АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер справи 752/3430/15-ц Головуючий в І інстанції: Пасинок В.С.
Апеляційне провадження № 22-ц/796/7582/2015 Доповідач: Слободянюк С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Слободянюк С.В.,

суддів - Корчевного Г.В., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Трофименко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року про відмову у задоволені заяви Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» на дії та бездіяльність державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ПАТ «Акцент-Банк» звернулись до суду зі скаргою, в якій просили визнати протиправними та незаконними дії Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції в частині винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 46530807 від 14 Лютого 2015 року, одночасного винесення постанови про арешт коштів боржника від 16 лютого 2015 року по ВП № 46530807 та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14 лютого 2015 року по ВП № 46530807, а також просило скасувати вказані постанови.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року відмовлено у задоволені скарги ПАТ «Акцент-Банк» на дії та бездіяльність державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, постанови про арешт коштів боржника та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ПАТ «Акцент-Банк» подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали, постановлення нової, постановити нову, якою задовольнити вимоги скарги в повному обсязі.

Апелянт зазначає, суд першої інстанції не зясував чи відповідає виконавчий документ вимогам Закону України «Про виконавче провадження», не зясував чи правомірно була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження та не дослідив той факт що постанова про арешт майна та заборони на його відчудження, які є на його думку незаконними та такими, що суперечать Закону. Крім того апелянт вказує, що оскаржувані постанови були винесені на підставі виконавчого листа, який не відповідає вимогам Інструкції з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, Апеляційному суді Автономної Республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» щодо порядку направлення документів сторонам виконавчого провадження, а тому держаний виконавець повинен був відмовити у відкритті виконавчого провадження.

В судовому засіданні сторони не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.113-115).

Відповідно до положень ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторони, належним чином повідомленої про час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розглядові

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 03 лютого 2015 року Голосіївським районним судом м. Києва видано виконавчий лист на виконання рішення суду від 07 липня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Акцент-Банк» про захист прав споживача, стягнення коштів (повернення депозиту) (а.с.50).

14 лютого 2015 року за даним виконавчим листом було відкрито виконавче провадження ВП № 46530807, копія постанови про що того ж дня була направлена сторонам та отримана, зокрема, ПАТ «Акцент-Банк», 18 лютого 2015 року (а.с.52-54).

Як вбачається з матеріалів справи, того ж дня державним виконавцем було винесено постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, про арешт коштів боржника, а також 16 лютого 2015 року - про арешт коштів боржника, копії яких були направлені сторонам виконавчого провадження (а.с.60).

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Частиною 2 ст. 384 цього Кодексу встановлено, що скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладається на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Стаття 7 Закону України «Про державну виконавчу службу» встановлює обов'язок державного виконавця сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України.

Частина 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» зобов'язує державного виконавця використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до положень ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, зокрема, виконавчих листів, що видаються судами, (стаття 17 вказаного Закону).

Доводи апелянта про те, що виконавчий лист не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження» не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувана і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків), а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; 6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Виконавчий документ повинен бути підписаний уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплений печаткою. Скріплення виконавчого документа гербовою печаткою є обов'язковим у разі, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, за законом зобов'язаний мати печатку із зображенням Державного Герба України.

За приписами ст. 19 цього Закону державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У відповідності до положень ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження, зокрема, у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону. З матеріалів справи вбачається, виконавчий лист містить усі реквізити, передбачені ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Посилання апелянта на несвоєчасне направлення на адресу боржника прийнятих державним виконавцем постанов про відкриття виконавчого провадження та про накладення арешту на майно також не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи Постанови, прийняті державним виконавцем направлялися боржнику за адресою реєстрації Банку м. Дніпропетровськ, вул.Батумська, 11 яка відповідає адресі, зазначеній як у виконавчому листі (а.с.11-24).

Також не заслуговують доводи апеляційної скарги про те, що державний виконавець незаконно наклав арешт на все майно боржника, що суперечить нормам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

З аналізу ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» слідує, що арешт майна боржника у межах суми стягнення застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

До того ж, арешт майна боржника не відноситься до заходів примусового виконання рішення суду, передбачених ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження», якими є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

З наведеного вище вбачається, що державним виконавцем з метою забезпечення реального виконання рішення було накладено арешт на майно боржника в спосіб та порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Будь-яких порушень вказаного Закону державним виконавцем при винесенні оскаржуваної постанови судом не встановлено.

Посилання заявника на те, що винесенням оскаржуваної постанови його було позбавлено можливості виконати рішення суду в добровільному порядку, суд вважає безпідставними, оскільки арешт майна боржника не відноситься до примусових заходів виконання рішення суду, а є лише заходом забезпечення виконання рішення суду.

При вирішенні питання про законність оскаржуваних постанов суд критично відноситься до посилань заявника на те, що копія постанови про відкриття виконавчого провадження не була своєчасно направлена боржнику, що, на думку заявника є підставою для скасування оскаржуваної постанови, оскільки не направлення або несвоєчасне направлення боржникові копії постанови про відкриття виконавчого провадження не є підставою для скасування постанови про накладення арешту на майно боржника та заборону на його відчуження.

Відповідно до ч. 3 ст. 387 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободі заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з боку Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції вимог законодавства, що зазвичай ставляться до рішень, прийнятих під час виконавчого провадження, не вбачається порушень.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги, залишення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції без змін, як такої, що постановлена з дотриманням норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому відсутні підстави для скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись ст. ст., 303, 307, 311, 313 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» відхилити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: