АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/5893/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Сенюта В.О.
Доповідач: Українець Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Крижанівської В.Г.,

- Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря - Горобець А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Державна міграційна служба Деснянського РВ ГУ ДМС України в м. Києві, про визнання особи такою що втратила право користування квартирою та усунення перешкод у здійсненні права користування шляхом зняття з реєстрації,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою що втратила право користування квартирою та усунення перешкод у здійсненні права користування шляхом зняття з реєстрації.

У мотивування вимог посилалася на те, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01.09.2006 року вона є власником квартири АДРЕСА_1

Після укладення договору попередній власник квартири ОСОБА_2 з реєстраційного обліку не знявся.

Купувала дану квартиру для особистого проживання та проживання членів сім'ї рідної сестри.

Однак та обставина, що у квартирі зареєстрований попередній власник, заважає їй повноцінно користуватися своєю власністю.

Відповідач тривалий час не проживає в квартирі, окрім того він утратив право користуватися квартирою, так як її продав.

З урахуванням наведеного просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: 02156, АДРЕСА_1, та усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_2

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_1, шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_2, 1978 року народження.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Зазначає, що суд першої інстанції позбавив його права на участь у судовому засіданні при розгляді справи. За заявою ОСОБА_3 органами досудового слідства щодо нього порушена кримінальна справа за вчинення злочинів, передбачених ч. 1, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 190 КК України.

З 28 лютого 2011 року він перебуває під вартою у Київському СІЗО №13 ДДУПВП в м. Києві та Київській області, тому позивачу відомо про причини його неявки за місцем реєстрації.

Звертає увагу, що проживав у АДРЕСА_1 зі своєю сім'єю: рідною сестрою позивача (на той час дружиною) та їхньою дитиною.

Посилаючись на ч. 3 ст. 64, ч. 2 ст. 65 ЖК Української РСР, вважає, що хоч і перестав бути членом сім'ї наймача, але продовжив проживати в займаному жилому приміщені, тому має такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Зазначає, що так як він перебуває в Київському СІЗО №13 на території Шевченківського району м. Києва, дана справа розглянута судом з порушенням визначеної територіальної підсудності.

ОСОБА_2 у судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся за місцем реєстрації АДРЕСА_1, за адресою місця проживання, зазначеного у позовній заяві -АДРЕСА_1 та повідомлення направлялося в Київське СІЗО, де ОСОБА_2 перебував до 24.03.2015 року і згідно довідки СІЗО звільнився за адресою: АДРЕСА_1.

Розгляд справи вперше був призначений на 08.04.2015 року та відкладався в зв'язку з не явкою відповідача на 15.04.2015 року, 13.05.2015 року, 03.06.2015 року. З наявних у справі повідомлень поштових відділень, після звільнення з СІЗО ОСОБА_2 за отриманням повісток не з»являється. Про зміну місця проживання суд не повідомив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов в частині усунення перешкод у здійсненні права користування шляхом зняття з реєстрації, суд першої інстанції підставно виходив з того, що позивач є власником квартири, а реєстрація попереднього власника порушує її права, як власника житла..

Судом встановлено, що 01 вересня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, згідно якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_5 купила квартиру АДРЕСА_1 і сплатила за неї ціну, визначену цим договором (а.с. 7-8).

З довідки форми № 3 від 18.08.2014 року № 90, виданої ЖБК №16, вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 (а.с. 6).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 391 ЦК України встановлює, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Апелянт звертає увагу на те, що проживав у АДРЕСА_1 зі своєю сім'єю: рідною сестрою позивача (на той час дружиною) та їхньою дитиною.

При цьому посилається на ч. 3 ст. 64, ч. 2 ст. 65 ЖК Української РСР та вважає, що хоч і перестав бути членом сім'ї наймача, але продовжив проживати в займаному жилому приміщені, тому має такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Такі посилання відповідача не можуть братися до уваги з огляду на таке.

Так, згідно ч. 2 ст. 65 ЖК Української РСР особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 64 ЖК Української РСР До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

ОСОБА_2 після укладення договору купівлі - продажу квартири втратив право власності, оскільки саме він був власником цієї квартири і не є членом сім»ї нового власника квартири, а відтак і не набув право користування цією квартиру після укладення ним договору купівлі-продажу цієї квартири.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта, що при розгляді справи порушено правила територіальної підсудності, оскільки він перебуває в Київському СІЗО №13.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Згідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» №3 від 01.03.2013 року не є місцем проживання фізичної особи місце, в якому вона знаходиться під вартою у вигляді запобіжного заходу, місце, в якому особа відбуває покарання у виді позбавлення волі за вироком суду, місце, в якому особа знаходиться на стаціонарному лікуванні. Позови до таких осіб пред'являються за останнім місцем проживання до взяття під варту чи до поміщення до медичного закладу.

Оскільки до взяття під варту відповідача його зареєстрованим місцем проживання є квартира АДРЕСА_1, тому доводи відповідача щодо порушення правил підсудності спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції позбавив його права на участь у судовому засіданні при розгляді справи.

Однак як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції направляв поштове повідомлення відповідачу за адресою, вказаною у позовній заяві та довідці форми №3 від 18.08.2014 року №90, тобто, АДРЕСА_1 (а.с. 34-37, 55-57).

10.02.2015 року позовна заява з додатками та повідомлення про дату судового засідання, призначеного на 17.02.2015 року, направлено на адресу Київського СІЗО для вручення ОСОБА_2(а.с. 54).

Відповідач отримав позовну заяву з додатками, що стверджується розпискою, наявною в матеріалах справи (а.с.61).

Відповідач не був позбавлений можливості подати до суду докази для спростування вимог позивача до 17.02.2015 року.

Згідно ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції підставно дійшов висновку, що ОСОБА_2 втратив право користування житловим приміщення.

Разом з тим, суд дійшов помилкового висновку про відмову ОСОБА_3 в задоволені позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, посилаючись на те, що такі вимоги не ґрунтуються на законі.

Такий висновок суду суперечить вимогам закону.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підстави заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: (позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою, оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання,, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред»явивши разом з тим одну з таких вимог : позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою, оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що фактично вона порушила питання про позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням, оскільки в описовій частині позовної заяви зазначила, що ОСОБА_2 продав їй квартиру і з 2006 року вона є власником квартири. Він порушує її право власності на квартиру, оскільки в добровільному порядку не знімається з реєстраційного обліку.

Отже, суд першої інстанції помилково ухвалив рішення про відмову ОСОБА_3 у визнанні ОСОБА_2 таким що, відчуживши квартиру ОСОБА_3, втратив право власності, а відтак і право користування цим жилим приміщенням.

Апеляційна скарга не містить посилання на дану обставину, проте відповідно до ч.3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги , якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення суду.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині відмови ОСОБА_3 в задоволені позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням підлягає скасуванню з ухваленням рішення про задоволення цієї вимоги.

У іншій частині суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в цій частині і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 9, 150 ЖК Української РСР, ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313,314,316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року скасувати в частині відмови ОСОБА_3 в задоволені вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщення в квартирі АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

У іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: