АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6194/15 Головуючий 1 інстанції
Справа № 633/403/14-ц ОСОБА_1
Категорія:договірні Доповідач - Івах А.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Івах А.П.,

суддів Пономаренко Ю.А., Кокоші В.В.,

при секретарі Каплоух Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печенізького районного суду Харківської області від 15 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати договір дарування квартири № 2, що знаходиться за адресою: Харківська область, Печенізький район, село Мартове, вулиця Харківська, будинок № 83, укладений між ним та ОСОБА_3, недійсним.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у 2012 році він перебував у лікарні та тяжко хворів, під час хвороби до нього звернулася сестра та запропонувала укласти вказаний вище договір, а натомість вона буде за ним доглядати.

Укладаючи зазначений договір, насправді він мав на меті укладення договору довічного утримання, оскільки за станом здоровя потребував сторонньої допомоги, відповідачка навмисно ввела його в оману з приводу стану здоровя, повідомивши завідомо неправдиву інформацію про поставлений йому діагноз онкологічної хвороби шлунку, туберкульозу, та переконала його у близькій смерті та необхідності у звязку з цим переоформити на неї право власності на спірну квартиру шляхом укладення договору дарування.

Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 15 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, крім того судом не було враховано розяснення Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року а саме, що помилкою в даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття субєкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена, а також розяснень, що викладено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року про те, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. .

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

-чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

-чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

-які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

-яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Розглядом справи достеменно встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідними братом та сестрою.

ОСОБА_2 на підставі права приватної власності належала квартира № 2, що розташована в будинку № 83 по вулиці Харківській в селі Мартове Печенізького району Харківської області.

12 березня 2007 року між останнім та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори ОСОБА_4, реєстровий номер 334 (а с. 75)

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 квартиру № 2, розташовану в будинку № 83 по вулиці Харківській в селі Мартове, Печенізького району, Харківської області.

Власником спірної квартири на сьогоднішній день є ОСОБА_5. на підставі договору дарування ВРЛ № 820413 від 25 липня 2011 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того останнім не доведено факту вчинення ним спірного договору внаслідок обману з боку відповідача ОСОБА_3, на час укладення договору дарування від не помилявся щодо вчинення вказаного правочину і не перебував під впливом обману з боку відповідача.

При цьому суд правильно застосував зазначені в рішенні суду нормативно-правові акти, а саме:

Відповідно до статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність, при цьому договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, оскільки його метою є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Суд правильно дійшов висновку, що, сторони узгодили всі його істотні умови, зокрема, щодо предмету договору та строку його передачі обдаровуваному. На виконання вимог частини 2 статті 719 Цивільного кодексу України договір було укладено у письмовій формі та посвідчено нотаріально.

Згідно з частиною 1 статті 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обґрунтовано суд першої інстанції прийняв до уваги розяснення Пленуму Верховного Суду України що викладені в пункті 19 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до яких обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Під час розгляду справи був допитаний в якості свідка приватний нотаріус, який підтвердив, що в момент укладення договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сторони обговорювали та узгоджували всі істотні умови саме цього договору, до нього звернулись з чітко визначеним наміром укладення договору дарування.

За вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухваленні рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На виконання вимог діючого цивільно-процесуального законодавства позивачем а ні до суду першої інстанції а ні до апеляційного суду не надано доказів на підтвердження того факту, при укладенні договору дарування він діяв під впливом обману.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції розглядаючи спір, повно і всебічно зясував та встановив фактичні обставини справи, правильно визначився з юридичною природою правовідносин, що виникли між сторонами і законом, що їх регулює, та ухвалив рішення таке, що відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України,привів мотиви, з яких вважав встановленою відсутність фактів, якими ОСОБА_2 обґрунтував свої позовні вимоги.

Підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печенізького районного суду Харківської області від 15 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді -