У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.М., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., Умнової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Прокуратури Христинівського району Черкаської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Черкаській області до ОСОБА_5, Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області про визнання недійсним правочину та повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за касаційними скаргами Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області та ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 26 лютого

2015 року, ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року прокурор Христинівського району Черкаської області, діючи в інтересах держави в особі Головного управління Державного земельного агенства у Черкаській області (далі - ГУ Держземагенства у Черкаській області) звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір оренди землі від 3 квітня 2007 року, який укладено між Христинівською районною державною адміністрацією Черкаської області (далі - Христинівська РДА Черкаської області) та ОСОБА_5 і зареєстрований у Христинівському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» 6 квітня 2007 року; визнати протиправним та скасувати п. 2 розпорядження Христинівської районної державної адміністрації №22 від 6 лютого 2007 року, яким передан о ОСОБА_5 в довгострокову оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 108,4114 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщену в адміністративних межах Зорянської сільської ради, орендною платою в сумі 18 443 грн на рік; зобов'язати ОСОБА_5 повернути державі земельні ділянки сільськогосподарського призначення в адміністративних межах Зорянської сільської ради Христинівського району Черкаської області загальною площею 108,4114 га.

Позов мотивовано тим, що розпорядженням голови Христинівської РДА Черкаської області №266 від 14 листопада 2006 року ОСОБА_5 надано дозвіл на розробку технічної документації для укладення договору оренди земельної ділянки площею 97 га для закладки плодового саду, розміщеної в адміністративних межах Зорянської сільської ради. За умовами договору оренди земельних ділянок від 3 квітня 2007 року, укладеного між Христинівською РДА Черкаської області та ОСОБА_5, останньому передано в оренду земельні ділянки площею 96,3195 га та 12,0919 га, загальною площею 108,4114 га строком на 25 років, розташовані в адміністративних межах Зорянської сільської ради Христинівського району Черкаської області.

Вважав, що земельна ділянка загальною площею понад 100 га передана в оренду особі, яка суб'єктом спірних правовідносин бути не могла, без розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, без проведення державної експертизи землевпорядної документації та без урахування періоду ротації основної сівозміни, а розмір орендної плати за земельну ділянку державної власності визначено без проведення грошової оцінки.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 26 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2015 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди землі від 3 квітня 2007 року, укладений між Христинівською РДА Черкаської області та ОСОБА_5, зареєстрований у Христинівському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» 6 квітня

2007 року. Визнано протиправним та скасовано п. 2 розпорядження Христинівської РДА Черкаської області №22 від 6 лютого 2007 року, яким ОСОБА_5 передано в довгострокову оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 108,4114 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщену в адміністративних межах Зорянської сільської ради, орендною платою в сумі 18 443 грн на рік. Зобов'язано ОСОБА_5 повернути державі вказані земельні ділянки загальною площею 108,4114 га. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Христинівська РДА Черкаської області, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник ОСОБА_5, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги частково. Визнати протиправним п. 2 розпорядження Христинівської районної державної адміністрації №22 від 6 лютого 2007 року, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що договір оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення з ОСОБА_5 був укладений на підставі розпорядження Христинівської РДА Черкаської області, прийнятого всупереч вимогам земельного законодавства щодо передачі в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній та комунальній власності, яке діяло на час видання розпорядження та укладення договору оренди.

Зазначав, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, який діяв на момент прийняття оскаржуваного розпорядження, позовна давність не поширювалась на вимоги власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Вказані висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи та зібраним у справі доказам, не узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Установлено, що розпорядженням голови Христинівської РДА Черкаської області №266 від 14 листопада 2006 року ОСОБА_5 надано дозвіл на розробку технічної документації для укладення договору оренди земельне ділянки площею 97 га, з уточненням площі земельної ділянки, для закладки плодового саду, розміщеної в адміністративних межах Зорянської сільської ради. На виконання даного розпорядження технічна документація не виготовлялася та на затвердження не подавалася, договір оренди не укладався.

6 лютого 2007 року головою Христинівської райдержадміністрації видано розпорядження №2, п. 2 якого, ОСОБА_5 передано у довгострокову оренду терміном на 25 років земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 108,4114 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщену в адміністративних межах Зорянської сільської ради, з орендною платою

18 443 грн.

3 квітня 2007 року між Христинівською РДА Черкаської області та ОСОБА_5 укладено договір оренди земельних ділянок в адміністративних межах Зорянськоїсільської ради Христинівського району Черкаської області площею 96,3195 га та 12,0919 га,загальною площею 108,4114 га строком на 25 років. Даний договір зареєстровано в установленому законом порядку.

У п. 9 вказаного договору сторони погодили, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та в розмірі 18 443 грн. Орендна плата сплачується орендарем, за згодою сторін, щомісячно до 1-го числа наступного місяця.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, представник ОСОБА_5 посилався на пропуск позивачем строку позовної давності.

Вказані доводи касаційної скарги заслуговують на увагу, з наступних підстав.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 46 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Разом із тим, згідно із частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_5 заявив про застосування позовної давності (а. с. 53-59).

Положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від

20 грудня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України виключено.

Цей Закон набрав чинності 15 січня 2012 року.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно із частинами 1 та 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Проте положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Указані висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року №6-178цс15 та від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суди України на вказане уваги не звернули та в порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303 ЦПК України, не в повній мір визначилися з правовою нормою, яка підлягала до застосування та прийшли до передчасного висновку про задоволення позову.

Викладене свідчить, що при вирішенні спору судами не вірно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального закону, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області та ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 26 лютого 2015 року, ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2015 року скасувати.

Справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
суддіВ.С. Висоцька
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.В. Умнова