Справа № 347/2756/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1258/2015
Головуючий у 1 інстанції Гордій В.І.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Слобідської сільської ради про встановлення факту права власності на нерухоме майно, прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно, визнання заповіту недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Косівського районного суду від 08 травня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом, уточнивши його в подальшому, до ОСОБА_4, Слобідської сільської ради про встановлення факту права власності на нерухоме майно, прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно, визнання заповіту недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Рішенням Косівського районного суду від 08 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_2, ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій посилаються на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Відмовляючи в задоволенні їхнього позову суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що згідно свідоцтва про право власності, виданого Косівським райвиконкомом 20.04.1995 року, власником будинковолодіння по АДРЕСА_1 був ОСОБА_5 При цьому не врахував, що між останнім та їхнім батьком була домовленість про демонтаж будинку, який батько успадкував після смерті своїх батьків, і використання цих будівельних матеріалів на спорудження нового будинку, зведеного у 1961 році. Таким чином, відповідно до ст. 112 ЦК УРСР за участі їхнього батька та ОСОБА_5 була створена спільна сумісна власність на нерухоме майно - житловий будинок. Дані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Підтверджуються вони також і письмовими поясненнями ОСОБА_8, долученими до матеріалів справи. Однак, суд не дав їм належної правової оцінки. Поза увагою суду залишена і та обставина, що свідоцтво про право власності на будинковолодіння видано на ОСОБА_5 як голову двору.

Неправильним є також і висновок суду щодо успадкування всього майна ОСОБА_5 його дружиною ОСОБА_9 Відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого Косівською державною нотаріальною конторою 07.08.1995 року, спадкове майно складається з грошового вкладу в ощадному банку. Свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно ОСОБА_9 не видавалось. Відсутня реєстрація спірного майна за ОСОБА_9 і в Коломийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації.

Безпідставно суд відмовив також і у задоволенні їх позовної вимоги про встановлення факту прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_10 При цьому не взяв до уваги, що житловий будинок 1957 року забудови належав на праві власності батькам їхньої матері і такий не стосується предмету спору.

Необґрунтованим, на думку апелянтів, є також і висновок суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання заповіту недійсним. За життя ОСОБА_9 запевняла їх, що в спірному будинку є частка їхнього батька. Оформивши заповіт на все майно на користь ОСОБА_4 порушено їхні права спільної сумісної власності на житловий будинок. А відтак, вони вправі звернутися до суду із цією позовною вимогою. Судом не прийнято до уваги їхніх пояснень щодо відсутності у ОСОБА_9 наміру і волевиявлення заповідати своє майно чужій особі та що вона була малограмотною. Відповідно як і висновку криміналістичної експертизи з дослідження підписів, згідно якого встановлено, що підпис від імені заповідача виконаний не ОСОБА_9, а іншою особою. В той же час, зі змісту заповіту вбачається, що такий підписаний заповідачем у присутності секретаря виконкому ОСОБА_11

З цих підстав просили рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В засіданні апеляційного суду апелянти та їх представник доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_6 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представник Слобідської сільської ради в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим, що не перешкоджає розгляду справи в його відсутності.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не представлено належних доказів щодо наявності у ОСОБА_10 права власності на спірний будинок, рішення Косівським райвиконкомом від 20.04.1995 року та видане на його підставі свідоцтво про право власності на будинкволодіння на ім'я ОСОБА_5 відповідає п. 20 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР» та даним погосподарських кних, а тому позовні вимоги позивачів є безпідставними.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відповідно суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як підтверджується даними погосподарських книг за 1947-1949, 1950-1952, 1953-1955, 1958-1960 (особистий рахунок НОМЕР_1), 1961-1963 (особистий рахунок № НОМЕР_2) рр. батько позивачів ОСОБА_10, 1944 року народження, проживав в с. Слобідка Косівського району у господарстві своїх баби та діда ОСОБА_13, який був головою двору. При цьому погосподарські книги за 1958-1960,1961-1963 рр. містять дані про те, що вказане господарство відноситься до суспільної групи «колгоспний двір» та наявність житлового будинку, 1910 року будівництва (а.с.21-27 т.1). Наведена обставина підтверджується також і довідками Слобідської сільської ради (а.с.17,18 т.1).

Одночасно відповідно до даних погосподарської книги за 1964-1966 рр. (особистий рахунок НОМЕР_3) ОСОБА_10 зареєстрований у господарстві ОСОБА_5.(голова двору). Погосподарська книга містить відмітку про вибуття ОСОБА_10 зі складу господарства у зв'язку із проходженням служби у Радянській армії (а.с.28 т.1).

Як вбачається з виписок з погосподарських кних за 1967-1970 (особистий рахунок 1535) , 1971-1973 (особистий рахунок 1527), 1974-1976 (особистий рахунок НОМЕР_4), 1977-1979 (особистий рахунок 1518), 1980-1982, 1983-1985 (особистий рахунок НОМЕР_5), 1986-1990 (особистий рахунок 1614) рр сім'я ОСОБА_5 складалась з двох осіб: голови домогосподарства ОСОБА_5 та його дружини ОСОБА_9 (а.с.29, 30, 32, 36, 39, 41, 43 т.1). Відповідно до даних цих погосподарських книг зазначено, що у власності господарства перебуває житловий будинок 1961 року забудови, та що господарство відносилось до суспільної групи «робітничий двір». Відповідні дані (особовий рахунок НОМЕР_6) містяться також в погосподарській книзі за 1991-1995 рр. (а.с.45 т.1). Після смерті 04.02.1995 р. ОСОБА_5 в даному господарстві залишилась проживати його дружина ОСОБА_9 Наведена обставина підтверджується ксерокопіями по господарських книг та довідками сільської ради (а.с.16 ,48-53 т.1).

В той же час, як видно з виписки з погосподарської книги №2 за 1971-1973 роки за особистим рахунком НОМЕР_7 зареєстровано господарство ОСОБА_3, 1944 року народження. Дане господарство відносилось до суспільної групи «робітничий двір» (а.с.31 т.1) Відповідно до погосподарської книги за 1974-1976 роки (особистий рахунок НОМЕР_8) голова двору ОСОБА_10, склад сім'ї - дружина ОСОБА_7 та сини, позивачі по справі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Згідно даних погосподарської книги №8 за 1977-1979 рр. (особистий рахунок НОМЕР_9) за господарством ОСОБА_10 зареєстровано житловий будинок, стайня, підвал 1957 року забудови, кухня 1972 року забудови та криниця 1964 року забудови. В подальшому такий стан господарства зберігався до дня смерті голови двору - 15.03.1988 року (а.с.33-35 т.1).

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини.

Оскільки згідно зі ст. 17 ЗК і ст. 14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначали, що ОСОБА_5 був опікуном їхнього батька ОСОБА_10, спірний будинок побудовано ними за спільні кошти, тому просили встановити факт власності останнього на це нерухоме майно. Також, що внаслідок смерті батька в 1988 році вони прийняли спадщину, а оскільки свідоцтво про право власності на спірне будинковолодіння видано тільки на ім'я ОСОБА_5 і після його смерті, відповідно це свідоцтво та заповіт дружини ОСОБА_5 - ОСОБА_9 порушують їхні спадкові права і є недійсними.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 10, частин 1, 4 ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, будь-яких належних та допустимих доказів щодо створення спільної сумісної власності їхнім батьком та ОСОБА_5 на спірне будинковолодіння позивачами суду не представлено.

Твердження апелянтів про те, що дана обставина підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 та письмовими поясненнями ОСОБА_8 не заслуговує на увагу та повністю спростовуються даними погосподарських книг.

Як правильно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 20 квітня 1995 року ОСОБА_5 був власником житлового будинку з приналежними до нього будівлями і спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1. Дане свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Косівської районної ради №77 від 08 травня 1991 року та зареєстровано у встановленому законом порядку (а.с.95-109 т.1).

Крім того, встановлено, що за життя батько позивачів (і це ними не заперечується) не порушував питання оформлення права власності на частку в спірному будинковолодінні.

З врахуванням вищенаведених обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відсутності доказів права власності батька позивачів ОСОБА_10 на спірний будинок, а оскільки ними не обґрунтовано необхідність захисту свого права - порушеного, невизнаного чи оспореного, відповідно що позовні вимоги про встановлення факту права власності на нерухоме майно, визнання недійсним свідоцтва про право власності, прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно є безпідставними.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 помер, внаслідок чого відкрилася спадщина на належне йому майно. Єдиним спадкоємцем першої черги після його смерті була дружина ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

З'ясовано, що за життя ОСОБА_9 склала заповітне розпорядження, відповідно до якого все своє майно заповіла ОСОБА_6., 1991 року народження (а.с.90 т.1).

За змістом ч.2 ст. 1257 ЦК України суд визнає заповіт недійсним за позовом заінтересованої особи, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

В якості заінтересованих осіб, повноважних пред'являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним згідно ч. 2 ст. 1257 ЦК, можуть розглядатися виключно особи, суб'єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів) порушені у зв'язку із вчиненням заповіту.

Враховуючи, що позивачі не є носіями суб'єктивних прав щодо оскаржуваного заповіту, суд першої інстанції також обґрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання заповіту недійсним.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити, а рішення Косівського районного суду від 08 травня 2015 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук