Номер провадження: 22-ц/785/6930/15
Головуючий у першій інстанції Гайда-Герасименко О. Д.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Драгомерецького М.М.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Железнові В.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, та представника відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 липня 2015 року за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним та поділ будинку та земельної ділянки, які є об'єктом спільної сумісної власності,

в с т а н о в и л а:

26 серпня 2012 року ОСОБА_7 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 2002 року по травень 2009 року він проживав однією сім'єю та вів спільне господарство з відповідачкою ОСОБА_5 Під час спільного проживання вони набули майно у вигляді садового будинку НОМЕР_2 та земельної ділянки, кадастровий номер: НОМЕР_1, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, що належить їм на праві спільної сумісної власності. 09 жовтня 2007 року він переніс інсульт, у травні 2009 року відповідачка ОСОБА_5 залишила його хворого. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2009 року шлюб, укладений між ними 15 квітня 2005 року у м. Лас Вегас штат Невада, Сполучені Штати Америки, розірваний. 22 серпня 2014 року йому стало відомо, що його колишня дружина 13 лютого 2010 року подарувала садовий будинок та земельну ділянку відповідачці ОСОБА_8, без його згоди. Оскільки відповідачка ОСОБА_5 відчужила майно проти його волі та не в інтересах сім'ї, він вважає, що має право на збільшення його частки в майні до ? частин.

Посилаючись на ці обставини та на ст. ст. 74, 60, 65, 70, 71 СК України, ст. 372 ЦК України, позивач ОСОБА_7 просив суд визнати причини пропуску строку позовної давності для пред'явлення позову поважними, скасувати договір дарування земельної ділянки НОМЕР_2, кадастровий номер: НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений 13 лютого 2010 року приватним нотаріусом Груєвої О.В., зареєстрований в реєстрі за №92, скасувати договір дарування будинку НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений 13 лютого 2010 року приватним нотаріусом Груєвої О.В., зареєстрований в реєстрі за №95, визнати садовий будинок та земельну ділянку майном, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_5, поділити це майно та визнати за ним, ОСОБА_7, право власності на ? частини земельної ділянки та садового будинку, визнати за відповідачкою ОСОБА_5 право власності на ? частини цього майна (а.с. 1-4).

Представник відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_6, проти позову заперечував й в своїх пояснення зазначав, що спірне майно: садовий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 придбані відповідачкою ОСОБА_5 08 липня 2003 року, тобто до реєстрації шлюбу з позивачем, тому вона вправі була відчужити це майно на свій розсуд без згоди позивача. Крім того, представник відповідача звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності, у якій зазначив, що позивач пропустив строк позовної давності без поважних причин, що є підставою для відмови у позові (а.с. 84).

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (а.с. 112-114).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_7 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції не враховано, що з 2002 року по 15 квітня 2005 рік він проживав з відповідачкою ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу і в силу ст. ст. 74, 60 СК України майно придбане відповідачкою 08 липня 2003 року є об'єктом спільної сумісної власності (а.с. 170-173).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_7, пояснення на апеляцію представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, та представника відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_7 та відповідачка ОСОБА_5 перебували у шлюбі з 15 квітня 2005 року, дітей не мають, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2009 року шлюб між ними розірваний, рішення суду набрало законної сили 28 вересня 2009 року (а.с. 16). Судовим рішенням встановлено, що подружжя припинили шлюбні відносини, не проживають однією сім'єю та не ведуть спільне господарство з 2007 року.

08 липня 2003 року відповідачка ОСОБА_5 придбала садовий будинок НОМЕР_2 та земельну ділянку, площею 0,069 га, НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1, договори посвідчені нотаріально приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., зареєстровані в реєстрі за № 3516 та за № 3513, право власності зареєстровано у КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» 30 вересня 2009 року, реєстраційний номер: 1354947, номер запису: 513 в книзі 4 (а.с. 52, 53-56, 97-98, 99-100).

13 лютого 2010 року відповідачка ОСОБА_5 подарувала садовий будинок НОМЕР_2 та земельну ділянку, площею 0,069 га, НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 відповідачці ОСОБА_8, договори посвідчені нотаріально приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Груєвою О.В., зареєстровані в реєстрі за № 95 та за № 92 (а.с. 48-48, 95-96).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08 лютого 2013 року, по цивільній справі №2/1522/9225/11 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, третя особа, ТОВ «Яхт клуб «Одеса», про поділ спільної сумісної власності, у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено. При цьому судом встановлено, що частка статутного капіталу у ТОВ з іноземними інвестиціями «Морської клуб ТЦФ» у розмірі 60%, яку ОСОБА_5 придбала на підставі договору купівлі-продажу від 08 листопада 2004 року, до укладення шлюбу, не є спільною сумісною власністю подружжя (а.с. 116-117, 118-119).

Положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяв до 1 січня 2004 року, визначалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 22). В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнавались рівними (ч. 1 ст. 28).

За правилами ст. 24 КпШС УРСР (1969р.), чинного на час придбання садового будинку та земельної ділянки, особистою власністю дружини, чоловіка є, зокрема: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 25 КпШС УРСР передбачено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Нормами Сімейного кодексу України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, передбачено, що майно, яке набуто подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення (чч. 1, 2 ст. 70).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні доведено належними та допустимими доказами те, що відповідачка ОСОБА_5 спірне майно придбала до реєстрації шлюбу, тому це майно не є спільною сумісною власністю сторін у справі і відповідачка ОСОБА_5 вправі була розпорядитись цим майном на свій розсуд.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що законних підстав для визнання договору дарування садового будинку та земельної ділянки недійним у зв'язку з порушенням правил ч. 3 ст. 65 СК України немає, позивачем ОСОБА_7 не доведено в судовому засіданні те, що відповідачами порушені його права на майно, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його права не підлягають захисту судом.

Посилання позивача ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на те, що на те, рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом безпідставно не враховано, що спірне майно придбано під час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2002 року й тому є об'єктом спільної сумісної власності, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із ст. 16 Закону України «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин - 08 липня 2003 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України ( 2006-07 ).

Статтею 17 Закону України «Про власність» передбачено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

У пункті 5 постанови №20 Пленуму «Про судову правктику у справах за позовами про захист права приватної вдласності» від 22 грудня 1995 року (з відповідними змінами та доповненнями), Верховний Суд України розяснив, що, розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, видкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ст. ст. 62,74 ЦК України та ст. ст. 16, 17 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-66цс13, Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що «відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцеві положення Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Відповідно до статей 16, 17 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Відповідно до статей 128, частини третьої статті 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором».

Аналогічний правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, який відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для віх суддів України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов'язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу позову, а саме те, що спірний садовий будинок та земельна ділянка придбані за спільні грошові кошти і є об'єктом спільно сумісної власності, але в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів у підтвердження вказаних обставин, тому ці обставини є не доведеними.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_7 не доведено належним чином його участі працею й коштами у створенні спільної власності - прибання спірного майна.

Безпідставними є і твердження в апеляційній скарзі про те, що суд не надав оцінки всім наданим ним доказам, у тому числі поясненням громадян ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які посвідчені нотаріально, оскільки зазначені особи пояснили про те, що позивач ОСОБА_7 та ОСОБА_5 проживали однією сім'єю з 2005 року до 2009 року, тобто у шлюбі, й не мають правового значення для вирішення спора (а.с. 135-136).

Крім того, обставини придбання спірного майна за спільні грошові кошти можуть бути підтверджені лише письмовими доказами й не може ґрунтуватись лише на свідченнях свідків.

Не погоджується колегія суддів із доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при оцінки рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2012 року по цивільній справі №2/1522/9225/11 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, третя особа, ТОВ «ЯХТ КЛУБ «Одеса», про поділ спільної сумісної власності, неправильно застосував ч. 3 ст. 61 ЦПК України

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (ч. 3 ст. 61 ЦПК України), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Під судовим рішенням, зазначеним у ч. 3 ст. 61 ЦПК України, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд первуй інстанції обґрунтовано прийняв до уваги вказане рішення, яким встановлено, частка статутного капіталу у ТОВ з іноземними інвестиціями «Морської клуб ТЦФ» у розмірі 60%, яку ОСОБА_5 придбала на підставі договору купівлі-продажу від 08 листопада 2004 року, до укладення шлюбу, не є спільною сумісною власністю подружжя (а.с. 116-117, 118-119).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Пояснення представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції про те, що договори купівлі-продажу спірного майна від 08 липня 2003 року визивають у неї сумніви щодо їх дійсності та подальшого створення ними юридичних наслідків, оскільки реєстрація прав власності за вказаними договорами відбулась 30 вересня 2009 року, визиває сумнів підпис приватного нотаріуса Чухрай Т.Ю., яка посвідчувала договори, технічна документація із землеустрою щодо встановлена меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) виготовлена лише 17 червня 2011 року, не приймаються до уваги, так як з'ясування вказаних обставин та інших обставин, зазначених у письмових пояснення представника виходять за межі предмету та підстав позову, заявленого 26 серпня 2014 року, і є порушення засади диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого ст. 11 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік