У х в а л а

ІМенем УКраїни

27 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 29 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 10 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що він є власником 52/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, а його сестра ОСОБА_4 - власником 48/100 частин цього будинку. Вказаний будинок належав його батькам, з якими він проживав і був зареєстрований за цією адресою, приймав участь в утриманні будинку та земельної ділянки, розраховуючи, що в подальшому він успадкує цей будинок. Враховуючи, що ОСОБА_4 отримала у спадщину частину вказаного будинку, у поліпшенні якого, земельної ділянки, спорудженні господарських будівель він брав участь і вони проведені за його кошти, просив задовольнити позов.

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів. Зазначала, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 4 квітня 2011 року між нею та ОСОБА_3 поділено будинок, при цьому змінено ідеальні долі сторін, із ОСОБА_3 на її користь стягнуто грошову компенсацію в розмірі 43 627 грн, а також визначено порядок користування земельною ділянкою. Враховуючи, що ОСОБА_3 перешкоджає виконанню зазначеного рішення, вона не має можливості користуватись належною їй на праві власності частиною будинку, просила задовольнити позов.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 26 вересня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 інфляційні втрати в розмірі 1 912 грн та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання - 4 141 грн 15 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_4 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції змінити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити рішення, яким стягнути на її користь з ОСОБА_3 також 27 500 грн не отриманих доходів.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині задоволення позову ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат в розмірі 1 912 грн та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 4 141 грн 15 коп. та ухвалюючи у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що закон не пов'язує виникнення зобов'язання з ухваленням рішення суду, тому правила ст. 625 ЦК України можуть бути застосовані до грошових зобов'язань, які виникли до ухвалення судового рішення. Оскільки правовідносини, що існували до ухвалення рішення не передбачали грошового зобов'язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_4, то застосування правил ст. 625 ЦК України до цих правовідносин не можна вважати обґрунтованим.

Проте повністю з такими висновками погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 30 березня 2005 року за ОСОБА_3 визнано право власності на 26/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в порядку співзабудови та на 37/200 частин вказаного будинку в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5, а всього на 89/200 частин будинку, за ОСОБА_4 визнано право власності на 111/200 частин зазначеного житлового будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_6

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 4 квітня 2011 року проведено розподіл вказаного житлового будинку між співвласниками ОСОБА_4 та ОСОБА_3, перерозподілено їх ідеальні частки та визнано за ОСОБА_4 право власності на 48/100 частин зазначеного будинку, замість раніше належних їй 111/200 його частин, визнано за ОСОБА_3 право власності на 52/100 частини будинку, замість раніше належних йому 89/200 частин, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію за переотриману частку у спільному майні після його поділу в розмірі 43 627 грн, на ОСОБА_4 покладено обов'язок виконання необхідних переобладнань в її частині будинку та визначено порядок користування земельною ділянкою.

17 лютого 2014 року державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції було відкрите виконавче провадження за виконавчим листом № 2-36/11, виданим Харківським районним судом Харківської області, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості в розмірі 47 132 грн 4 коп. На день розгляду справи рішення суду від 4 квітня 2011 року не виконано.

Як вбачається з довідки УПФУ в Харківському районі Харківської області № 1546-13/14 від 13 червня 2014 року, відрахування за виконавчим листом № 2-36/11 з пенсії ОСОБА_3 на погашення боргу розпочато з 1 травня 2014 року.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема нею передбачено виникнення зобов'язань з юридичних фактів (п. 4 ч. 2 цієї статті).

Проведення за рішенням суду поділу майна між співвласниками в натурі і стягнення з одного з них на користь іншого коштів за переотриману частку в спільному майні зводиться до сплати грошей (ст. ст. 364, 367 ЦК України), а відтак є грошовим зобов'язанням, яке виникло відповідно до юридичного факту, встановленого судовим рішенням.

Оскільки вказаний спір міг вирішуватись судом, то з цього рішення у осіб виникли цивільні права та обов'язки з приводу грошового зобов'язання як це встановлено ч. 5 ст. 11 ЦК України.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на викладене, неможливо погодитися з висновком апеляційного суду про те, що зобов'язання по сплаті коштів, яке виникло на підставі рішення суду, не є грошовим.

Враховуючи те, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 4 квітня 2011 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто грошову компенсацію за переотриману частку у спільному майні в розмірі 43 627 грн, і ці кошти останній не виплачені, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за час прострочення виконання зобов'язання.

Тому, рішення апеляційного суду у частині вирішення позову ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язання підлягає скасуванню, із залишенням в силі в цій частині рішення суду першої інстанції, яке ухвалене згідно із законом і скасоване апеляційним судом помилково.

Щодо вирішення вимог ОСОБА_4 про стягнення неотриманих доходів від майна, зокрема, орендної плати, через позбавлення її права користування належною їй частиною будинку, то у цій частині оскаржувані рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Врахувавши те, що ОСОБА_4 не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження можливості отримання нею доходів і їх неотримання внаслідок дій ОСОБА_3, зокрема, орендної плати, у зв'язку з позбавленням можливості користуватися належною їй частиною будинку, суди правильно відмовили останній у задоволенні цієї частини позовних вимог.

При цьому колегія суддів виходить із положень ст. 335 ЦПК України відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судові рішення в частині вирішення позову ОСОБА_3 не оскаржується, тому їх законність судом касаційної інстанції не перевіряється.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 10 лютого 2015 року у частині вирішення вимог ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язання скасувати, залишити в силі у цій частині рішення Харківського районного суду Харківської області від 29 вересня 2014 року.

В іншій частині рішення Харківського районного суду Харківської області від 29 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 10 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук