Справа № 381/463/15ц Головуючий у І інстанції Соловей Г.В.
Провадження № 22-ц/780/3768/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 25.06.2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 червня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Даценко Л.М.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2015 року у справі:

- за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські бізнес-інноваційні системи», ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором;

- за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські бізнес-іноваційні системи» до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору в частині та його розірвання, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що 11 березня 2008 року між банком і відповідачем ТОВ «Українські бізнес-інноваційні системи» було укладено кредитний договір (в редакції додаткового договору № 1 від 28 листопада 2012 року), згідно якого банк надав товариству кредит для поповнення оборотних коштів в розмірі 1177529,82 грн. терміном до 11 березня 2018 року із розрахунку 23 % річних, а товариство зобовязалося повернути отриманий кредит та сплатити відсотки за його користування. Поручителем товариства за кредитним договором є відповідач ОСОБА_2, який за договором поруки від 11 березня 2008 року (в редакції договору № 1 від 28 листопада 2012 року) зобовязався відповідати перед банком за виконання позичальником зобовязань по поверненню кредиту за умовами догвоору в повному обсязі

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник ТОВ «Українські бізнес-інноваційні системи» мав повертати кредит щомісячними платежами в розмірі 30663,55 грн., однак не виконує цих обовязків має прострочену заборгованість, яка станом на 30 грудня 2014 року становить 2463190,21 грн., з яких 958574,47 грн. - тіло кредиту, 51672,21 грн. - проценти, 727127,50 грн. пеня, та штрафи - 665939,54 грн., 1000 грн. і 58876,49 грн. Вимога банку про погашення простроченої заборгованості, направлена відповідачам 16 січня 2015 року, залишена ними без задоволення.

Посилаючись на ч.2 ст.1050 ЦК України та умови кредитного договору, який передбачає право банку у випадку прострочення платежів вимагати дострокового повернення кредиту, просив стягнути солідарно з відповідачів на користь банку борг за кредитним договором в розмірі 2463190,21 грн. та судові витрати.

Відповідач ТОВ «Українські бізнес-інноваційні системи» звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання кредитного договору в частині недійсним та його розірвання. Позов мотивував тим, що п.А.7 укладеного між товариством і банком додаткового договору № 1 від 28 листопада 2012 року передбачає сплату пені за ставкою 0,128 % від суми залишку непогашеної заборгованості за кожен день прострочення, що суперечить вимогам ст.ст.1,3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», згідно якого розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у той період. Поскільки встановлений додатковим договором № 1 розмір пені перевищує подвійну облікову ставку НБУ, то це положення має бути визнане недійсним. Крім того, вважає, що банк істотно порушив умови кредитного договору, безпідставно нарахувавши пеню в розмірі 673335,61 грн., яка згідно додаткового договору не повинна нараховуватися, що на думку товариства є підставою для розірвання кредитного та додаткового договорів.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2015 року у задоволенні позову банка до ОСОБА_2 відмовлено. Провадження за вимогами ПАТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «Українські бізнес-інноваційні системи» про стягнення боргу та за зустрічними вимогами товариства закрите.

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким позов банку задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд допустив порушення норм процесуального права, закривши провадження рішенням, а не ухвалою. Суд прийшов до хибних висновків про те, що вимоги до ТОВ підлягають вирішенню в порядку господарського судочинства. Також суд помилково вважав, що банк пропустив шестимісячний строк предявлення вимог до поручителя та що строк основного зобовязання не встановлений.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 березня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і відповідачем ТОВ «Українські бізнес-інноваційні системи» було укладено кредитний договір, який діє в редакції додаткового договору № 1 від 28 листопада 2012 року, згідно якого відповідач ТОВ отримав в банку для поповнення обігових коштів кредит в розмірі 1177529,82 грн. строком до 11 березня 2018 року із розрахунку 23 % річних (а.с.13-15,37-40).

Повернення кредиту згідно п.А.3 кредитного договору передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів за кредитом в розмірі 30663,55 грн. відповідно до графіку платежів, вказаних в додатку № 1 до договору (а.с.41). Згідно п.2.3.2 кредитного договору у випадку прострочення платежів банк вправі вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту в повному обсязі.

Поручителем позичальника ТОВ за вказаним кредитним договором є співвідповідач ОСОБА_2 (а.с.42-44).

Також, судом встановлено, що позичальник ТОВ «Українські бізнес-інноваційні системи» не виконує обовязків по поверненню кредиту, покладених на нього кредитним договором, в результаті чого станом на 30 грудня 2014 року він має прострочену заборгованість по поверненню кредиту, що стверджується розрахунком заборгованості (а.с.7-12). Письмова вимога банку про необхідність погашення заборгованості та наслідки її невиконання у вигляді дострокового стягнення кредиту, направлена обом відповідачам 16 січня 2015 року, залишена останніми без задоволення (а.с.45-48).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до поручителя ОСОБА_2 суд обгрунтовував свої висновки тим, що банк пропустив строк звернення з позовом до поручителя. При цьому суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які підтверджують направлення і отримання поручителем повідомлення банка з вимогою про повернення боргу.

Закриваючи провадження у відношенні вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «Українські бізнес-інноваційні системи», суд керувався тим, що даний спір згідно ст.1,12 ГПК України підвідомчий господарським судам, а згідно ст.16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд у порушення вимог ст.ст.213, 214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Відповідно до розяснень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Відмовляючи у задоволенні позову у відношенні поручителя ОСОБА_2 у зв'язку із пропуском банком строку звернення з позовом до поручителя, суд не звернув уваги на те, що строк виконання основного зобовязання і остаточного повернення кредитних коштів встановлений кредитним договором до 11 березня 2018 року, що у свою чергу свідчить про помилкове застосування судом строку позовної давності.

Крім того, вирішуючи спір, суд не звернув уваги на п.5.1 договору поруки (в редакції договору № 1 від 28 листопада 2012 року), згідно якого сторони (банк і ОСОБА_2М.) погодили терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків та неустойки тривалістю 15 років, що відповідає положенням ст.259 ЦК України щодо зміни тривалості позовної давності та приписам закону щодо свободи договору, визначеним ст.627 ЦК України (а.с.42-44).

За таких обставин висновки суду про пропуск банком строку позовної давності не відповідають обставинам справи.

Безпідставне і застосування судом вимог ч.4 ст.559 ЦК України щодо припинення поруки у випадку, якщо строк основного зобовязання не встановлений, а кредитор не предявив вимог до поручителя протягом року від дня укладення договору поруки. При цьому суд виходив з того, що договір поруки укладено 28 листопада 2012 року, а позов предявлено до суду лише у січні 2015 року.

Проте, суд залишив поза увагою, що сторони кредитного огвоору обумовили строк виконання основного зобовязання, визначивши його 11 березня 2018 року, що у свою чергу свідчить про встановлення строку основного зобовязання і виключає можливість застосування вищевказаних приписів закону.

Крім того, такі висновки є суперечливими та взаємовиключними.

Відсутні і підстави для застосування передбаченого ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячного строку предявлення вимог до поручителя, бо судом встановлено, що банк направив відповідачам вимогу про зміну строку виконання основного зобовязання і дострокове повернення коштів 16 січня 2015 року і у звязку із її невиконанням у кінці січня 2015 року звернувя із позовом до суду, що свідчить про дотримання банком цього строку.

Також безпідставні посилання суду на відсутність в матеріалах справи доказів про направлення і отримання поручителем повідомлення банка з вимогою про повернення боргу. В матерілах справи місттяться відповідні вимоги та докази їх направлення відповідачам цінним листом із пописом вкладення (а.с.45-48). Крім того, право банку на дострокове повернення коштів визначене законом (ст.1050 ЦК України) та умовами кредитного договору (п.2.3.2) і не повязане із направленням банком повідомлення (вимоги) боржнику або поручителю про повернення боргу, як помилково вважав суд.

Також колегія суддів не може погодитися із висновками суду в частині закриття провадження у відношенні вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ТОВ ТОВ «Українські бізнес-інноваційні системи» про стягнення боргу. Таке суперечить положеннням ст.15,16, 118 ЦПК України, поскільки вимоги банку до юридичної і фізичної особи взаємоповязані між собою, бо вони несуть солідарну відповідальність.

Суд не врахував розяснень п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно якого оскільки у спорах, що виникають із кредитних правовідносин, сторонами є як юридичні, так і фізичні особи та з урахуванням вимог статей 1516, частини другої статті 118 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) при визначенні судової юрисдикції суди мають виходити з того, що такі справи підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємоповязані між собою і окремий їх розгляд неможливий. Зокрема, це можуть бути позови банку (іншої фінансової установи) до фізичної особи позичальника і до юридичної особи поручителя чи навпаки, які виникли з одних і тих самих правовідносин отримання кредиту. Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобовязання кредитного договору характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Неможливість окремого розгляду цих договорів може бути повязана, зокрема, із визначенням суми заборгованості, способу виконання зобовязання та іншими умовами договорів. Разом із тим, оскільки предявлення позову до солідарних боржників є правом, а не обовязком банку чи іншої фінансової установи (частина перша статті 543 ЦК), у разі предявлення позову до кожного з них окремо суди мають враховувати визначену ЦПК компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ. Зокрема, позов банку (іншої фінансової установи) до юридичної особи поручителя із залученням фізичної особи позичальника як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Отже висновки суду про наявність підстав для закриття провадження в частині вимог до товариства не грунтуються на вимогах прроцесуального закону.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору в частині вимог банку про стягнення боргу.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення боргу із ОСОБА_2 та в частині закриття провадження щодо стягнення боргу із ТОВ не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов Приватбанку підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

За положеннями ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.554 ЦК України у разі порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору, укладеного 11 березня 2008 року між Приватбанком і відповідачем ТОВ «Українські бізнес-інноваційні системи» (в редакції додаткового договору № 1 від 28 листопада 2012 року), згідно якого банк надав товариству кредит для поповнення оборотних коштів в розмірі 1177529,82 грн. терміном до 11 березня 2018 року із розрахунку 23 % річних, а товариство зобовязалося повернути отриманий кредит та сплатити відсотки за його користування.

Поскільки в результаті невиконання позичальником ТОВ «Українські бізнес-інноваційні системи» своїх обовязків по поверненню кредиту, покладених на нього кредитним договором від 11 березня 2008 року шляхом внесення щомісячних платежів, у ТОВ виникла прострочена заборгованість, то суд відповідно до вимог закону (ч.2 ст.1050 ЦК) та умов кредитного договору (п.2.3.2) достроково стягує солідарно із ТОВ як позичальника і ОСОБА_2 як поручителя на користь банку борг за кредитним договором, який станом на 30 грудня 2014 року становить 1797250,67 грн.

Визначаючи розмір боргу, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи відповідачів про те, що банк безпідставно включив до суми боргу проценти в розмірі 237270,20 грн. та пеню в розмірі 428669,34 грн., поскільки згідно п.1.1. додаткового договору № 1 до кредитного договору від 28 листопада 2012 року сторони домовилися зменшити суму заборгованості за кредитним договором на 665939,54 грн. (а.с.37), а тому борг підлягає зменшенню на вказану суму.

Колегія суддів не знаходить підстав для застосування строку позовної давності, поскільки з матеріалів справи вбачається, що останнє погашення ТОВ кредиту відбулося 8 жовтня 2014 року на загальну суму 20000 грн., а звернення банку з позовом до суду у січні 2015 року.

Крім того згідно п.5.7 кредитного договору (в редакції договору № 1 від 28 листопада 2012 року) та п.5.1 договору поруки (в редакції договору № 1 від 28 листопада 2012 року) сторони погодили терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків та неустойки тривалістю 15 років, що відповідає положенням ст.259 ЦК України щодо зміни тривалості позовної давності.

Апеляційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» в частині скасування рішення в частині закритття провадження за зустрічним позовом ТОВ до ПАТ про визнання недійсним кредитного договору в частині і його розірвання задоволенню не підлягає.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для закриття провадження у звязку із підвідомчістю даного спору господарським судам. Суд правильно виходив із субєктного складу сторін кредитного договору, якими є юридичні особи господарське товариство та банк, та предмету спору.

Відхиляючи апеляційну скаргу в цій частині, колегія суддів погоджується, що при ухваленні рішення суд допустив порушення норм процесуального права, зокрема закривши провадження ухваленням рішення, а не постановленням ухвали.

Проте відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Аналогічні розяснення містить п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», згідно якого порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, порушення вимог ст.215 ЦПК щодо змісту рішення суду тощо. Колегія суддів вважає, що провадження у справі закрите правильно, а відтак підстави для скасування чи зміни рішення з цих підстав відсутні.

Відповідно до ст.88 ЦПК України суд покладає на відповідачів судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу та в частині закриття провадження за вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українські бізнес-іноваційні системи» про стягнення боргускасувати і ухвалити нове.

Позов задоволити частково. Стягнути солідарно із Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські бізнес-інноваційні системи», ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» борг за кредитним договором в розмірі 1797250 гривень 67 коп.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські бізнес-інноваційні системи» та ОСОБА_2судовий збір в розмірі 2000 гривень з кожного на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: