Справа № 303/6288/15-ц
№ 2/303/3407/15
Рядок стат. звіту № 1
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

27 листопада 2015 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючої судді Гутій О.В., при секретарі Фозекош І.І., з участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в Мукачівський міськрайонний суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності.

Позовні вимоги мотивує тим, що 14 листопада 1999 року померла мати позивача, ОСОБА_6. На випадок своєї смерті ОСОБА_6 залишила заповіт, яким все своє майно і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповіла своїй онучці, відповідачу ОСОБА_5. 06 березня 2005 року помер батько позивача, ОСОБА_7. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок №6 по вул. Великогірна в м.Мукачево. На випадок своєї смерті ОСОБА_7 залишив заповіт, яким все своє майно і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті, і на що він за законом матиме право, заповів своєму онуку, відповідачу ОСОБА_3. Однак, до спадщини не увійшли самовільні прибудови, які були побудовані позивачем у 1977 році та позначені в технічному паспорті і у Витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно літерами А1 та ОСОБА_8 позивача на майно оспорюється онуками спадкодавця. Так, ОСОБА_5 подала до суду позовну заяву до ОСОБА_3 про поділ домоволодіння в натурі між співвласниками, включаючи і самовільно прибудовані обєкти. Позивач також вказує на те, що дані обєкти самочинного будівництва були прибудовані ним з дозволу його батька. Таким чином, власні діти намагаються позбавити позивача побудованого ним же майна, у звязку з чим останній і змушений був звернутися до суду.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримали та просили його задоволити з підстав, зазначених у ньому.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 в судовому засіданні позов визнав, просив його задоволити.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, проте від неї надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Також ОСОБА_5 подала заперечення проти позову та заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не звився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду має бути законним і обґрунтованим, суд обґрунтовує свої висновки тільки на тих доказах, які були досліджені в судовому засіданні.

В судовому засіданні належними доказами встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.07.2000 року, виданого державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 є власником нерухомого майна- ? частини житлового будинку, який знаходиться в м.Мукачево по вул. Великогірній, буд.6, розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м. Також у цьому свідоцтві про право на спадину за заповітом зазначено, що самовільні прибудови, вказані в довідці інвентарбюро, а саме: підвальне приміщення літ.А, літня кухня літ.Б. до складу спадкового майна не входять (а.с. 5).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.11.2008 року ОСОБА_3 власником ? частини будинку з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в м.Мукачево по вул. Великогірній, буд.6. Також згідно примітки: самовільно прибудовано літ. «А», а саме: 1-2 кухня площею 6,50 кв.м., 1-3 кладова площею 3,70 кв.м., приміщення кухні переобладнано під житлову кімнату 1-5 площею 11,90 кв.м., підвальні приміщення площею 6,60 кв.м. та 3,70 кв.м., до складу спадкового майна не входять (а.с. 6).

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Відповідно до ч.2 чт.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною 3 цієї статті встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, ст. 376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 цієї статті), і встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво, або за власником земельної ділянки.

ОСОБА_8 власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Крім того, за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Тому звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво може мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

У пункті 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6 роз'яснено, що, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 року відмітив, що суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з'ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе у тому разі, якщо в прийнятті такого об'єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Таким чином, судом встановлено, що позивач не звертався до компетентних органів з питання отримання дозволу на будівництво, а отже не розроблявся проект будівництва. Також до компетентного органу щодо прийняття до експлуатації побудованих споруд позивач не звертався, відмову не отримував. Крім того, позивачу також не виділялась земельна ділянка під вже збудовані споруди.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити.

Поряд з цим, суд не бере до уваги доводи відповідача ОСОБА_5 про застосування строку позовної давності, оскільки, з огляду на зміст статей про строки позовної давності, їх положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 209, 215-218 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 376 ЦК України, суд, -

Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Закарпатської області через цей суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуюча О.В. Гутій