Справа № 184/3816/14-ц
Номер провадження 2/184/22/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2015м. Орджонікідзе

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Томаш В.І.,

при секретарі - Михайловій Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Орджонікідзе цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Дніпропетровської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 «про стягнення заборгованості» та зустрічну позовну заяву ОСОБА_2, від імені якого діє ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Дніпропетровської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» «про захист прав споживачів та визнання кредитного договору та окремих його положень недійсними», -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача Солоха В.А. в судовому засіданні підтримав свої вимоги, висловлені в позовній заяві та просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Дніпропетровської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за Кредитним договором №014/148094/3662/74 від 14.05.2008 року в сумі 11 165 555 грн. 51 коп., з яких: - 229 937,79 доларів США (1 837 892,76грн.) - заборгованість за кредитом; - 33 367,03 доларів США (266 702,67грн.) - заборгованість за відсотками; - 9 060 960,08грн. - заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків, а також судові витрати в сумі 3654,00грн.. З зустрічними позовними вимогами представник позивач не згоден та надав до суду письмові заперечення.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала та надала суду зустрічну позовну заяву, в якій просить визнати Кредитний договір №014/148094/3662/7414 від 14 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - недійсним; визнати п. 6.3 Кредитного договору №014/148094/3662/7414 від 14 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - недійсним. Пояснила, що 14 травня 2008 року між Позивачем та Банком ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір №014/148094/3662/74 зі змінами та доповненнями до нього, згідно пунктів 1.1 якого Відповідач надав Позивачу кредитні кошти в сумі 239 600,00 доларів США доларів США строком до 14 травня 2023 року, а Позивач прийняв на себе зобов'язання сплачувати проценти за користування кредитом з розрахунку 13,00% річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно Графіку погашення.

Враховуючи практику укладення договорів кредитування Відповідачем, коли Відповідач розробляє власну типову форму договору, умови якої є однаковими для кожного пересічного клієнта-споживача фінансових послуг, та не змінюються банком за вимогою клієнта, то, згідно визначення ст. 634 ЦК України, такий договір є договором приєднання. І тому споживач, бажаючи укласти договір, не має можливості впливати на його умови. Умови, форма та зміст Кредитного договору встановлені виключно Відповідачем.

Представник відповідача ОСОБА_3 вважає, що вказаний Кредитний договір таким, що був укладений з порушенням Відповідачем законодавства України, зокрема порушення Відповідачем прав споживача фінансових послуг: Відповідач не надав Позивачу повну інформацію стосовно кредиту, що надається, чим порушив Закон України «Про захист прав споживачів», а саме: - споживачі мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про товари; - продавець зобов'язаний передати споживачеві товар, який за якістю відповідає вимогам нормативних документів, умовам договору, а також інформації про товар, що надається продавцем, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товари, що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Підлягають безумовному виконанню при наданні банками споживчих кредитів також приписи статей 19 (Заборона нечесної підприємницької практики) та 21 (Порушення прав споживачів) Закону.

Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами згідно вимог ст.18 Закону тлумачаться на користь споживача. Згідно ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: кредитні умови, зокрема: - наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; - тип відсоткової ставки; - орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту; - варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; - переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідач не попередив Позивача про можливі валютні ризики, у разі зміни курсу долару США відносно національної грошової одиниці України (гривні). До початку надання кредитних коштів Відповідач знав, що Позивачем отримується дохід в гривні. При виборі валюти кредитування співробітники Відповідача запевнили Позивача, що курс долара США значний час знаходиться на достатньо стабільному рівні, що різких коливань курсу долара США вони не передбачають, та повідомили Позивача, що саме при кредитуванні в доларах США Позивач буде сплачувати менші платежі за кредитом в порівнянні з кредитуванням в гривні - чим ввели Позивача в оману. Таким чином, Відповідач приховав повну інформацію щодо отриманого Позивачем кредиту, яка містить обставини, що мають істотне значення, що в свою чергу є обманом з боку Відповідача.

Згідно п. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Позивач цілком впевнений, що, якщо був би повідомлений про всі обставини, які мають істотне значення, то вказаний Кредитний договір Позивачем б ніколи не укладався.

Також Відповідачем були недотриманні вимоги щодо змісту правочину. Згідно умов Кредитного договору передбачено, що надання Відповідачем кредитних коштів, сплата Позивачем суми кредиту та процентів здійснюється в доларах США. Таким чином, розрахунки за Кредитним договором визначені та провадились в іноземній валюті. Умови та порядок розрахунків є суттєвими умовами Кредитного договору. Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісності та розумність. Вимоги справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражаються у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріпленні можливості адекватного захисту порушених цивільних прав або інтересів. Поєднання створених норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільних прав, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати, як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи, адекватного її становлення до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумління захисту цивільних прав та забезпечення виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питання регулювання цивільних відносин з урахуванням усіх учасників, а також інтересів громадян. Отже, подальше виконання Кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст. 3 ЦК України - принципу справедливості.

Умови Кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обов'язків на шкоду Позивача - споживача кредитних послуг. Несправедливістю є, зокрема, умови Кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов Кредитного договору у випадку погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону Відповідач покладає, як суб'єкт підприємницької діяльності, виключно на позичальника - споживача кредитних послуг за Кредитним договором, що є грубим порушенням частини 3 статті 13 ЦК України.

Таким чином, використання Відповідачем долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесення в Кредитний договір пункту, що значно погіршує становище позичальника, як споживача порівняно з Відповідачем в разі настання певних подій, що найшло підтвердження у ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - суб'єкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у Договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Враховуючи те, що відповідно до обов'язків за Кредитним договором Позивач повинен сплачувати платежі в іноземній валюті - доларах США, курс якої до гривні значно зріс, платежі Позивача за кредитом зросли, фінансовий стан різко погіршився. Всі ризики щодо зростання курсу валюти до гривні Відповідачем були покладені на Позивача.

Згідно п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1-3, ч.5, ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У вищевказаному Кредитному договорі відсутня як такова ціна договору, що прямо виражена в національній валюті України. За ст. 215 Цивільного кодексу України, де зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ст. 203 цього Кодексу. Згідно ст. 13 ЦК цивільні права за договором здійснюються особою у межах, наданих актами цивільного законодавства. Дії Банку щодо вчинення правочину, вказаного ст. 1054 ЦК, повинні відповідати вимогам закону, що встановлено ст. ст. 6, 13, 203 ЦК України, а встановлений порядок щодо сплати та нарахування відсотків закріплюється у договорі не тільки на власний розсуд Відповідача, а з обов'язковим дотриманням вимог законодавства, як встановлено законом. Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" - відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Згідно ч. 3 ст. 5 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання - Банківська установа, повинна здійснювати діяльність в межах встановленого правового порядку, з обов'язковим додержанням вимог законодавства. Також Відповідач повинен дотримуватись вимог п.2,3 ст. 14 Господарського Кодексу України, зокрема принципів закладених у ст.6 цього Кодексу, одним з яких є принцип не заподіяння майнової шкоди споживачу. Вказані норми прямо вказують на те, що вчиняти правочин без дотримання вимог законодавства, лише на підставі умов договору, що виражені у договорі на власний розсуд - не дозволяється.

Згідно п.6.3. Кредитного договору за прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за цим Кредитним договором Позивач сплачує Відповідачу пеню в розмірі 1,00% належної до сплати суми за кожен календарний день, що дорівнює 365% річних. При цьому, несправедливими, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Таким чином, підставами для визнання недійсною умови про відповідальність позичальника є, по-перше, непропорційно великий розмір компенсації (відповідальності) встановлений для позичальника, по-друге, відсутність в кредитному договорі аналогічної і співрозмірної умови про відповідальність банку перед позичальником.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.96 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» зазначено наступне: «Згідно ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» - захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Право позивачів на звернення до суду за захистом своїх прав, невизнаних або оспорюваних прав передбачено ст. 3 ЦПК України. Споживачі за власним вибором звертаються до суду за місцем свого проживання, або за місцем знаходження відповідача, або за місцем заподіяння шкоди, або за місцем виконання договору. До відносин, які регулюються законом, належать зокрема ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг, у тому числі про надання кредитів. У справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про послугу чи недобросовісної реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів, робіт, послуг.»

Згідно до ст. 15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно абзацу 2 пункту 2 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» серед іншого передбачає, що відносини, які витікають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян у тому числі про надання кредитів регулюються положеннями Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги та відповідачем зустрічні позовні вимоги обґрунтовані, частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 14 травня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір №014/148094/3662/74, згідно п.п. 1.1 якого Позивач зобов'язався надати Відповідачу кредит у розмірі 239 600 доларів США 00 центів строком на 14 травня 2023 року, а Відповідач прийняв на себе зобов'язання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 13,00 % річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно до графіку погашення кредиту. Позивач виконав свої зобов'язання за Кредитним договором належним чином, перерахувавши Відповідачу кошти в розмірі 239 600,00 доларів США з позичкового рахунку на поточний рахунок, що підтверджується меморіальним валютним ордером № OULQ67100 від 14.05.2008 року. Зазначені кошти в подальшому Відповідач використав за власним розсудом.

Відповідач не виконує свої зобов'язання за Кредитним договором і не сплачує проценти за користування кредитом та не здійснює повернення кредиту щомісячними платежами відповідно до графіку погашення.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст.1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно п.9.1 Кредитного договору, кредитор має право у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов'язань за цим Договором Кредитор має право вимагати дострокового погашення Кредиту Позичальником у повному обсязі разом зі сплатою всіх сум, належних до сплати на дату пред'явлення вимоги, нараховані проценти за кредитом (в тому числі прострочені проценти) пеню та штрафи відповідно до цього Договору.

Відповідно до п. 16.3 Кредитного договору, за прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за Кредитним договором Позичальник сплачує Кредитору пеню в розмірі 1.00 % необхідної до оплати суми за кожен календарний день прострочення. Нарахування пені здійснюється, починаючи з наступного календарного дня, коли відповідне грошове зобов'язання мало бути виконаним і по день виконання Позичальником простроченого зобов'язання включно.

В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між Банком та Позичальником 14 травня 2008 року було укладено договір іпотеки, в забезпечення по якому в іпотеку Банку було передано 2-кімнатну за адресою: АДРЕСА_1. В зв'язку з систематичним невиконанням Позичальником умов Кредитного договору 25 травня 2011 року Банком було вчинено виконавчий напис нотаріуса та звернуто до стягнення на предмет іпотеки. 23 липня 2013 року з прилюдних торгів було реалізовано предмет іпотеки. На рахунок Банку надійшла сума 760021,65грн., якої недостатньо для погашення заборгованості по Кредитному договору.

На адресу відповідача 19 березня 2014 року було направлено вимогу про дострокове виконання грошових зобов'язань за Кредитним договором вих. № 550, але Відповідач своїх зобов'язань не виконав.

Станом на 22.01.2014 року заборгованість відповідача перед позивачем за Кредитним договором №014/148094/3662/74 від 14.05.2008 року складає 11 165 555 (одинадцять мільйонів сто шістдесят п'ять тисяч п'ятсот п'ятдесят п'ять гривень) 51 коп., з яких: 229 937,79 доларів США (1 837 892,76грн.) - заборгованість за кредитом; 33 367,03 доларів США (266 702,67грн.) - заборгованість за відсотками; 9 060 960,08грн. - заборгованість по пені за прострочення погашення кредиту та відсотків.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З доводами позивача та відповідача, викладених в позовній заяві та зустрічній позовній заяві, в судовому засіданні суд погоджується частково та вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором № 014/148094/3662/74 від 14 травня 2008 року у розмірі 2.104.595 грн. 30 коп., з яких 1.837.892,76 грн. - заборгованість по кредиту; 266.702,67 грн. - заборгованість по відсотках, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3.654 грн., а зустрічні позовні вимоги задовольнити в частині визнання пункту 6.3 Кредитного договору № 014/148094/3662/74 від 14 травня 2008 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 - недійсним виходячи з наступного.

Згідно п.6.3. Кредитного договору за прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за цим Кредитним договором Позивач сплачує Відповідачу пеню в розмірі 1,00% належної до сплати суми за кожен календарний день, що дорівнює 365% річних.

За положенням ст.. 203 ч. 1 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки, відповідно до умов кредитного договору від 14 травня 2008 року, що укладений між сторонами, Банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі - на придбання житла, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Отже, оскільки банк надав Особа 1 споживчий кредит, то при укладенні цього договору банк зобов'язаний був дотримуватись вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, необхідність застосування цього Закону України до споживчого кредитування звернуто увагу у Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг).

У цьому Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку відповідач посилався, обґрунтовуючи свої заперечення за вимогами Банка та свої вимоги за зустрічним позовом, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача:

· такі положення також підлягають зміні;

· або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

З урахування наведеного, суд приходить до висновку про те, що пункт 6.3 кредитного договору щодо встановлення сторонами договору пені у розмірі 1,0 % за кожен день прострочення виконання зобов'язання за споживчим кредитом, що становить 365 % річних суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів за рік, є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника як споживача послуг банку, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов'язань за спірним договором.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, рема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-80цс12 від 12 вересня 2012 року у справі за позовом до TOB «ФК «Єврокапітал» про визнання частково недійсним кредитного договору та стягнення безпідставно отриманих коштів.

Окрім того, суд вважає за доцільне звернути увагу і на інші норми цивільного законодавства України, які тісно пов'язані з предметом розгляду даної справи. Як вбачається зі змісту позовних вимог та розрахунку заборгованості, який був наданий позивачем, сума коштів, яку відповідач отримав перевищує суму коштів, яку позивач просить суд стягнути перевищує у декілька разів, що явно не відповідає принципу співрозмірності, розумності та справедливості. Згідно ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України, зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу.

Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Положення статті 616 ЦК передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Зазначене стосується цивільно-правової відповідальності боржника, а не сплати ним основного грошового боргу за кредитним договором, що суд на підставі вказаної норми закону змінити не може.

Як вбачається з матеріалів справи, сума основного боргу та проценти за користування наданими відповідачу коштів складає 2.104.595 грн. 30 коп., тобто ця сума не може бути зменшена відповідно до діючого законодавства, в іншій частині вона може бути зменшена за наявності підстав передбачених ст. 551 ЦК України.

Також в судовому засіданні встановлено, що відповідач спочатку сплачував отриманий ним кредит та в зв'язку з важким матеріальним становищем перестав в подальшому це робити. З доводів позивача, викладених в позовній заяві вбачається те, що Банк надав відповідачу грошові кошти у розмірі 239 600 доларів США шляхом перерахування грошових коштів на рахунок відповідача, який придбав у власність житло, яке згодом Банком було реалізовано по мінімальні вартістю, а бажає отримати від відповідача в десять разів більше грошових коштів, ніж ним було надано відповідачу. Тоді ж виникає питання, чому Банк, достовірно знаючі про те, що відповідач сплатив кредит останній раз 14 серпня 2010 року, майже п'ять років не звертався до суду для стягнення суми заборгованості за кредитом, чекаючи зростання відсотків, пені та ін… Окрім того, слід звернути увагу на ту обставину, що протягом всього цього часу Банк взагалі не поцікавився тим, чому відповідач не сплачує отриманні грошові кошти, чи є на то об'єктивні причині та інші обставини, що мають істотне значення.

Суд вважає, що позовні вимоги позивач в частині стягнення суми заборгованості та відсотків, а зустрічні позовні вимоги відповідача в частині визнання пункту 6.3 кредитного договору є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню. В іншій частині позовні вимоги позивача та відповідача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, не відповідають вимогам ЦК України та закону України «Про захист прав споживача» та не підлягають задоволенню.

Таким чином, суд приходить до висновку позовні вимоги ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_2 «про стягнення заборгованості» задовольнити частково; стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість за кредитним договором № 014/148094/3662/74 від 14 травня 2008 року у розмірі 2.104.595 грн. 30 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3.654 грн.. В іншій частині позовних вимог відмовити. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" «про захист прав споживачів та визнання кредитного договору та окремих його положень недійсними» задовольнити частково - визнати пункт 6.3 Кредитного договору № 014/148094/3662/74 від 14 травня 2008 року, укладений між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_2 - недійсним. В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовити.

Керуючись ст. ст. 524, 525 - 530, 533, 549 - 551, 610, 611, 612, 616, 625, 629, 1050, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, законом України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 211 - 213 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Дніпропетровської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 «про стягнення заборгованості» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Дніпропетровської обласної дирекції заборгованість за кредитним договором № 014/148094/3662/74 від 14 травня 2008 року у розмірі 2.104.595 грн. 30 коп. (два мільйони сто чотири тисячі п'ятсот дев'яносто п'ять гривень тридцять копійок), з яких 1.837.892,76 грн. - заборгованість по кредиту; 266.702,67 грн. - заборгованість по відсотках, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3.654 грн..

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2, від імені якого діє ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Дніпропетровської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» «про захист прав споживачів та визнання кредитного договору та окремих його положень недійсними» задовольнити частково.

Визнати пункт 6.3 Кредитного договору № 014/148094/3662/74 від 14 травня 2008 року, укладений між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" в особі Дніпропетровської обласної дирекції та ОСОБА_2 - недійсним.

В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 - днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Орджонікідзевський міський суд.

Суддя Орджонікідзевського міського суду В. І. Томаш