Справа № 307/767/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 листопада 2015 року м. Ужгород

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Власова С.0.,

суддів- Дроботі В.В., Бисаги Т.Ю.,

при секретарі - Рогач О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Тячівського районного суду від 30 жовтня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, де треті особи: Тячівський РВ ДМС України в Закарпатській області, орган опіки та піклування Тячівської райдержадміністрації про виселення з житлового будинку та зняття з реєстраційного обліку -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі -Банк) пред'явило до відповідачів вищевказаний позов.

Позивач зазначав, що згідно до кредитного договору № 72812 від 28 грудня 2007

року відповідачу ОСОБА_5 надано кредит у вигляді відновлюваної кредитної лінії в розмірі 970000 грн. під 16,5% річних з кінцевим терміном повернення 27 грудня 2017 року.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_5 за вказаним кредитним договором згідно договору іпотеки від 28.12.2007 року було передано в іпотеку банку належне ОСОБА_7 нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 160,80 кв.м., житловою площею 87,60 кв.м. з надвірними спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,12 га, що розташована по АДРЕСА_1

Оскільки в порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов»язання не виконав, позивач звернуся до Тячівського районного суду з позовом про звернення стягнення на вищевказане заставне майно. Рішенням Тячівського районного суду від 09.07.2013 р. позов задоволено повністю.

Відповідачі проживають у вказаному будинку і 20.06.2013 р. та 16.12.2006 р. їм

було направлено вимоги про звільнення житлового будинку, які ними залишено без задоволення.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив на підставі ст.ст. 39,40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 Житлового Кодексу Української РСР та положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» виселити відповідачів з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку у Тячівському районному відділі усправах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Закарпатській області (а.с. 3-5).

Рішенням Тячівського районного суду від 30 жовтня 2014 року позов в частинівиселення задоволено. Виселено ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_8 з житлового будинку АДРЕСА_1

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Тячівського районного суду від 18 червня 2015 року виправлено у вступній, описовій, мотивувальній частинах рішення Тячівського районного суду від 30 жовтня 2014 року допущену описку і правильно зазначено прізвище всіх відповідачів ОСОБА_11 замість ОСОБА_8 (том 2 а.с.69-70).

В апеляційних скаргах відповідачі просять рішення в частині виселення скасувати, як незаконне. Вказують на те, що суд неправильно застосував матеріальний закон, зокрема не врахував положення спеціальних законів, що регулюють підстави та умови здійснення виселення з житлового будинку без надання іншого житла.

Колегія вважає, що скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Є доведеним, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами випливають із забезпечення виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_5 за вищевказаним кредитним договором, договором іпотеки № 72812 від 28.12.2007 р., яким було передано в іпотеку Банку належне відповідачу ОСОБА_4 нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами, що розташовуваний в АДРЕСА_1, положень ст.109 ЖК Української РСР та ст. 39 Закону України «Про іпотеку» ( том 1 а.с.10-12).

З матеріалів справи вбачається, що за рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 09.07.2013 р. звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 6103 від 28.12.2007 року, та що домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі судового рішення перейшло до нового власника - ПАТ «Державний ощадний банк України» (а.с.13).

Отже, позивач став власником іпотечного майна на підставах, не заборонених законом ( ст. 329 ЦК України).

Банк як власник вказаного майна вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону ( ст.319 ЦК України), в тому числі ставити питання про звільнення приміщення.

Банк надсилав відповідачам письмову вимогу про звільнення жилого приміщення ( а.с.14,17).

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя ст.109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом чистини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої ст.109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідно жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Установивши у справі, яка переглядається, що в іпотеку передано житловий будинок,який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що до вимог про виселення суд першої інстанції повинен був застосувати частину другу статті 109 ЖК Української СРСР у поєднанні нормами статей 39,40 Закону України «Про іпотеку» та відмовити у вимогах про виселення без надання іншого жилого приміщення.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині відмови у знятті відповідачів з реєстраційного обліку за місцем проживання, то колегія з цим погоджується і залишає його в цій частині в силі, оскільки згідно положень ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Тячівський РВ ДМС України в Закарпатській області залучено до участі у справі не в якості відповідача чи співвідповідача, а в якості третьої особи.

Крім того колегія констатує, що у зв'язку з відсутністю у даній справі правових підстав для виселення відповідачів з будинку без надання іншого жилого приміщення, то і відсутні правові підстави для зняття їх реєстрації по місцю проживання.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п. 3, 309 ч.1 пп. 1 і 4, .314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,-

РІШИЛА :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - задовольнити. Рішення Тячівського районного суду від 30 жовтня 2014 року в частині виселення скасувати, та ухвалити нове, яким у вимогах Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про виселення з будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_12 та ОСОБА_5 (1999 р.н.) - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді :