АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: заявника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника зацікавленої особи Писла Ігоря Костянтиновича, який діє на підставі довіреності в інтересах Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві в особі Святошинського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 02 вересня 2015 року у справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення, -

Справа №760/12688/2015
№ апеляційного провадження: 22-ц-796/14252/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Калініченко О.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
В С Т А Н О В И Л А:

Заявник звернувся до суду з заявою в порядку окремого провадження, в якій просив встановити факт, що він, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно проживав на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року.

В обґрунтування заяви посилався на те, що він в 1990 році прибув на постійне проживання на територію України з Абхазької РСР з метою вступу на навчання до Київського інституту інженерів цивільної авіації. Наказом ректора №908 від 28 серпня 1990 року був допущений до занять на другому курсі механічного факультет на денну форму навчання. 04 жовтня 1991 року був взятий на облік у військкоматі. В період навчання у 1990 -1992 роках проживав у студентському гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1.

Посилався, що він планує залишитися та отримати громадянство України, оскільки вже майже 20 років проживає на території України, з 2007 року і по теперішній час працює в ПП «Заповіт», з лютого 2012 року перебуває на обліку в Центрі бездомних осіб, як особа, яка не має постійного місця проживання і місце перебування якої може бути зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2, значна частина його життя пов'язана з Україною, мати його була українкою та похована в Україні, але документи як на підтвердження родинних стосунків, так і щодо набуття громадянства втрачені.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 02 вересня 2015 року заяву ОСОБА_2, заінтересована особа: Головне управління державної імміграційної служби України в місті Києві Державної міграційної служби України, про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити.

Встановити юридичний факт, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, станом на 24.08.1991 року постійно проживав на території України на законних підставах.

Не погоджуючись з рішенням суду представником заінтересованої особи Писла І.К., який діє на підставі довіреності в інтересах Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві в особі Святошинського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби, подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_2, посилаючись на те, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не ґрунтується на належних та допустимих доказах.

В судовому засіданні ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечував,посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду .

Представник заінтересованої особи Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві в судове засідання не з'явися, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.92), а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності заінтересованої особи у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам в повній мірі судове рішення не відповідає.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, заявником доведено факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Колегія суддів вважає такий висновок суду необґрунтованим, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, заявник ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року в Ткварчелі Абхазької РСР та був громадянином колишнього СРСР за народженням.

Відповідно до архівної довідки №48 від 05 березня 2015 року на підставі даних особової справи, виданої за підписом проректора з науково-педагогічної роботи Національного авіаційного Університету Полухіна А., заявник наказом ректора №908/ст від 28 серпня 1990 року був допущений до занять на другому курсі механічного факультету Київського інституту інженерів цивільної авіації, правонаступником якого є Національний авіаційний університет, з доздачею іспитів і заліків з 25 серпня 1990 року до фактичного початку занять (денна форма навчання). Наказом ректора №1370/ст від 06 грудня 1990 року був зарахований студентом другого курсу механічного факультету (денна форма навчання) та відрахований з інституту за власним бажання на підставі наказу ректора №1026/ст від 29 грудня 1992 року.

У період часу з 08 вересня 1992 року до 14 квітня 1994 року заявник фактично постійно проживав та був тимчасово на час навчання зареєстрований у студентському гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується відомостями картки прописки форми-16 на заявника ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до якої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, прибув до м. Києва з м. Сухумі на навчання до 01 березня 1995 року та був прописаний у гуртожитку по АДРЕСА_1 з 08 вересня 1992 року, взятий на військовий облік 04 жовтня 1991 року. Виписаний 14 квітня 1994 року до м. Сухумі.

В період часу з 25 листопада 1999 року до 03 серпня 2007 року на території України заявник періодично був засуджений та відбував покарання, пов'язані з позбавленням волі, що підтверджується Витягом з реєстру №593-29032013/00200, виданого Департаментом інформаційно-аналітичного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України.

Як убачається з характеристики, виданої директором ПП «Заповіт» Потирайло В.О., заявник з листопада 2011 року являється учнем зварювальника в ПП «Заповіт». За період з 2007 року по теперішній час надавав разові послуги по зварювальним роботам, під час яких зарекомендував себе здібною та дисциплінованою людиною.

Заявник з 06 лютого 2012 року перебуває на обліку в Центрі бездомних осіб, як особа, яка не має остійного місця проживання і місце перебування якої може бути зареєстроване за юридичною адресою Центру обліку бездомних осіб за адресою: АДРЕСА_2.

Паспорт заявника, який посвідчував його особу як громадянина Абхазької РСР, серії НОМЕР_1, виданий ОВД Ткварчельського ШК Абхазької РСР 12 січня 1988 року, був втрачений та не переоформлювався, а громадянства іншої країни він не має та надати повний пакет документів для прийняття його до громадянства України апріорі не має можливості.

Відповідно до ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною 2 ст. 256 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення: встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закон України «Про громадянство України» та Указ Президента України від 27 березня 2001 року № 215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України».

Підстави набуття особою громадянства України визначаються індивідуально, залежно від її місця народження, походження, проживання, родинних зв'язків тощо.

Відповідно до п.п. 1,2 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, а також особи, які проживали в Україні і не були громадянами інших держав станом на 24 серпня 1991 року або прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року, що має підтверджуватись документами про прописку.

Зокрема, за ч.ч.1,7 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» на набуття громадянства України за територіальним походженням має право особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки,Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов'язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України.Для набуття громадянства за територіальним походженням не є обов'язковою умова про не перебування особи в іноземному громадянстві. Його може набути й іноземець, який узяв зобов'язання припинити іноземне громадянство. Датою набуття громадянства України у передбачених цією статтею випадках є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

Відповідно до п. 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України і виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006 зі змінами, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки,Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша ст. 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» п. 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

На підставі п.п. 7-9 Порядку встановити належність до громадянства України може особа, яка перебувала у громадянстві колишнього СРСР та не мала прописки, але фактично постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Так, постійне місце проживання - місце проживання на території якої-небудь держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов'язків або зобов'язань за договором (контрактом).

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської НародноїРеспубліки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Аналізуючи наведене в системному зв'язку, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 не довів факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, оскільки перебував на території України тимчасово саме з метою навчання у Київському інституті інженерів цивільної авіації з 28 серпня 1990 року до 29 грудня 1992 року та в зв'язку з навчанням був тимчасово зареєстрований у гуртожитку по АДРЕСА_1 з 08 вересня 1992 року до 14 квітня 1994 року, вибувши після зняття з реєстрації до м. Сухумі.

Враховуючи, що висновки суду першої не відповідають встановленим обставинам справи та рішення ухвалено, з порушенням норм матеріального права, рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника зацікавленої особи Писла Ігоря Костянтиновича, який діє на підставі довіреності в інтересах Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві в особі Святошинського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби - задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 02 вересня 2015 року - скасувати та ухвалити нове, наступного змісту.

В задоволенні заяви ОСОБА_2, заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: