Ухвала іменем україни
16 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЮровської Г.В., суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 05 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У листопаді 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило позовні вимоги, звернувшись з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 09 лютого 2006 року між банком та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № ZPS0GK48520301, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії у розмірі 182 310 грн, з яких: 154 500 грн - на придбання нерухомості та 27 810 грн - на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 09 лютого 2006 року між банком та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку квартиру № 7 загальною площею 31,91 кв. м, житловою площею 15,0 кв. м, по АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 умов договору. станом на 19 серпня 2011 року утворилась заборгованість у розмірі 52 562 грн 90 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту -18 709 грн 34 коп.; заборгованість за відсотками - 18 177 грн 14 коп.; пеня - 15 676 грн 42 коп.

Збільшивши позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_6 на користь банку заборгованість станом на 03 лютого 2015 року у розмірі 84 526 грн 11 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 21 026 грн 84 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 42 659 грн 83 коп.; пеня за період з 07 лютого

2014 року по 03 лютого 2015 року - 20 839 грн 44 коп.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 05 серпня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні банку з підстав, передбачених ст. ст. 256, 257, ч. ч. 2, 3 ст. 267 ЦК України, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що банк без поважних причин пропустив строк позовної давності звернення до суду за захистом порушеного права, про застосування якого було заявлено відповідачкою, оскільки відповідачка перестала виконувати щомісячні зобов'язання з січня 2007 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся у вересні 2011 року.

Такі висновки суду першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд є правильними та відповідають матеріалам справи з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 09 лютого 2006 року між банком та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № ZPS0GK48520301, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у вигляді не відновлюваної кредитної лінії у розмірі 182 310 грн з яких 154 500 грн на придбання нерухомості та 27 810 грн на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору відповідач зобов'язана в період з 9 по 16 числа кожного місця виплачувати банку кошти в сумі 2 568 грн 91 коп. для погашення заборгованості за кредитом, що складається з заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії.

Судом встановлено, і це не оспорюється відповідачем, виконання банком зобов'язання за договором щодо видачі кредиту в сумі 154 500 грн.

Забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за даним договором виступила іпотека квартири АДРЕСА_1, яка належала на праві власності ОСОБА_6 (а. с. 12, т. 1).

Згідно з ч. 2 ст. 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ніш лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Відповідачка допустила порушення строку внесення щомісячних платежів в червні 2006 pоку, в липні 2006 року, в серпні та у вересні 2006 року платежі були внесені не в повному розмірі та з порушенням строку.

За згодою ПАТ КБ «ПриватБанк» іпотечна квартира була продана ОСОБА_6 та 28 грудня 2006 року виручені кошти в сумі 150 509 грн 18 коп. були внесені на погашення простроченої та поточної заборгованості (а. с. 50, 51, т. 1).

Розподіл коштів банк здійснював з 28 грудня 2006 року по 09 січня 2007 року.

Встановивши вказані вище обставини у справі та на підставі зібраних у справі доказів, зокрема, умов кредитного договору, договору іпотеки, розрахунків банку, прибуткових касових ордерів, меморіальних ордерів, висновків призначеної судом експертизи, застосувавши ст. 534 ЦК України, суд обґрунтовано дійшов висновку, що станом на 10 січня 2007 року за кредитним договором непогашеною залишилася сума у розмірі 10 821 грн 72 коп. Після зарахування зазначеної суми будь-які платежі відповідачкою не вносилися.

Таким чином суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що з 10 січня 2007 року відповідно до ст. 261 ЦК України розпочався строк позовної давності.

З позовом банк звернувся до суду 22 вересня 2011 року.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка подала заяву в якій просила застосувати позовну давність до позовних вимог банку (а. с. 86-87, т. 2).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобов'язання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 06 листопада 2013 року (№ 6-116цс13), 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14), 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14) та 03 червня 2015 року (№ 6-31цс15).

Таким чином, враховуючи п. 1 ст. 261 ЦК України, ст. ст. 267, 257 ЦК України суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд правильно встановив, що позов пред'явлено після спливу позовної давності щодо вимог про стягнення суми заборгованості.

Згідно з ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій не вбачається, що судом при розгляді скарги допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК Українияк підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 05 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана