Справа № 199/3363/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

За участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_6 про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати, інфляційних втрат, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні та грошового відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

За позовом (з урахуванням заяви про зміну підстави та предмету позову а.с. 23-27) ОСОБА_1 просить стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_6 на її користь:

· заборгованість із заробітної плати у розмірі 19500 грн.;

· індексацію заробітної плати у розмірі 2297,17 грн.;

· збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у розмірі 5564,95 грн.;

· середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки, починаючи з 05 травня 2015 року по день фактичного розрахунку, виходячи з середньоденної заробітної плати у розмірі 61,90 грн.;

· відшкодування моральної шкоди внаслідок невиплати заробітної плати.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в період з 01 лютого 2014 року по 05 травня 2015 року позивачка на підставі трудового договору працювала на посаді адміністратора оздоровчого центру у відповідача. За період роботи заробітна платня їй взагалі не виплачувалася, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 19500 грн. Як наслідок невиплати заробітної плати, на думку позивачки, вона має право на отримання від відповідача індексації заробітної плати, передбаченої Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням термінів її виплати, передбаченої постановою КМУ № 1427 від 23 квітня 1999 року, та середнього заробітку за весь період прострочення. Крім цього, за твердженням позивачки, невиплатою заробітної плати їй завдано й моральної шкоди, оскільки були порушені її законні права, що призвело до втарти нормальних життєвих звязків і вимагало від позивачки додаткових зусиль для організації свого життя, повязаних з пошуком іншої роботи та пошуком коштів для її існування.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали в повному обсязі позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. Позивачка стверджує, що з грудня 2014 року вона не мала доступу на робоче місце, хоча неодноразово зверталася до представника відповідача з цього приводу. Категорично заперечує той факт, що вона після 01 лютого 2014 року брала у відповідача кошти з каси в рахунок заробітної плати.

Представники відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в суді заперечили проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Заперечення обґрунтовуються тим, що відповідачці заробітна плата в 2014 році нараховувалася та виплачувалася вчасно та в повному обсязі, що на думку представників відповідача підтверджується копіями податкової звітності форми № 1 ДФ та копіями таблиці № 6 «Відомості про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам до суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів» а також копіями розрахункових відомостей. 18 серпня 2014 року ОСОБА_6 був вимушений виїхати до США і загальний нагляд за його діяльністю почав здійснювати ОСОБА_3 Між останнім та позивачкою склалися неприязні відносини і ОСОБА_3 мав намір її звільнити, однак через перебування на стаціонарному лікуванні у листопаді 2014 року не зміг цього зробити. 10 грудня 2014 року позивачка пішла з роботи, забравши з собою денний виторг та трудову книжку, а починаючи з 11 грудня 2014 року позивачка на роботу не виходила. Відсутність у відповідача трудової книжки позивачки позбавляла останнього можливості протягом тривалого часу розірвати з позивачкою трудові відносини. Представники відповідача стверджують, що позивачка забрала з собою належні відповідачу книгу реєстрації робочого часу, книгу доходів та витрат і книгу виплати заробітної плати. Позовні вимоги про стягнення заробітної плати за період починаючи з січня 2015 року вважають взагалі безпідставними, оскільки позивачка в цей період не працювала, а час простою з вини працівника не оплачується. Наполягають на тому, що з січня 2015 року господарська діяльність відповідача була припинена і таким чином з цього часу не може йти мова про жодну трудову діяльність позивачки. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні зауважили, що позивачка в день звільнення не працювала, отже заробітна плата мала бути виплачена не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, однак позивачка взагалі не зверталася до відповідача з вимогою про розрахунок. Щодо позовних вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди, вважають недоведеним факт того, що позивачка взагалі зазнала будь-яких моральних страждань.

На підставі досліджених доказів, судом встановлені наступні фактичні обставини:

Згідно витягу з ЄДРПОУ (а.с. 16-17) та копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця (а.с. 9), ОСОБА_6 з 22 вересня 2009 року зареєстрований у якості фізичної особи - підприємця.

Позивачкою ОСОБА_1 до позову додана копія трудового договору (а.с. 28), укладеного 01 лютого 2014 року між відповідачем ФОП ОСОБА_6 та позивачкою, за яким остання як працівник зобовязалася виконувати обовязки адміністратора оздоровчого центру, робота з клієнтами (п. 2), а відповідач зобовязався оплачувати працю позивачки в розмірі 1300 грн. на місяць (п. 3). Зазначений договір, згідно відповідного запису в його тексті, зареєстрований в центрі зайнятості 06 лютого 2014 року за № 45914/187.

Вказані обставини щодо укладення сторонами трудового договору та його умов визнаються сторонами та узгоджуються з відповідним записом в копії трудової книжки відповідачки (а.с. 7-8).

Зазначений трудовий договір було розірвано сторонами 05 травня 2015 року на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. В цей же день трудовий договір було знято з реєстрації в центрі зайнятості.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, суд розділяє вирішення спору в цій частині на стягнення заборгованості із заробітної плати за період з 01 лютого 2014 року по 31 грудня 2014 року, та з 01 січня 2015 року по 30 квітня 2015 року (у межах заявлених позовних вимог).

За період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року позивачці відповідачем згідно наданих останнім розрахункових відомостей (а.с. 50-60) була нарахована заробітна плата у загальному розмірі 14300 грн.

Доводи представників відповідача про те, що в грудні місяці після четвертого числа позивачка не працювала судом відхиляються, оскільки згідно копії розрахункової відомості № 11 за грудень 2014 року (а.с. 60) відповідачем за двадцять два фактично відпрацьованих дні з двадцяти двох робочих днів за графіком нарахована заробітна плата ОСОБА_1 у розмірі 1300 грн. і відповідний перерахунок ФОП ОСОБА_6 не проводився.

Твердження представників відповідача про те, що за вказаний період заробітна плата позивачці була виплачена в повному обсязі в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли. Доводи представників відповідача про те, що позивачкою не надані докази на підтвердження невиплати їй заробітної плати є безпідставними, оскільки виходячи з характеру правовідносин, що склалися між сторонами, а також того факту, що документи з виплати заробітної плати мають знаходитися в роботодавця, саме відповідач має довести виконання свого зобовязання із виплати відповідачці заробітної плати.

Відповідачем на підтвердження виплати їм заробітної плати позивачці були надані копії розрахункових відомостей (а.с. 50-60), копії податкової звітності форми № 1 ДФ (а.с. 77-84) та копії таблиці № 6 «Відомості про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам» (а.с. 61-71), які підтверджують лише факт нарахування позивачці заробітної плати, що сторонами не оспорюється, однак не підтверджують її фактичну виплату працівнику.

За клопотанням відповідача на підтвердження зазначених фактичних обставин в якості свідків були допитані ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які факт виплати заробітної плати позивачці також не підтвердили.

Зокрема, свідок ОСОБА_7 показала, що вона працювала разом з позивачкою і починаючи з 01 лютого 2014 року не бачила, щоб позивачці виплачувалася заробітна плата. Свідок ОСОБА_8 показав що не був працівником ОСОБА_6, а лише відвідував свою дружину, яка працювала у відповідача. Позивачку він бачив не більше трьох разів, відповідно не може підтвердити, що їй виплачувалася заробітна плата.

Твердження представників відповідача про те, що позивачка викрала документи, в яких вона розписувалася за отримання заробітної плати, спростовуються показаннями свідка ОСОБА_7, яка показала, що ніколи заробітна плата працівникам ОСОБА_6 під підпис не видавалася.

Наведені обставини узгоджуються з показаннями допитаного у якості свідка чоловіка позивачки ОСОБА_9, який показав, що він особисто спілкувався з відповідачем з приводу виплати позивачці заробітної плати і той казав, що заробітна плата буде виплачуватися коли буде прибуток.

Виходячи з того, що згідно вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд виходить з того, що відповідачем не доведено факт виплати їм заробітної плати позивачці, і вважає доведеною наявність заборгованості відповідача перед позивачкою із виплати заробітної плати за вказаний період у зазначеному позивачкою розмірі 14300 грн. (1300 х 11).

За період з 01 січня 2015 року по 30 квітня 2015 року позивачці відповідачем згідно наданих останнім копій таблиці № 6 «Відомості про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам» (а.с. 72-75) заробітна плата не нараховувалися.

Представники відповідача обґрунтовують невиплату заробітної плати за вказаний період простоєм з вини працівника, який згідно вимог ст. 113 КЗпП України не оплачується.

При цьому позивачка стверджує, що у вказаний період вона не мала доступу на робоче місце.

Зазначена позивачкою фактична обставина узгоджується з твердженням представників відповідача про те, що з січня 2015 року ФОП ОСОБА_6 фактично повністю припинив господарську діяльність та здав приміщення, в якому здійснював таку діяльність, в суборенду ОСОБА_8 (а.с. 42). Ці ж обставини підтвердив ОСОБА_8 під час допиту його судом в якості свідка.

За таких обставин, позивачка з обєктивних, не залежних від неї причин не мала доступу на робоче місце та можливості виконувати свої трудові обовязки.

Посилання представників відповідача на те, що мав місце простій, судом відхиляється, оскільки згідно положень ст. 34 КЗпП України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Представниками відповідача докази того, що в цей період ФОП ОСОБА_6 перебував в стані простою, який був би належним чином оформлений з дотриманням прав та соціальних гарантій працівників, суду не надані.

Посилання представників відповідача на те, що мав місце прогул з боку позивачки, судом відхиляється з вищенаведених обставин. Відсутність прогулу додатково узгоджується з тим, що в грудні 2014 року, коли за твердженням представників відповідача вже мав місце прогул, заробітна плата позивачці нарахована на двадцять два робочі дні з двадцяти двох за графіком. Крім цього, позивачка була звільнена не за прогул, а за власним бажанням після майже пяти місяців «прогулу», як це стверджують представники відповідача.

На підставі викладеного, за вказаний період відповідачем позивачці протиправно не була нарахована заробітна платня у розмірі 5200 грн. (1300 х 4).

Відповідач згідно ч. 7 ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 115 КЗпП України, мав виплачувати працівникам заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Відповідач прострочив виплату позивачці заробітної плати, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 19500 грн. (14300 + 5200).

Відповідно до ст.ст. 47, 116 КЗпП України, наявну заборгованість із заробітної плати відповідач мав оплатити позивачеві у день звільнення.

Посилання представників відповідача на приписи ч. 1 ст. 116 КЗпП України, за якою якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, судом відхиляються з наступних підстав.

В день звільнення позивачки 05 травня 2015 року як позивачка ОСОБА_1 так і повноважний представник відповідача за довіреністю ОСОБА_3 своїми підписами в центрі зайнятості посвідчували розірвання трудового договору, отже відповідач через свого представника міг безперешкодно виплатити відповідачці заробітну платню в день звільнення і обовязок такої виплати не пов'язаний із предявленням позивачкою відповідних вимог.

На підставі викладеного, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення індексації заробітної плати, суд виходить з того, що згідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація заробітної плати це механізм її підвищення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

З обґрунтування позивачкою позовних вимог в цій частині вбачається, що позивачка фактично просить суд про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, яка передбачена ст. 34 Закону України «Про оплату праці», ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», тому вирішуючи позовні вимоги в цій частині суд виходить з фактичного змісту таких вимог.

У звязку з порушенням відповідачем термінів виплати заробітної плати позивачці, остання на підставі ст. 34 Закону України «Про оплату праці», ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», має право на отримання компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати.

Розрахунок такої компенсації позивачкою (у межах заявлених позовних вимог) здійснений арифметично правильно і з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню така компенсація у розмірі 2297,17 грн.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції, суд виходить з того, що за обґрунтуванням позовних вимог в цій частині позивач фактично просить суд про стягнення з відповідача інфляційних втрат від прострочення виплати заробітної плати, як це передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-43цс14 від 21 травня 2014 року, згідно якого установлена частиною другою статті 625 ЦК України відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобовязання не застосовується до трудових відносин, які виникли у звязку із затримкою розрахунку при звільненні працівника з роботи та несвоєчасною виплатою заробітної плати.

На підставі викладеного, оскільки суд застосував механізм захисту прав позивачки, передбачений ст. 34 Закону України «Про оплату праці», ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки, починаючи з 05 травня 2015 року по день фактичного розрахунку. Суд виходить з того, що не може при вирішенні справи виходити з обставин, які ще не настали, тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення такого середнього заробітку за період, що ще не настав.

Щодо вимог в частині стягнення такого середнього заробітку за період з 05 травня 2015 року по день постановлення судом рішення, суд виходить з того, що згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд враховує розяснення, викладені Пленумом Верховного Суду України у п. 20 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, за якими, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Суд також, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-114цс13 від 20 листопада 2013 року, за яким згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Крім цього, суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-144цс13 від 29 січня 2014 року, за яким непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З позиції сторін вбачається, що між сторонами був спір щодо розміри належних позивачці сум при звільненні, однак такий спір вирішений на користь позивачки і судом стягнуто на користь позивачки заборгованість із заробітної плати в повному обсязі.

Відповідачем не доведено, що остаточний розрахунок при звільненні позивачки був проведений не з його вини.

Таким чином, на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити позивачці її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивачки, суд враховує вимоги абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, згідно якого у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

За п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Суд виходить з наступних розрахунків

· останніми двома повними місяцями роботи позивачки є березень - квітень 2015 року;

· кількість фактично відпрацьованих позивачкою календарних днів в зазначений період (виходячи з того, що трудовим договором визначений пятиденний робочий тиждень) становить за березень 2015 року 22, за квітень 2015 року 21;

· позивачці за цей період стягнута ненарахована заробітна плата у розмірі за березень 2015 року 1300 грн., за квітень 2015 року 1300 грн.;

· середньоденний заробіток позивача за останні два повні місяця роботи становить (1300 + 1300) / (21 + 21) = 61,90 грн.;

· кількість робочих днів з 06 травня 2015 по 22 червня 2015 року складає 33;

· середній заробіток за зазначений період склав 61,09 х 33 = 2042,70 грн.;

Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню і з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 2042,70 грн.

При цьому суд враховує розяснення, викладені у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд виходить з того, що сам факт порушення трудових прав позивачки, що проявився в затримці виплати протягом тривалого часу заробітної плати основного джерела засобу до існування, свідчить про перенесені останньою моральні страждання, оскільки позивачка обєктивно була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя та життя своєї родини. З урахуванням характеру страждань (душевні хвилювання через відсутність джерел засобів до існування), їх обсягу, тривалості, загального розміру заборгованості, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає, що розміром грошового відшкодування моральної шкоди необхідним, достатнім, розумним і справедливим за наведених обставин, є 3000 гривень, тому позовні вимоги в цій частині слід задовольнити частково.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача до доходу Держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 грн. за позовні вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди, та у розмірі 487,20 грн. за позовні вимоги майнового характеру ((19500+2297,17+2042,70) х 1%).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_6 про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати, інфляційних втрат, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні та грошового відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1:

· заборгованість із заробітної плати у розмірі 19500 гривень;

· компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати у розмірі 2297 гривень 17 копійок;

· середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 2042 гривні 70 копійок;

а усього 23839 (двадцять три тисячі вісімсот тридцять девять) гривень 87 (вісімдесят сім) копійок, які визначені без утримання податку з доходів фізичних осіб й інших обовязкових платежів.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 (три) тисячі гривень.

У задоволені решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_6 до доходу Держави судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 (двадцять) копійок.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :