Справа № 753/3557/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ластовки Н.Д.

при секретарі Фузік Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 794895,84 грн., індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 233778,86 грн., 3% річних від простроченої суми позики в розмірі 61604,42 грн., 177847,91 грн. нарахованих процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України, а всього 1 268 127 (один мільйон двісті шістдесят вісім тисяч сто двадцять сім) грн. 03 коп., мотивуючи свої вимоги тим, що 03.07.2012 року між нею та відповідачем було укладено договір позики в сумі 20900,00 доларів США, які остання зобов'язувалася повернути до 09.07.2015 року. В подальшому, 04 липня 2012 року відповідачка отримала ще одну позику від позивача в розмірі 11 100 дол. США з обов'язком повернути кошти до 10 липня 2012 року, про що написала відповідну розписку. Строк повернення вказаного боргу скінчився, але гроші відповідач так і не повернула, у зв"язку з чим позивач просить їх стягнути в судовому порядку, а саме в гривневому еквіваленті у розмірі 794895,84 грн. по офіційному курсу НБУ станом на 10.02.2015 року, індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 233778,86 грн. та згідно ст. 625 ЦК України 3% річних від простроченої суми позики в розмірі 61604,42 грн., 177847,91 грн. нарахованих відсотків відповідно до ст. 1048 ЦК України, а всього 1 268 127 (один мільйон двісті шістдесят вісім тисяч сто двадцять сім) грн. 03 коп.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити, вказуючи на відсутність між позивачем і відповідачем позикових правовідносин.

Після таких пояснень відповідача, позивач ОСОБА_1, допитана в якості свідка у судовому засіданні, категорично заперечила існування заявлених відповіачем фактів, додатково пояснюючи, що знаходиться у скрутній життєвій ситуації. Її чоловік помер, проживає вона одна, їй 53 роки, має проблеми зі здоров»ям. Усі свої грошові збереження віддала ОСОБА_2 три роки тому. Свого власного житла не має, мала намір придбати квартиру за рахунок тих коштів, які позичила відповідачу. Станом на сьогоднішній день змушена орендувати житло, переїздити з місця на місце в пошуках більш дешевшого житла. Вважає, що відповідач намагається уникнути повернення позичених у неї коштів.

З огляду на вказане, відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заявила клопотання про призначення по справі почеркознавчої експертизи для вирішення питання про належність підпису відповідачеві у спірній розписці. Ухвалою від 30.09.2015 року клопотання відповідача ОСОБА_2 про призначення по справі почеркознавчої експертизи було задоволено та призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Після відновлення провадження у справі, внаслідок проведення вказаної екпертизи, позивач та його представник у судовому засіданні підтримали ще раз свої вимоги, зазначаючи, що такі доведені належними та допустимими доказами, коли сторона відповідача свої заперечення так і не довела. Зазначив представник позивача і те, що сторона відповідача жодним чином не довела свої заперечення згідно вказаного позову, доказів недійсності вказаного правочину не надала.

Відповідач та її представник у судовому засіданні залишилися при своїй позиції, вказуючи на те, що з матеріалів справи не встановлюється та не підтверджується укладення договору позики у формі спірної розписки, а отже і право вимоги виконання боргового зобов'язання, оскільки ця розписка не засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і не містить умови про їх повернення, а тому надана розписка викликає сумнів з приводу її достовірності, а тому таку є такою, що не можна брати до уваги, як доказ.

Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, відповідача та її представника, позивача, допитаної в якості свідка, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»ясніє особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не можу грунтуватися на припущеннях.

Отже, з огляду на вказані норми, як сторона позивача так і строна відповідача повинна довести ті обставини на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, тоді як суд діючи неупереджено, диспозитивно, обмежений у визначенні на власний розсуд способу захисту порушених прав, чи-то в самостійному збиранні, забезпеченні доказів, оскільки згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-301цс 15 від 06.07.2015 року зазначено, що статтею 204 ЦК Українизакріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК, статті 231, 233 ).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач та її представник зазначають, що розписка від 03.07.2012 року не засвідчує факт отримання грошових коштів в борг відповідачем і не містить умови про їх повернення, а тому є такою, що не можна брати до уваги, як належний доказ.

Згідно статтей 231 та 233 ЦК України такі обставини можуть бути підставами для визнання правочину судом недійсним.

Тоді як, такі вимоги не є предметом розгляду даного провадження, та як з»ясовано в судовому засіданні, взагалі не пред»являлися відповідачем до суду, хоча такі права неодноразово їй роз»яснювалися, враховуючи і те, що права відповідача у судовому засіданні представляє представник, який є фахівцем в галузі права.

Отже, враховуючи відсутність відповідного рішення суду про недійсність договору позики укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 03.07.2012 року, відсутність відповідних заявлених позовних вимог ОСОБА_2 про недійність такого, вказаний договір позики в силу ст. 204 ЦК України є правомірним, тобто є чинним і тепер, з огляду на наступне.

Так, згідно наданих суду доказів вбачається, що 03.07.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у простій письмовій формі, згідно якого ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_1 в борг 20900,00 доларів США, які зобов'язалася повернути в строк до до 09.07.2015 року. В подальшому, 04 липня 2012 року відповідачка отримала ще одну позику від позивача в розмірі 11 100 дол. США з обов'язком повернути кошти до 10 липня 2012 року.

Копія такої розписки, яка звірялася з наданим у судовому засіданні позивачем оригіналом, міститься в матеріалах справи.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представленарозписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Така ж позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року за № 6-63цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов"язковою для всіх суб"єктів владних повноважень та для всіх судів України.

З огляду на що, позиція відповідача та його представника в частині відсутності доказів передачі грошей в рахунок вказаного договору позики та його взагалі неукладання є необгрунтованою та недоведеною, оскільки оригинал такої розписки свідчить про зворотнє, зокрема про факт укладення договору позики між сторонами і факт передачі грошової суми позичальнику у розмірі 20900,00 доларів США, а в подальшому, 04 липня 2012 року отримання ще однієї позики від позивача в розмірі 11 100 дол. США.

Посилання сторони відповідача на те, що така розписка не була підписана відповідачем спростовується висновком експертів від 23.11.2015 року відповідно до якого, рукописні записи у розписці від 03.07.2012 року, яка складена від імені ОСОБА_2, виконані ОСОБА_2, підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 03.07.2012 року, яка складена від імені ОСОБА_2, виконано ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що у разі вираження зобов'язання в іноземній валюті, його виконання все одно має бути проведено в гривнях. Сума, що підлягає сплаті в гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Офіційним курсом валюти вважається курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави (ст. 1 Закону України "Про Національний банк України").

Згідно договору позики від 03.07.2012 року року відповідач мала повернути позику позивачу у розмірі 20900 доларів США до 09.07.2012 року та 11100 доларів США до 10.07.2012 року. Тоді як позичені кошти відповідач так і не повернула, з огляду на, що вимоги позивача є обгрунтованими, а тому підлягають в цій частині задоволенню, зокрема підлягає стягненню сума заборгованості визначена в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 10.02.2015 року, як того просить у своїх позовних вимогах позивач, а саме у розмірі 794895,84 грн., що також відповідає межам позовних вимог.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно вищезгадуваного договору позики відповідач мала повернути позику позивачу 10.07.2012 року.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних за період з липня 2012 року (початок прострочки) по лютий 2015 року (період заявлений позивачем) у розмірі 61604,42 грн., який вірно розрахований стороною позивача в межах позовних вимог, також підлягає стягненню, тобто задоволенню.

Крім того, підлягають задоволенню вимоги позивача в частині стягнення індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 233778,86 грн., виходячи з наступного розрахунку:

Індекс інфляції в період з 10.07.2012 року по 11.02.2015 року становить 129,41%. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції розраховується за формулою:

Сума інфляції = ( індекс інфляції * суму боргу) /100 - сума боргу

(794895,84 * 129,41 % ) / 100 - 794895,84 = 233778,86 грн. - сума індексу інфляції з 10.07.2012 року по 11.02.2015 року.

Щодо стягнення суми процентів за користування сумою позики за період з 10.07.2012 року по 11.02.2015 року у розмірі 177847,91 грн., яка вираховувалась стороною позивача з розрахунку розміру облікової ставки НБУ, то в цій частині позов задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п»ятдесятикратного розміру неоподаткованого мінімуму доходів громадян, і не пов»язаний з здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

З аналізу вказаної норми вбачається, що сторони укладаючи договір позики мають право передбачити в ньому умову щодо отримання позикодавцем зиску від дачі в борг певних коштів, у вигляді відсотків за користування ними позичальником та не містить посилань обов»язковості цієї умови та її застосування стороною правочину тоді коли вона цього забажає без попередньої згоди на це іншої, яка б можливо не погодилась його укладати за таких обставин.

Не вказує на обов»язковість чи автоматичне застосування норми ст. 1048 ЦК України і тоді коли сума позики перевищує п»ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, оскільки знову ж таки це право сторін вільно визначати умови договору згідно діючого законодавства. Вказана норма не може використовуватись стороною правочину і як санкція за невиконання грошових зобов»язань, оскільки такі чітко визначені Цивільним кодексом України. Тоді як, із вказаних правовідносин вбачається, що позивач став вимагати від відповідача і сплату відсотків після порушення ним зобов»язань в частині повернення коштів, коли ч.1 ст. 1048 ЦК України визначено, що у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, тобто з 10.07.2012 року по 11.02.2015 року, чого знову ж таки вказаним договором позики не передбачено.

Оскільки, укладений між сторонами договір позики грошей умови щодо одержання процентів за користування ними не містить, тому вимога в частині їх стягнення є безпідставною, а відтак задоволенню не підлягає.

Отже, сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 794895,84 грн., індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 233778,86 грн., 3% річних від простроченої суми позики в розмірі 61604,42 грн., а всього загальну суму 1 090279 (один мільйон дев'яносто тисяч двісті сімдесят дев»ять) грн. 12 коп., а в іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Щодо інших заперечень сторони відповідача щодо заявлених позовних вимог, слід зазначити наступне.

В силу ст. 3 ЦПК України кожен має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, собод чи інтересів, що в силу ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, а суд розглядає таку не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у часть у справі.

Як вже вище зазначалося, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач та його представник посилалися на обставини, які можуть бути підставами для оспорення договору позики від 03 липня 2012 року та відповідно визнання його недійсним. Недійсність правочину на відміну від нікчемності, визнається виключно за рішенням суду, тоді як під час розгляду даної справи було встановлено, що такого рішення судом не приймалося, відповідного позову до суду не заявлено, що в силу визначених процесуальних норм є правом, а не обов»язком сторони на захист порушеного чи-то невизнаного іншими особами права, яким він розпоряджається на власний розсуд, що кореспондується із правом на звернення особи до суду. Коли суд, згідно вказаних вже норм ЦПК України, розглядаючи справу не може виходити за межі заявлених позовних вимог. Тоді як, незайвим буде нагадати, що в даному провадженні заявлені вимоги, які і підлягають розгляду лише про стягнення суми заборгованості згідно договору позики, а вимоги про недійсність такого правочину відсутні, ніким із заінтересованих осіб не заявлялися, а тому такі і не можуть бути предметом розгляду в даному провадженні.

Враховується судом і те, що висновок КНДІСЕ за результатами проведення згадуваної експертизи вказує, що рукописні записи у розписці від 03.07.2012 року, яка складена від імені ОСОБА_2, виконані ОСОБА_2, підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 03.07.2012 року, яка складена від імені ОСОБА_2, виконано ОСОБА_2

Посилання представника відповідача на сумнівність доказу, а саме розписки від 03.07.2015 року, то слід вказати наступне.

Відповідно до ст. 64 ЦПК письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, оригинал вказаної розписки у позивача свідчить про невиконання таких грошових зобов»язань відповідачем. Наданий суду для огляду оригинал розписки відповідає тій копії, яка міститься в матеріалах цієї справи.

Згідно п. 28 Постанови Пленум Верховного Суду України, від 12.06.2009, № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребовує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо).

Отже, оцінюючи з'ясовані обставини справи, що перевірені представленими доказами у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення вказаного позову, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості у розмірі 794895,84 грн., індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 233778,86 грн., 3% річних від простроченої суми позики в розмірі 61604,42 грн., а всього загальну суму 1 090279 (один мільйон дев'яносто тисяч двісті сімдесят дев»ять) грн. 12 коп.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених вимог.

Так, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 204, 231, 233, 524, 525, 526, 530, 533, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, ст. 1 Закону України "Про Національний банк України", постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Постановою Пленум Верховного Суду України, від 12.06.2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 64, 76, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 360-7 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу з договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 794895,84 грн., індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 233778,86 грн., 3% річних від простроченої суми позики в розмірі 61604,42 грн., а всього загальною сумою 1090279 (один мільйон дев'яносто тисяч двісті сімдесят дев'ять) гривень 12 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я: