Справа № 346/1392/15-ц
Провадження № 2/346/673/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд

Івано-Франківської області

в складі : судді Пятковського В.І.

секретаря Ільницької О.О., розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Коломиї цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Дей-Сон Логіст Продакшн Компані», про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов»язання оформити документи про прийняття на роботу, звільнення та внесення запису до трудової книжки, стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, звернувшись до суду із даним позовом посилається на те, що з метою працевлаштуватися наприкінці літа 2014 року звернувся до товариства з обмеженою відповідальністю «Дей-Сон Логіст Продакшн Компані», де існувала вакансія на посаду торгового представника для реалізації кондитерських виробів марки «Бом-Бік» на території міста Коломия та Коломийського району. Представник роботодавця ознайомив його, позивача, з посадовими обовязками, довів до відома ряд фактів, що впливають на розмір заробітної плати, проінформував, що робочий день нормований, оплата праці відкрита та прозора, працівникам надають премії та відшкодовують транспортні витрати і амортизацію належного працівнику автомобіля. Оскільки умови праці та розмір зарплати його, позивача, влаштували, він з 5 по 22 вересня 2014 року проходив стажування на вказану посаду, після успішного завершення якого його кандидатуру затвердили на зазначену вакансію.

Вказав, що з товариства звільнився 16 грудня 2014 року через нереальні умови праці, що виявилися у постійній затримці по виплаті заробітної плати, ненормованому робочому дні, який тривав по 13-14 годин, через ранкові зібрання працівників о 07:00-07:30 год. та тривалу процедуру передавання коштів регіональному представнику компанії після закінчення робочого дня. Крім того роботодавець проводив ряд необґрунтованих відрахувань з його заробітної плати, що призводило до мізерного її розміру, а тому замість обіцяних роботодавцем 8000-12000 гривень, отримував фактично 1750 гривень. Не відшкодовувалися йому, позивачу, і кошти на ремонт власного автомобіля, який використовував для реалізації продукції компанії на віддаленому маршруті з поганим дорожнім покриттям. Паливо для транспортного засобу придбавав також за власні кошти, які не повернуто. Також за робочий день стажування йому, мали б заплатити 100 гривень, а всього разом 1000 гривень, однак дані кошти не отримав.

Ствердив, що неодноразово звертався до роботодавця із просьбою офіційного працевлаштування, однак кожного разу отримував відмову з посиланням на те, що не проявив себе як сумлінний працівник.

Посилаючись на вищенаведене, вважає, що відповідач ввів його, в оману та порушив трудові права, переклавши на нього ризики господарської діяльності товариства.

У звязку з наведеними обставинами просить суд встановити факт перебування його у трудових відносинах з відповідачем на посаді торгового представника з 05 вересня по 16 грудня 2014 року, зобов»язати відповідача внести відповідний запис до його, позивача, трудової книжки, стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату та кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 7000 гривень.

У судовому засіданні позивач та його представник уточнили позовні вимоги у частині надання повного розрахунку розміру невиплаченої заробітної плати. Зазначили, що розмір невиплаченої заробітної плати становить 5576 гривень і складається з різниці між нарахованою і виплаченою заробітною платою у розмірі 2863 гривень та суми незаконно проведених відрахувань із заробітної плати у розмірі 2713 гривень. Вказали, що поверненню позивачу підлягають кошти у розмірі 1000 гривень за стажування та сума невиплаченого відшкодування транспортних витрат у розмірі 5836 гривень.

Також позивач у процесі судового розгляду доповнив позов вимогою про визнання недійсним договору про виконання робіт та повну матеріальну відповідальність, що був укладений 15 вересня 2014 року між сторонами. Зазначив, що спірний договір дійсно підписував, однак деякі рядки цього договору заповненими не були, не зазначено на скількох сторінках викладено зміст договору, йому не було надано другий примірник цього документа. Коли у процесі судового розгляду ознайомився із змістом спірного договору, то зрозумів, що цей документ він не підписував, адже, тут містяться умови, які не відповідають попередній домовленості між ним та роботодавцем.

Представник позивача у судовому засіданні зазначила, що на першій сторінці спірного договору відсутній підпис позивача, а тому відповідач мав можливість замінити цю сторінку на іншу, дописати туди будь-які умови договору тощо.

Наголосила, що між позивачем і відповідачем виникли саме трудові відносини, пославшись при цьому на норми законів, судову практику і законодавчо визначені особливості трудового договору такі як : існування внутрішнього трудового розпорядку, регулярність оплати за виконану роботу працівнику, несення всіх ризиків суб»єктом господарювання, а не працівником, наявністю режиму роботи, регламентацією трудовим договором процесу праці тощо. Ствердила, що перелічені вище ознаки трудового договору були наявні між позивачем і роботодавцем, адже, позивачу регулярно виплачувалася заробітна плата, що видно із зарплатних карток, він підпорядковувався правилам внутрішнього розпорядку, адже, до нього застосовувалися штрафні санкції за запізнення, всі ризики стосовно зіпсованого товару несло товариство, для позивача роботодавець визначив режим роботи, вів облік робочого часу.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив з посиланням на те, що спірний договір є договором про надання послуг. Дане твердження обґрунтував нормами закону. Зазначив, що згідно з положеннями спірного договору виконавець вправі виконувати свої обов»язки з організації продажу продукції використовуючи при цьому власні принципи побудови роботи і методики, що виключає підпорядкованість виконавця замовнику, а як наслідок юридичну природу спірного договору як трудового.

Крім того представник відповідача звернув увагу суду на той факт, що позивач особисто стверджував про неодноразове звернення до керівництва товариства з проханням офіційно його працевлаштувати, що вказує на обізнаність останнього, що не був працівником товариства. Вказав, що з цих підстав суперечливим є твердження позивача про звільнення з товариства.

Стосовно позовної вимоги про визнання договору недійсним, представник відповідача зазначив, що позивач не надав суду доказів щодо введення його в оману, вважає, що твердження останнього про фальсифікацію спірного договору також є голослівними.

Звернув увагу суду на той факт, що такі документи як «зарплатні картки», на які посилався позивач, у товаристві взагалі не створювалися, вони не мають юридичної сили через відсутність підписів керівника відповідача і відтиску печатки цієї юридичної особи.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, показання свідка, суд доходить до наступних висновків.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 15 вересня 2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Дей-Сон Логіст Продакшн Компані» та позивачем укладено договір про виконання робіт та повну матеріальну відповідальність, відповідно до пункту 1.1. якого замовник в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, дає завдання виконавцеві щодо організації продажу продукції, яка належить замовнику, отримання готівки від продажу даної продукції, з подальшою передачею цих коштів замовнику.

Як вбачається з даних оригіналу вказаного договору, його положення викладені одному аркуші паперу формату А-4, з обох сторін.

Відповідно до пункту 7.6. вказаного договору, він складений при повному розумінні сторонами його умов та термінології, у двох автентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу, по одному для кожної із сторін.

Нижче даного пункту договору міститься власноручний підпис виконавця, позивача по справі.

Так, згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку

навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які

впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою

обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману

повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Виходячи з вищенаведеного, суд не може взяти до уваги твердження позивача і його представника про можливість заміни відповідачем першої сторінки спірного договору, внесення туди виправлень, не доведення до відома позивача суті договору, а як наслідок спростовується твердження позивача про введення його в оману, оскільки останній не довів хто саме ввів його в оману і як це вплинуло на підписання ним вказаного вище договору.

В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права особа здійснює, а обовязки виконує у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 21 КЗпП України наведено визначення трудового договору, це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Отже, основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. На відміну від працівника, виконавець не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує і виконує свою роботу.

Аналізуючи п. 1.1. спірного договору суд вважає, з огляду на наведені вище норми законів, вказаний договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

На даний факт вказує також пункт 4.3. договору, де зазначено, що замовник має право здійснювати контроль за виконанням робіт виконавцем тільки в частині повернення коштів та проводити звірки дебіторської заборгованості з клієнтами.

Разом з тим, позивач не подав суду доказів щодо звернення до відповідача як працедавця із письмовою заявою про прийом на роботу, ознайомлення з правилами внутрішнього трудового розпорядку, проведення інструктажів тощо, що також нівелює твердження позивача про виникнення між сторонами трудових відносин. І найголовніше, що з цих підстав він отримав відмову, чи його просьба залишилася не розглянутою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на такі документи, як «зарплатні картки», які долучив до матеріалів справи, однак суд оцінює їх критично і не може брати до уваги як письмові докази з огляду на невідповідність їх вимогам, що ставляться до документів відсутність підписів керівника юридичної особи і відповідного відтиску печатки.

За змістом ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи : акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них. Жодного із таких позивачем суду не подано, як і не подано звернень, які він оформляв у будь-який інший державний чи громадський орган для захисту своїх порушених трудових прав, у період перебування у договірних відносинах із відповідачем.

Щодо показань свідка ОСОБА_2, яка також працювала торговим агентом у товаристві, то суд оцінює їх критично, оскільки остання зацікавлена у позитивному вирішенні спору через аналогічність позовних вимог до відповідача, які вирішуються судом.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, в тому числі щодо стягнення невиплаченої заробітної плати і моральної шкоди, які є похідними позовними вимогами.

На підставі наведеного та ст.ст. 21, 24, 48, 94, 115, 116 КЗпП України, ст.ст. 11, 13, 14, 202, 230, 626, 628, 901 ЦК України, п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», керуючись ст.ст. 60, 64, 212, 213-215, 223, 294 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Дей-Сон Логіст Продакшн Компані» про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов»язання оформити документи про прийняття на роботу, звільнення та внесення запису до трудової книжки, стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Коломийський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя П'ятковський В. І.