Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

17 грудня 2015 року Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Морозова В.В.

при секретарях Швидкій І.О., Чевічаловій І.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідачів ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання нерухомого майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частину даного майна, -

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулась до з указаним позовом, в якому просить визнати не введений в експлуатацію та не закінчений будівництвом садовий будинок, що розташований на земельній ділянці №66, в с. Червона Слобода, Черкаського району обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1, визнати за позивачкою та за відповідачем право власності на ? частини указаного будинку за кожним.

Позивачка та її представник у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримали та просили їх задовольнити мотивуючи свою позицію тим, що позивачка перебуваючи у шлюбі з відповідачем ОСОБА_5 за спільні кошти сімї придбали садовий будинок, що розташований на земельній ділянці №66 в дачному кооперативі «Дніпро», с. Червона Слобода, Черкаського району за грошові кошти у сумі 20000 доларів США. Безпосереднім оформленням документів на будинок займався чоловік позивачки, оскільки остання на той час перебувала у стані вагітності. Після придбання будинку також за спільні кошти було зроблено ремонті роботи та розбудовано будинок та було внесено у нього істотні поліпшення. У даному будинку сторони проживали разом у теплий період часу до холодів. Після погіршення відносин з чоловіком, останній додому не повернувся та став уникати будь-яких зустрічей з позивачкою, яка продовжувала проживати у спірному будинку. Після чого в червні 2014 року зателефонувала мати чоловіка ОСОБА_6 яка почала вимагати покинути даний будинок і коли позивачка повернулася до будинку то виявила, що замки на дверях змінені і її особисті речі та речі сина були викинуті з будинку, а частину речей вона так і не змогла забрати. Відповідачка ОСОБА_6 повідомила, що вона є власником будинку, а тому прийняла таке рішення. Позивачка та її представник вважають, що спірний будинок придбаний у шлюбі, а тому відповідно до вимог Сімейного кодексу України вважали за можливе визнати його обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за позивачкою відповідно право власності на ? його частини.

Представники відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю та просили відмовити у задоволенні позову мотивуючи свою позицію тим, що жодного нерухомого майна зареєстрованого відповідно до чинного законодавства на території земельної ділянки №66 в садовому товаристві «Дніпро» в с. Червона Слобода за відповідачами немає та відповідне право власності не реєструвалось. Представник відповідача ОСОБА_5 визнавала ту обставину, що відповідач отримував у дар від ОСОБА_7 земельну ділянку №66 в дачному кооперативі «Дніпро», проте указана земельна ділянка не може бути визнана обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_5, згідно вимог СК України, а на даний час вибула з володіння останнього і ніякої спільної власності яка б підлягала поділу немає.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до наступного.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст.70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо за час окремого проживання подружжя, після фактичного припинення шлюбних відносин, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частинами 1 і 2 ст. 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.11.2001 року по 25 грудня 2014 року.

25 березня 2010 року на підставі договору дарування ОСОБА_5 набув права власності на земельну ділянку розміром 0,0468 га з кадастровим номером :01:001:0246, що розташована в адміністративних межах Червонослобідської сільської ради в садовому товаристві «Дніпро», яка в розумінні ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю.

Дана земельна ділянка належала ОСОБА_7 (дарувальнику) на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ 814420 від 23 березня 2010 року.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку станом на 09.12.2015 року за кадастровим номером :01:001:0246 зареєстрована земельна ділянка для ведення садівництва площею 0,0468 га та розташована в СТ «Дніпро» в адмінмежах Червонослобідської сільської ради.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна станом на 11.12.2015 року за кадастровим номером :01:001:0246 зареєстрована земельна ділянка за ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 19.09.2014 року.

Таким чином суд констатує, що на земельній ділянці, що знаходиться в садовому товаристві «Дніпро», яка належала ОСОБА_5 у встановленому законом порядку не зареєстровані будь-які будівлі чи споруди, які можуть бути обєктом права власності.

Суд погоджується з твердженням позивачки про фактичну наявність на даній земельній ділянці дачного будинку, що підтверджується актом обстеження дачного домоволодіння №66 та показами свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які у судовому засіданні підтвердили факт наявності на дачній ділянці дачного будинку та факт проведення ремонтних робіт позивачкою та відповідачем та факт розбудови даного дачного будинку, що суттєво збільшило його вартість.

Проте, право власності на даний дачний будинок не зареєстровано у встановленому Законом порядку, тому він є самочинно побудованим у розумінні ст. 376 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У відповідності до ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі постанова №6) визнання права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як частини третьої статті 376, так і статті 331 ЦК.

Відповідно до п. 12 постанови №6 у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК).

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

У відповідності до п. 21 постанови №6 при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29 - 31 Закону № 3038-VI, а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

Проект не є належно затвердженим за умови відсутності погодження архітектурно-планувальної частини проекту місцевим органом містобудування та архітектури і позитивного висновку державної експертизи у випадку, коли її проведення є обов'язковим (стаття 7 Закону № 687-XIV, стаття 31 Закону № 3038-VI).

Відповідно до п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином з огляду на викладене, суд вважає, що відповідач ОСОБА_5 набувши права власності на земельну ділянку за договором дарування мав право звернутися у визначеному законом порядку до відповідних органів архітектурно-будівельного контролю для набуття відповідного права власності на будівлі та споруди, що розташовані на його земельній ділянці, оскільки цього не відбулося, право власності на указані будівлі та споруди не було зареєстроване то указане майно не може буди обєктом поділу як обєкт нерухомого майна, а обєктом поділу у даному випадку можуть бути будівельні матеріали.

Разом з тим, суд вважає, що земельна ділянка, право власності на яку набув відповідач ОСОБА_5 за договором дарування, є обєктом права особистої приватної власності в розумінні ст. 57 СК України, а тому поділу не підлягає, а самочинно збудовані на ній споруди не можуть бути визнанні судом, як обєкт права спільної сумісної власності, оскільки права на них як позивачка так і відповідач не набули.

Також суд вважає безпідставним визначення у даному позові відповідачем ОСОБА_6, оскільки позивачкою жодних позовних вимог до даного відповідача не ставиться і вказаний відповідач не є субєктом даних правовідносин з приводу яких звернулась позивачка до суду.

Таким чином з огляду на викладені обставини, суд вважає позовні вимоги позивачки не обґрунтованими та такими, що до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст.57,60,68,69,70, СК України, ст.ст. ст. 6, 10, 60, 88, 208, 209, 212-215, 223 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 22 грудня 2015 року.

Суддя: ОСОБА_14