Ухвала

іменем україни

3 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Писаної Т.О., Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Самбірської міської ради Львівської області про визнання права власності на добудову до квартири за касаційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду Львівської області від

21 листопада 2014 року,

встановила:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила визнати за нею право власності на квартиру загальною площею 43,2 кв.м житловою площею 14,4 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 5 вересня 1995 року квартиру АДРЕСА_1 було поділено на дві окремі квартири. Згідно із рішенням Самбірської міської ради від 5 грудня 1995 року квартира АДРЕСА_1 площею 14,2 кв. м була приватизована, її власниками стали ОСОБА_6 та позивач ОСОБА_3 по Ѕ частині кожен. На підставі рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради від 15 грудня 1994 року було проведено зміну умов договору найму квартири АДРЕСА_1, а кімнаті розміром 14,2 кв. м присвоєно АДРЕСА_1. Рішенням Самбірського міськрайонного суду від 29 вересня 2011 року ОСОБА_3 визнано власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом майна ОСОБА_6, яка померла 6 січня 1999 року.

Згідно із висновком міжвідомчої комісії від 23 грудня 2012 року прибудова до квартири АДРЕСА_1 виконана з незначним відхиленням від погодженого проекту, в процесі будівництва не порушено архітектурно-будівельних, пожежних та санітарних норм і правил.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від

22 січня 2013 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру загальною площею 43,2 кв. м житловою площею 14,4 кв. м, яка розташована по

АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 21 листопада

2014 року відмовлено ОСОБА_5 у відкритті апеляційного провадження на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 січня 2013 року на підставі ст. 292 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції, якщо було порушено порядок, встановлений для його вирішення.

Відмовляючи ОСОБА_5 у прийнятті апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції посилався на те, що ОСОБА_5 не була стороною у справі, із змісту рішення суду не вбачається, що суд вирішив питання про її права та обов'язки, а відповідач Самбірська міська рада Львівської області, як власник земельної ділянки та комунального будинку АДРЕСА_1, рішення не оскаржувала.

Проте даний висновок не ґрунтується на процесуальному законі.

З обставин справи вбачається, що предметом даного спору є визнання права власності на добудову до квартири АДРЕСА_1, вчиненої ОСОБА_3

Статтями 316, 317 ЦК України визначено, що право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч. 2 ст. 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_5 зазначала, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 1 грудня 1994 року вона є власником квартири АДРЕСА_2. У 2011 року ОСОБА_3 самочинно почала будувати веранду до своєї частини квартири, не погоджуючи цього із співвласниками інших квартир на прибудинковій території, яка на підставі рішення Самбірської міської ради від 24 березня 1997 року була залишена в спільному користуванні мешканців будинку АДРЕСА_1. Вважала, що вчинена ОСОБА_3 добудова належить до самочинного будівництва та порушує її права.

Крім того, рішенням виконавчого комітету Самбірської міської ради від 24 березня 1997 року ОСОБА_5 з АДРЕСА_2 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, садівництва, ведення особистого підсобного господарства площею 251 кв. м (а. с. 49).

При цьому, всі документи, що підтверджують обставини, викладені вище, були подані ОСОБА_5 при зверненні до суду з апеляційною скаргою, які вказують на те, що оскаржене нею рішення суду впливає на її права та обов'язки, однак апеляційний суд на вказані обставини уваги не звернув та не надав належної правової оцінки наданим заявником доказам.

З урахуванням наведеного, постановлена в справі ухвала апеляційного суду не може залишатись в силі та з підстав, передбачених п. 2 ч. 1

ст. 342 ЦПК України, підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 листопада

2014 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

Т.О. Писана

О.В. Умнова