Справа №493/407/15-ц
Провадження № 2/493/264/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.06.2015 року м. Балта Одеська область

Балтський районний суд Одеської області у складі:

головуючого-судді Тітової Т.П.

при секретарі Сирота О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Балта цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору про спільну діяльність на спільне будівництво «Торгівельного комплексу» у вигляді «Центра обслуговування в комплексі із зупинкою громадського транспорту»,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про розірвання договору про спільну діяльність на спільне будівництво «Торгівельного комплексу» у вигляді «Центра обслуговування в комплексі із зупинкою громадського транспорту» з відповідачем ОСОБА_2

Позовні вимоги мотивує тим, що 15.01.2002 року він в усній формі уклав договір про спільну діяльність з гр. ОСОБА_2 на спільне будівництво «Торгівельного комплексу» у вигляді «Центра обслуговування в комплексі із зупинкою громадського транспорту», розташованого в АДРЕСА_1.

В підтвердження укладення 15.01.2002 року в усній формі між ними оспорюваного договору про спільну діяльність на спільне будівництво «Торгівельного комплексу» у вигляді «Центра обслуговування в комплексі із зупинкою громадського транспорту» вони звернулись в Балтську міську раду про виділення їм земельної ділянки для вказаного будівництва.

Балтська міська рада по результатам розгляду їхньої заяви «Про надання в оренду земельних ділянок» рішенням від 05.02.2002 року № 264-ХХІІІ надала їм в тимчасове користування на умовах оренди з правом викупу, терміном на 5 років, земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 для будівництва зупинки громадського автотранспорту в комплексі з центром побутового обслуговування, площею 0,018 га із забудованих земель території Балтської міської ради.

ОСОБА_2 ухилявся від фактичної безпосередньої участі у своєчасному оперативному вирішенні всіх актуальних питань, необхідних для втілення в життя зазначеного рішення Балтської міськради, систематично не переставав обіцяти позивачу брати фінансову участь в будівництві, не відшкодував всіх витрат за його частку в майбутній вартості загального нерухомого майна.

05.01.2003 року позивач уклав з підрядником АТЗТ «Завод «Оптікон» договір № 1 на виконання в строк до 30.12.2003 року будівельних робіт згідно кошторису на будівництво «Торгівельного комплексу» на виконання земляних робіт, зведення фундаменту, капітальних стін і перегородок будови, укладанні перекриття між поверхами сходових майданчиків. Вказані роботи виконувались підрядником із матеріалів позивача. В період з 05.01.2003 року по 30.12.2003 року позивач вніс разовими платежами в касу підрядника вартість виконаних робіт в сумі 47654 грн.

Згідно акта № 1 приймання виконаних підрядних робіт від 28.11.2003 року підрядник здав, а позивач прийняв виконані підрядником роботи у вигляді коробки будівлі з перекриттям, загальною вартістю на суму 129334 грн.

Таким чином, позивач посилається на те, що він поніс матеріальні витрати на суму 129334 грн., а відповідач ОСОБА_2 ніяких витрат по цьому об`єкту не поніс та не відшкодував позивачу дані витрати.

Крім того, відповідач не приймав ніякої участі і не поніс ніяких витрат в будівництві зупинки громадського транспорту.

В зв`язку з цим, позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом та просить розірвати договір про спільну діяльність, укладений між ним та відповідачем на спільне будівництво «Торгівельного комплексу» у вигляді «Центра обслуговування в комплексі із зупинкою громадського транспорту» у зв'язку із порушенням ним умов цього договору та зобов'язати відповідача звільнити самовільно зайняте ним на 1 поверсі приміщення незавершеного будівництвом і не зданого в експлуатацію «Торгівельного комплексу», а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Представник позивача ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити і пояснили, що хоча договір про спільну діяльність було укладено в усній формі, він є дійсним, т.я. відповідач визнає його дійсність і законодавством не передбачено, що у випадку недодержання письмової форми по цій категорії договір є наслідком його недійсності. Вартість понесених позивачем затрат підтверджується квитанціями, актами та договорами, які надані до матеріалів справи.

Представник відповідача ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснивши, що в указаний час між ними дійсно була укладена угода в усній формі про спільне будівництво нежитлового приміщення для користування ним для здійснення підприємницької діяльності. З цією метою в січні 2002 року вони звернулися з заявами до Балтської міської ради про виділення їм земельної ділянки для будівництва вказаного приміщення. Рішенням Балтської міської ради за № 264-ХХІІІ від 05.02.2002 року їм була виділена земельна ділянка в тимчасове користування на умовах оренди для будівництва зупинки громадського автотранспорту в комплексі з центром побутового обслуговування площею 0,018 га із забудованих земель території міської ради. Будували вони спірне приміщення господарським способом, тобто разом купували будівельні матеріали, разом наймали робочу силу та транспорт. Він з позивачем відразу домовився, що всі витрати на будівництво будуть нести в рівних долях. Так вони на загальні кошти і загальними силами побудували дане приміщення і воно було готове для здачі в експлуатацію в установленому порядку, але в 2007 році позивач запропонував йому оформити право власності вказаного приміщення через суд, на що він погодився і підписав позовну заяву. Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 16.03.2007 року за відповідачем було визнано право власності на 2/5 частини спірного приміщення, а за позивачем на 3/5 частини того ж приміщення. З тих пір вони і користуються побудованим приміщенням в варіанті вказаному в рішенні суду, але в кінці 2009 року позивач став від відповідача вимагати гроші, які він нібито витратив на благоустрій прилеглої території та автобусної зупинки. У грудні 2009 року позивач звернувся до суду з заявою про скасування рішення суду від 16.03.2007 року. Ухвалою від 09 лютого 2010 року вказане рішення було скасовано, а сама справа залишена без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача до суду. Після скасування рішення суду про визнання права власності на вказане приміщення минуло 5 років і тільки зараз позивач звернувся до суду з позовом про розірвання договору спільного будівництва, тобто вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності у зв`язку з цим позовну заяву позивача просить залишити без розгляду.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили, що вони виконували роботи по будівництву «Торгового комплексу», з ними домовлявся ОСОБА_2 і розраховувався також він, позивача в той час, коли проводились ними роботи вони не бачили та не можуть підтвердити чи приймали участь в будівництві приміщення вони разом чи ні, ніяких договір з ними не укладалось.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача та його представника, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Як передбачено ст. 430 ЦК України (в ред. 1963 р.) за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т. ін.

Громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб.

Відповідно до ст. 153 ЦК України (в ред. 1963 р.) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Доки сторони не дійдуть згоди щодо цих умов (про строк, місце, спосіб виконання тощо), договір не може вважатися укладеним.

Як вбачається із пояснень сторін з 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 бажали займатися сумісною діяльністю, в підтвердження цьому між ними було укладено усний договір про сумісну діяльність від 15.01.2002 року.

Тобто, форма та істотні умови зазначеного договору не відповідали законодавству чинному на той час, так як ні предмет договору, ні ціль договору не були визначені. Крім того, порядок, строки, етапи та інші умови сумісної діяльності, сторонами не розроблялися, отже саме з якою метою сторонами укладався усний договір про спільну діяльність від 15.01.2002 року не обумовлено.

Крім того, пояснення відповідача про те, що він визнає дійсність усного договору не є достатнім і належним доказом підтвердження укладення договору про спільну діяльність.

Допитані свідки в судовому засіданні не підтвердили та не надали суду належних доказів участі у спільному будівництві «Торгівельного комплексу» позивача і відповідача, так як про укладення між сторонами вказаного договору їм нічого не було відомо.

Відповідно до ст. 431 ЦК України (в ред. 1963 р.) ведення спільних справ учасників договору про сумісну діяльність здійснюється за їх загальною згодою.

Як вбачається з матеріалів справи згоди ОСОБА_2 на укладання договорів № 1 та № 10 на виконання будівельних робіт не було.

Відповідно до ст. 432 ЦК України (в ред. 1963 р.) для досягнення мети, зазначеної у ст. 430 цього Кодексу, учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою діяльністю.

Оскільки договір був укладений в усній формі, тому не вбачається можливим визначити в якій саме сумі сторони для досягнення спільної мети зробили внески грошима чи іншим майном.

Посилання відповідача та його представника про залишення без розгляду позову в зв`язку з пропуском позивачем строків давності звернення до суду не можуть бути задоволені з зазначених підстав, оскільки визначити на який строк укладався договір і чи втратив він юридичну силу не виявилось можливим.

Згідно ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Вирішуючи питання про наявність договірних взаємовідносин, слід виходити з того, що такий договір вважається укладеним, коли між сторонами у письмовій формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах, необхідних для його виконання, наприклад, мета договору, порядок та умови ведення спільних справ, види та обсяг внесків кожної із сторін, умови використання результатів сумісної діяльності тощо.

Однак, факт того, що умови Договору відповідачем не виконані не знайшов свого підтвердження.

Крім того, враховуючи те, що між сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних його умов, форма та зміст не відповідали чинному законодавству, тобто угода, укладена з порушенням вимог ЦК УРСР, в зв'язку з чим вона не має юридичної сили, а відповідно і ні яких правових наслідків.

Виходячи з викладеного, суд визнає позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання договору про сумісну діяльність від 15.01.2002 року необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

В частині зобов`язання відповідача звільнити самовільно зайняте ним приміщення, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за необґрунтованістю, з тієї підстави, що зазначена вимога не знайшла свого підтвердження.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в позові.

Згідно ст. 88 ЦПК України вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки позивачу в позові відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 226 ЦПК України, ст. 651 ЦК України, ст. ст. 153, 430, 431, 432 ЦК України (в редакції 1963 року), суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору про спільну діяльність на спільне будівництво «Торгівельного комплексу» у вигляді «Центра обслуговування в комплексі із зупинкою громадського транспорту» - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області протягом 10 днів.

Повний текст рішення складено 19 червня 2015 року.

С У Д Д Я