Справа № 509/5133/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :

судді Гандзій Д.М.

при секретарях Демеденко Ю.А., Черкасові Д.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кадор» та ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними, -

ВСТАНОВИВ :

14 листопада 2014 року, позивач звернувся до суду з названим позовом, в якому, посилаючись на порушення своїх інтересів, просив суд, визнати недійсною додаткову угоду до договору про пайову участь у будівництві квартири № 15/289-2 від 06.03.2012 р., укладену між ТОВ «Кадор» та ОСОБА_2 від 29.07.2013 р., визнати недійсним договір № 15/289-2/Н від 29.07.2013 р. про пайову участь у будівництві квартири, укладений між ТОВ «Кадор» та ОСОБА_3 та стягнути з ОСОБА_2 на свою користь судовий збір.

Позивач в судовому засіданні повністю підтримав свої позовні вимоги.

Представник відповідачки ОСОБА_2 за нотаріально-посвідченою довіреністю приймаючи участь в судових засіданнях позов не визнав повністю, вважаючи його необґрунтованим і безпідставним з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, однак в подальшому в судові засідання не з`явився, причини неявки не повідомив.

Представник відповідачів ТОВ «Кадор» в судове засідання повторно не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду був неодноразово повідомлений належним чином, що підтверджується численними поштовими повідомленнями про вручення судових повісток з викликом до суду, причини неявки суду не повідомив, заяви пророзгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 38,65,75,76).

Відповідачка ОСОБА_3, у судове засідання повторно не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялася належним чином, в порядку ч. 6 ст. 74 ЦПК України, шляхом надіслання телефонограм на її мобільний номер (НОМЕР_1), у зв'язку з проживанням останньої на тимчасово окупованій території АДРЕСА_1 і відповідно офіційної довідки Генеральної дирекції УДППЗ «Укрпошта», починаючи з 27.03.2014 р. поштові відправлення, які направлені останніми з материкової частини України - не приймаються поштою АР Крим та м. Севастополя та повертаються у зворотному напрямку, у зв'язку з чим, УДППЗ «Укрпошта» не має можливості пересилати поштові відправлення до півострова Крим, а тому Укрпоштою призупинено приймання поштових відправлень в напрямку півострова Крим, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала (а.с. 59,63,71,78,105).

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Приписами статті 61 ЦПК України передбачено - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтями 627-629,638,639 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу - сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір - є обов'язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми.

Згідно із ст. 202 ЦК України - правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Умовами статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Умовами ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину

Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають - у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Стаття 209 ЦК України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу.

Виходячи з приписів ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтями 216-217 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорюваних окремих його частин - може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків

Статтею 331 ЦК України передбачено - право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 627 ЦК України передбачено - відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст. 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до умов статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії - договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Пунктами 7,13,26 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено - правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210,640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також, чи не має інших підстав нікчемності правочину. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним - є насамперед сторони правочину.

Приписами ст. 60 Сімейного Кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Відповідно до ч.1 ст.61 Сімейного Кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 Сімейного Кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частиною 2 ст. 190 ЦК України передбачено, що майнові права є неспоживною річчю і визнаються речовими правами.

Судом встановлено, що з 15 листопада 2003 року по 16 січня 2014 року, позивач та відповідачка ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому Відділом РАГС Київського районного управління юстиції м. Одеси (свідоцтво про одруження серії НОМЕР_2 від 15 листопада 2003 року, актовий запис № 1184), який було розірвано рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 січня 2014 року. Від шлюбу позивач та ОСОБА_2 мають спільну дитину, сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який за рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області проживає разом з батьком, ОСОБА_1 (а.с. 14-16).

Суд з`ясував, що під час спільного проживання подружжя - 06.03.2012 року між ТОВ "Кадор" та ОСОБА_2 було укладено договір за №15/289-2 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомості, а саме, квартири АДРЕСА_2 на загальну суму 432046,72 грн. (еквівалент 54086,97 дол. США), п.п. 8.5, 8.6, 8.8 якого передбачено, що при оплаті 100% суми договору, до здачі об'єкту в експлуатацію - пайовик має право передавати свої права та обов'язки тільки зі згоди ТОВ «Кадор» з відповідним переоформленням. При укладенні договорів з 3-ми особами зі згоди ТОВ «Кадор», які стосуються продажу пая чи його частини, пайовик зобов'язаний перекласти на 3-їх осіб зобов'язання, передбачені договором. Сторони погодились, що будь-які зміни чи доповнення до даного договору - повинні бути виконані у письмовій формі та підписані сторонами (а.с. 9-12).

Суд встановив, що зазначена вище квартира у будинку, що будується - придбалось за кошти, одержані під час шлюбу сторін, отже є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до листа ТОВ "Кадор" № 50-13/ю від 12.09.2013 р. - між ТОВ «Кадор» та ОСОБА_2 06.03.2012 р. був укладений договір № 15/289-2 про пайову участь у будівництві квартири будівельний № 289. На виконання зазначеного договору пайщиком було внесено 432164,34 грн., які були зараховані на рахунок ТОВ «Кадор». 29.07.2013 р. на вимогу пайовика ОСОБА_2 договір № 15/289-2 від 06.03.2012 р. був розірваний з поверненням ОСОБА_2 як стороні за договором коштів в розмірі 432317,15 грн. ОСОБА_2 не робила переуступку прав по вищевказаному договору. Пізніше, 29.07.2013 р. зазначену квартиру придбала ОСОБА_5 за 432164,34 грн. Новий власник придбав зазначену квартиру по старій вартості, у зв'язку з тим, що квартира була заброньована зазначеним покупцем за старою вартістю (а.с. 8).

Вищевказане підтверджується копією вказаного договору про пайову участь у будівництві та додатковою угодою від 29.07.2013 р. про розірвання договору №15/289-2 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомості від 06.03.2012 р., укладену між ТОВ «Кадор» та ОСОБА_2 (а.с. 13).

Як встановив суд, що підтверджується вищевикладеним нормами Закону - нотаріальне посвідчення та письмова згода позивача на укладення оспорюваних додаткової угоди до договору про пайову участь у будівництві квартири № 15/289-2 від 06.03.2012 р., укладену між ТОВ «Кадор» та ОСОБА_2 від 29.07.2013 р. та договору № 15/289-2/Н від 29.07.2013 р. про пайову участь у будівництві квартири, укладений між ТОВ «Кадор» та ОСОБА_3, які були вчинені під час офіційного перебування позивача та відповідачки у шлюбі - Законом не вимагалась.

Згідно доданих позивачем до свого позову платіжних доручень за період з 18.07.2012 р. по 16.11.2012 р., які відображають часткову сплату вартості вищевказаної квартири у ТОВ «Кадор» вбачається, що грошові кошти за придбану квартиру, що знаходиться в процесі будівництва були сплачені саме позивачем ОСОБА_1 (а.с. 25-28).

У зв'язку з викладеним, на думку суду, договір про пайову участь у будівництві нерухомого майна № 15/289-2 від 06.03.2012 р. був укладений відповідачкою ОСОБА_2, яка діяла в інтересах сім`ї з ТОВ «Кадор» за спільні кошти подружжя та з усної згоди позивача.

З рішення Овідіопольського райсуду Одеьської області від 16.01.2014 р., яке набрало законної сили 27.01.2014 р., а саме з пояснень самого позивача вбачається, що спільне життя у подружжя, яке зареєструвало свій шлюб 15.11.2003 р. не склалося, незважаючи на 10 років їхнього шлюбу, у зв'язку з чим, з липня 2013 р. вони не проживають разом (а.с. 14-16).

Таким чином, на думку суду, оспорювана додаткова угода про розірвання договору № 15-289/2 про пайову участь в будівництві об'єкту нерухомого майна від 06.03.2012 р. від 29.07.2013 р. між ОСОБА_2 та ТОВ «Кадор» та договір № 15/289-2/Н від 29.07.2013 р. про пайову участь у будівництві квартири між ТОВ «Кадор» та ОСОБА_3 - були укладені під час перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі і відповідно в інтересах їхньої сім`ї.

Крім іншого, суд з`ясував, що права власності у жодного з колишнього подружжя та відповідачки ОСОБА_3, яка й матір`ю відповідачки ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_2) та колишньою тещою позивача стосовно спірної квартири - не виникло, враховуючи, що вказана квартира у багатоквартирному будинку знаходиться в процесі будівництва, будинок не зданий в експлуатацію і не проведена державна реєстрація права власності за жодним із сторін по справі.

Судом не приймаються до уваги твердження позивача про нібито намагання відповідачкою ОСОБА_2 позбавлення їхнього малолітнього сина власного житла у вигляді спірної квартири, з підстав описаних вище стосовно дій відповідачки на час укладення та розірвання спірних договорів, саме в інтересах сім`ї.

На думку суду, в даному випадку, позивачем був невірно обраний спосіб захисту своїх порушених прав, а тому, позивач має право звернутися в порядку ЦПК України до суду з вимогами про стягнення з відповідачки ОСОБА_2 частини спільних грошових коштів, сплачених за спірну квартиру.

На підстав викладеного, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, як необґрунтованому.

Керуючись ст.ст. 10,11,16,57-61,88,154,208-209,213-215,218 ЦПК України, ст.ст. 202-205,207-209,215,331,382,626-629,655-658 ЦК України, Конституцією України, Законом України «Про інвестиційну діяльність», Постановою Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кадор» та ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10 денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Гандзій Д.М.