Справа № 304/1037/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

22 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» і ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Перечинського районного суду від 22 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

02.07.2014 ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Перечинського відділення ЗОТ ВАТ «РБ «Аваль»» про визнання недійсним кредитного договору. Ухвалою Перечинського районного суду від 26.02.2015 замінено відповідача на належного на ПАТ «ОСОБА_1 Аваль», а також залучено до участі в справі співвідповідача ОСОБА_4 Позов мотивувався наступним.

ОСОБА_3 і ОСОБА_4 є подружжям. 02.09.2008 ОСОБА_4 уклав з ВАТ «ОСОБА_1 Аваль» (зараз ПАТ «ОСОБА_1 Аваль») кредитний договір № 014/4080/82/40422, на підставі якого отримав у кредит 11200,00 дол. США, що на день укладання договору були еквівалентні 54286,40 грн. Всупереч положенням ст. 65 СК України, кредитний договір було укладено без отримання письмової згоди позивача, і, оскільки він виходить за межі дрібного побутового та стосується цінного майна, його може бути визнано недійсним. Оскільки договір не відповідає вимогам закону, його недійсність має наслідком двосторонню реституцію (ст. 203 ч. 1, ст. 215 ч. 1, ст. 216 ч. 1 ЦК України).

Посилаючись на ці обставини, позивач просив визнати недійсним кредитний договір від 02.09.2008 № 014/4080/82/40422 і застосувати двосторонню реституцію.

Рішенням Перечинського районного суду від 22.05.2015 у позові відмовлено.

Позивач рішення суду оскаржив, вважає його незаконним та необґрунтованим. Зазначає, зокрема, що: його письмова згода на укладення між відповідачами кредитного договору була потрібна відповідно до закону, що підтверджується прецедентними судовими рішеннями; кредитний договір був укладений в інтересах сімї, створив права і обовязки не лише для позичальника, а й для іншого з подружжя; суд неправильно застосував норми матеріального права, оскільки застосував не положення ст. 65 ч. 2 СК України, а норми ЦК України щодо поруки, яка в розумінні закону не є згодою іншого з подружжя на укладання кредитного договору. Просить рішення суду скасувати, вимогу позову про визнання недійсним кредитного договору задовольнити.

У письмових запереченнях на апеляцію позивача банк вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» ОСОБА_2, який апеляцію не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності. Рішення суду правильне по суті, справедливе, узгоджується з вимогами закону та відповідає обставинам справи.

Встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_3 уклали шлюб 08.09.1979 (а.с. 59). Відкрите акціонерне товариство «ОСОБА_1 Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_1 Аваль», 02.09.2008 уклало з ОСОБА_4 договір № 014/4080/82/40422, на підставі якого надало тому кредит у розмірі 11220,00 дол. США зі сплатою за нього 14,85% річних і датою остаточного погашення 02.09.2018 (а.с. 5-10, 24). Виконання позичальником зобовязань за кредитним договором було забезпечено порукою ОСОБА_3 (а.с. 25-27) та іпотекою житлового будинку № 25 по вул. Центральній у с. Раково Перечинського району, що належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05.06.1987 у виконкомі Туря-Пасіцької сільської ради Перечинського району за реєстровим № 7 (а.с. 60-61, 74-77), про що були укладені, відповідно, договір поруки від 02.09.2008 № 014/4080/82/40422 і договір іпотеки від 09.09.2008 № 014/4080/82/40422), що був посвідчений приватним нотаріусом Перечинського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 1987.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав (ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 ЦПК України). Особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України). Сторони зобовязані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, обовязок доказування предявлених вимог лежить на позивачеві і таке не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-60 ЦПК України).

Предявляючи позов, ОСОБА_3 виходила з того, що договір є недійсним внаслідок відсутності її письмової згоди як другого з подружжя на укладання договору, що виходить за межі дрібного побутового та стосується цінного майна. Підставою недійсності правочину позивач визначив недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України (ст. 215 ч. 1 ЦК України), згідно з якими недійсним є правочин, зміст якого суперечить цьому Кодексу та/або іншим актам цивільного законодавства. Суд першої інстанції обґрунтовано визнав таку правову позицію позивача помилковою.

Відповідно до ст. 1 ч. 1, ст. 2 ч. 1, ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 12 ч. 1, ст. 13 ч.ч. 1-3, ст. 14 ч. 1, ст. 24, ст. 25 ч. 1, ст. 30, ст. 34 ч. 1, ст.ст. 202-204, 509, ст. 1054 ч. 1 ЦК України, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 як дієздатні фізичні особи виступають у цивільних відносинах самостійно, вільно, на власний розсуд, своїми діями набувають для себе цивільних прав, створюють цивільні обовязки, самостійно їх здійснюють та несуть цивільно-правову відповідальність, повинні діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки, зловживання правом не допускається. ОСОБА_4 самостійно уклав кредитний договір та як позичальник набув для себе відповідних прав і обовязків, а ОСОБА_3 самостійно уклала договори поруки та іпотеки і як поручитель та іпотекодавець теж набула для себе відповідних прав та обовязків. Правомірність договору презюмується.

Норми ст. 65 СК України передбачають необхідність надання згоди одним з подружжя іншому на розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, при цьому: при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя; дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2); для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово; згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч. 3); договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї (ч. 4). Майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників (ст. 578 ЦК України, ст. 6 ч. 2 Закону України «Про іпотеку»).

Кредитний договір не є договором щодо розпорядження спільним майном подружжя, є наслідком реалізації одним з подружжя його цивільного права на отримання у власність грошових коштів, створює відповідні права і обовязки для його сторони (позичальника), тож норми ст. 65 СК України не регулюють такі правовідносини. У цьому звязку помилкове ототожнення позивачем договору, який виходить за межі дрібного побутового, з таким, який потребує обовязкової письмової згоди другого з подружжя, значення не має.

Поряд із цим, відповідно до конкретних обставин справи ОСОБА_3 за згодою ОСОБА_4 уклала забезпечувальні щодо кредиту договори поруки та іпотеки, вчинення таких повязаних із кредитним договором та похідних від нього правочинів було передбачено кредитним договором (п.п. 1.1.3., 1.1.4., 1.3.4., 5.1., 5.2., 6.2. та ін.) як обовязкові умови надання та забезпечення кредиту. За умовами кредитного договору, договору поруки (п.п. 2.1.-2.3., 3.1. та ін.), договору іпотеки (п.п. 1.1., 3.1.4.-3.1.7., ст. 5 та ін.) і відповідно до приписів ст.ст. 541, 543, 553, 554, 572, 589, 590 ЦК України, ст.ст. 3, 7, 33 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_3 як поручитель позичальника стала солідарним із ним боржником перед кредитором і відповідає за порушення зобовязань позичальником у повному обсязі, а як іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання в межах вартості предмета іпотеки.

Отже, позичальник ОСОБА_4 і поручитель та іпотекодавець ОСОБА_3 діяли з метою одержання кредиту спільно, за взаємною згодою між собою, вчинили взаємоповязані дії, правочини, що потягли відповідні фактичні і юридичні наслідки, за якими вони стали солідарними боржниками перед кредитором, і саме дії ОСОБА_3 уможливили одержання кредиту. При цьому, кожна з цих осіб набула прав і обовязків відповідно до укладених нею договорів, а письмова згода іншого з подружжя на укладання кредитного договору не передбачена законом, договором і як така не вимагалася, тоді як своїми діями ОСОБА_3 не лише дала згоду іншому з подружжя на укладання кредитного договору, але й сама стала солідарним боржником за цим зобовязанням. ОСОБА_3 набула відповідних цивільних прав і обовязків безвідносно до положень СК України, з інших, аніж передбачені цим Кодексом, підстав.

У кредитному договорі не зазначено цільове призначення кредиту (п.п. 1.1.2., 2.1.), а в анкеті на одержання кредиту його цільове використання визначено як «кредит під заставу нерухомості» (а.с. 24), тобто, конкретна мета одержання та характер використання кредиту не є визначеними. Суд першої інстанції правильно вказав на відсутність у справі доказів щодо укладання позичальником договору та використання коштів саме в інтересах сімї, власне, з підстави, передбаченої ст. 61 ч. 3 СК України, не предявлявся й позов, а позивач посилався лише на недотримання, на його думку, форми договору щодо згоди іншого з подружжя на його укладання. З огляду на це та враховуючи, що ОСОБА_4 і ОСОБА_3 діяли спільно і стали солідарними боржниками, можна констатувати, що у фактичному та юридичному розумінні у них виникли певні спільні обовязки відповідно до договорів, норм закону щодо кредитних зобовязань, поруки та іпотеки, а не за правилами, встановленими частиною 4 статті 65 СК України, хоча вони і є подружжям.

Посилання позивача в обґрунтування своїх доводів на правові позиції, висловлені Верховним Судом України у конкретних справах, в яких йдеться про інші фактичні обставини, не можуть бути враховані за правилами ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ЦПК України:

у справі № 6-163цс12 (постанова від 20.02.2013) йдеться про можливість солідарної відповідальності подружжя у контексті розрахунків за договором позики, укладеним одним із подружжя, а не про кредитні правовідносини за наявності договорів поруки та іпотеки, укладених іншим з подружжя, питання про наявність чи відсутність письмової згоди одного з подружжя на укладання договору позики іншим з подружжя суд торкнувся в контексті його зясування у звязку з вимогою про солідарну відповідальність подружжя;

у справі № 6-88цс12 (постанова від 12.09.2012) йдеться про дійсність договору поруки, укладеного одним з подружжя в інтересах третьої особи, суд зробив висновок, за яким якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сімї, він не створює обовязку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним;

у справі № 6-55цс13 (постанова від 19.06.2013) йдеться про поділ майна подружжя, де в процесі було встановлено, що певне майно, яке було визнано спільною сумісною власністю подружжя і було поділене, було придбане за кредитні кошти, одержані одним з подружжя, тому такий кредитний договір створив відповідні права і обовязки для іншого з подружжя.

Таким чином, ОСОБА_3 не довела факту порушення її цивільних прав укладанням оспореного кредитного договору та наведених нею в заяві підстав для предявлення позову до сторін кредитного договору про захист цивільних прав. Доказів порушення відповідачами конкретних цивільних прав позивача немає.

Відтак, суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для висновку про невідповідність оспореного договору вимогам закону та для задоволення необґрунтованого і недоведеного позову. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, дотримався норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, чого доводи апеляції не спростовують, тому з урахуванням положень ст. 303 ч. 1 ЦПК України щодо розгляду справи судом першої інстанції в межах заявлених вимог та перегляду рішення суду в межах доводів апеляції, на підставі ст. 308 цього Кодексу скаргу слід відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 303 ч. 1, ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Перечинського районного суду від 22 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді