Справа № 357/6850/15-ц Головуючий у І інстанції Бондаренко О. В.
Провадження № 22-ц/780/5937/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 25.11.2015
УХВАЛА

Іменем України

25 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Поліщука М.А., Кашперської Т.Ц.,

секретар Вербова І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу та поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 12 серпня 2000 року по 16 березня 2015 року він з ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі, за час якого за спільні коштибуло придбано жилий будинок № 55-а по вул. Лісовій в м. Біла Церква Київської області. Купівлею будинку і оформленням документів займалася відповідач.Після розірвання шлюбу він дізнався про те, що між відповідачем та продавцями було укладено договори дарування частин жилого будинку. Продавці ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за відчуження своїх частин будинку отримали грошові кошти, тому фактично було укладено договори купівлі-продажу. Вказав, що сторони договорів дарування це сторонні та не знайомі люди, що в свою чергу виключає можливість дарування такого цінного майна як будинок. Крім цього, статус будинку, як подарованої нерухомості, позбавляє його права на належну йому частку у майні подружжя. Позивач вважає, що має рівне право з колишньою дружиною на даний жилий будинок, оскільки він придбаний за спільні кошти і є спільною власністю подружжя.

У звязку з наведеним ОСОБА_2 просив визнати договір дарування частин жилого будинку від 21 березня 2002 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, та договір дарування частин жилого будинку від 26 червня 2003 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, удаваними, встановивши їх договорами купівлі-продажу; поділити спільне майно подружжя шляхом визнання за кожним із сторін права власності на 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд по вул. Лісовій, 55-а в м. Біла Церква Київської області.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач, через свого представника за довіреністю ОСОБА_7, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності того, що оскаржувані договори дарування були оплатними та мали удаваний характер, а також того, що сторони договору вчинили дії з виконання умов договору купівлі-продажу. Також суд вважав, що істотні умови договору в даному випадку не можуть встановлюватися показами свідків.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 12 серпня 2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2015 року було розірвано.

21 березня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування частин жилого будинку, згідно якого відповідач прийняла у дар від останньої 17/25 частин жилого будинку з частиною господарських будівель і споруд по вул. Лісовій, 55-а в м. Біла Церква Київської області. Зазначений договір посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 за реєстровим № 1-629.

26 червня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, яка в результаті укладення шлюбу змінила прізвище на «Гюнгьор», також було укладено договір дарування частин жилого будинку, згідно якого відповідач прийняла у дар від останньої 8/25 частин жилого будинку з частиною господарських будівель і споруд за вказаною адресою. Зазначений договір посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 за реєстровим № 3-403.

Згідно Цивільного кодексу УРСР, який діяв на час виникнення правовідносин, особа, яка вважає, що права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною ( ст.ст. 48-58 ЦК УРСР).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Удавана угода своєю формою прикриває реальну угоду, яку мали на меті укласти сторони.

Тобто, укладаючи удавану угоду, обидві сторони діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду.

Як вбачається з матеріалів справи, договори дарування частин жилого будинку № 55-а по вул. Лісовій в м. Біла Церква Київської області від 21 березня 2002 року та від 26 червня 2003 року відповідають вимогам ст. 244 ЦК УРСР.

Наполягаючи на своїх вимогах, представник позивача вказав, що договори дарування жилого будинку є удаваними, оскільки укладаючи ці договори сторони приховували укладення договорів купівлі-продажу.

Відповідно до розяснень, що містяться в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин) встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК України визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі.

У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Отже, виходячи з вищевикладеного слід дійти висновку про те, що положення ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР застосовуються у тому разі, коли укладається саме удавана угода, тому що разом з нею укладається і реальна угода. При цьому, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести, що обидві сторони діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду та виконують умови реальної угоди.

Проте, позивачем та його представником не доведено того, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3, укладаючи договори дарування, діяли свідомо, приховуючи, що між ними укладено договори купівлі-продажу та що їх дії були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі, а посилання в позові, що укладений договори дарування є небезоплатними, належними доказами не підтверджені, усупереч вимогам закону вони ґрунтуються на припущеннях.

При цьому, суд першої інстанції обгрунтовано звернув увагу на ту обставину, що після укладення договорів дарування, а саме з 15 травня 2007 року ОСОБА_2 був зареєстрований у спірному будинку, тобто будучи достовірно обізнаним щодо умов договору, не оспорював його. Зазначене свідчить про те, що останній фактично визнавав право власності на жилий будинок за ОСОБА_3

Відмовляючи в задоволенні позову, суд також врахував, що оспорювані договори дарування нерухомого майна укладені у письмовій формі та нотаріально посвідчені. Будь-які письмові докази на спростування умов нотаріально посвідченого договору в матеріалах справи відсутні.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо пояснень третьої особи ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_10, який є племінником померлої ОСОБА_5, за змістом яких вбачається, що між відповідачем та цими особами насправді було вчинено договір купівлі-продажу.

Так, недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст. 57 ЦПК України засобами доказування, якщо інше не передбачено законом.

У п.п. «а» п. 16 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 зазначено, що при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст. 27 ЦПК України засобами доказування, якщо інше не передбачено законом (наприклад, ст. 376 ЦК України). Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь.

Крім того, зі змісту ст. 59 ЦПК України убачається, що не можуть підтверджуватися показаннями свідків спірні відносини, у яких заперечується однією із сторін факт вчинення правочину або оспорювання окремих його частин.

Враховуючи викладене слід дійти висновку, що у разі визнання угоди удаваною як укладеної з метою приховати договір купівлі-продажу, останній визнається недійсним тільки у разі невідповідності його вимогам закону, а тому посилання представника позивача на покази свідків на доведення удаваності правочинів є безпідставними.

Переглядаючи в межах заявлених позовних вимогзаконність та обґрунтованість рішення суду в частині відмови у поділу спільного майна подружжя, колегія суддів вважає, що оскільки жилий будинок № 55-а по вул. Лісовій в м. Біла Церква Київської області набутий відповідачем за час шлюбу з позивачем, але на підставі договорів дарування, які не визнані недійсними або удаваними в судовому порядку, то згідно положень ст. 24 КзПШ УРСР спірний будинок не входять до складу спільного майна подружжя, а відтак не підлягає поділу.

За таких обставин рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 315, 316 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: