Справа № 748/773/15-ц Провадження № 22-ц/795/1189/2015 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Меженнікова С. П. Доповідач - Позігун М. І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю „Лізингова компанія „Автофінанс про захист прав споживачів, визнання договору недійсним, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У березні 2015 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ТОВ „Лізингова компанія „Автофінанс (далі - ТОВ „ЛК „Автофінанс), в якому просив суд визнати недійсним договір № 00078 від 18 листопада 2014 року фінансового лізингу транспортного засобу ВАЗ модель „Largus 1,6 MT, укладеного між сторонами, та стягнути з відповідача на його користь 30 000 грн., сплачених ним на виконання умов договору згідно квитанції № 1345/з8, а також 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. У травні 2015 року представником позивача було подано заяву про зменшення розміру коштів, які підлягають стягненню з відповідача, з 30 000 грн до 20 893 грн. 86 кп.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 травня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ТОВ „ЛК „Автофінанс про захист прав споживачів, визнання договору недійсним, відшкодування моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування незаконності рішення суду апелянт посилається на його ухвалення судом з порушенням норм матеріального і процесуального права, оскільки судом не враховано, що умови договору, зокрема пункти 1.4, 1.7, 1.8, 3.4.5, 3.4.3, 4.1, 9.4, 9.6, 12.1 порушують принцип добросовісності, є несправедливими, непрозорими, незрозумілими, якими передбачено додаткові грошові зобовязання позивача та передбачено привязку фінансових зобовязань позивача до комерційного, а не офіційного курсу іноземної валюти. За доводами апелянта, в договорі встановлено: відповідальність споживача за відсутності такої відповідальності надавача послуг; можливість зміни лізингодавцем самого предмета лізингу з моменту укладення договору і до його придбання, а у випадку відмови споживача від підписання договору щодо зміни предмета лізингу можливість застосування до останнього штрафних санкцій; дострокову сплату всіх лізингових платежів лише після спливу 12 календарних місяців. Також ОСОБА_5 вказує, що в договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, а також не визначено правових підстав для відмови від договору чи його розірвання з ініціативи споживача. Апелянт посилається, що в порушення вимог ст. 799 ЦК України вказаний договір не був нотаріально посвідчений, хоча така вимога є обовязковою, оскільки даний договір містить елементи найму (оренди) транспортного засобу, при чому з подальшим викупом. Апелянт вказує, що судом при ухваленні рішення не було враховано зазначених доводів, а також доводів про те, що він не вносив ніяких авансових платежів, договір не розривав, а відмовився від його виконання, що в силу положень ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів, статей 203, 215, 627, 651-653 ЦК України давали суду підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору лізингу та стягнення грошових коштів. ОСОБА_5 вважає, що його доводи про завдання моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача залишилися без належної оцінки судом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які зявилися в суд апеляційної інстанції, зясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 806 ЦК України, статтею 1 Закону України „Про фінансовий лізинг встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 1 ст. 2 Закону України „Про фінансовий лізинг визначено, що відносини, які виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Таким чином, відносини, що виникають у звязку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж поставку та Законом України „Про фінансовий лізинг (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України „Про фінансовий лізинг).

Тобто, спірні правовідносини врегульовані як загальними, так і спеціальними нормами (Закон України „Про фінансовий лізинг), які підлягають застосуванню у системному звязку. При цьому, спеціальні норми мають пріоритет у застосуванні над нормами загальної дії.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України „Про фінансовий лізинг істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу (ст. 16 Закону України „Про фінансовий лізинг).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 18 листопада 2014 року між ТОВ „ЛК „Автофінанс (лізингодавець) та ОСОБА_5 (лізингоодержувач) було укладено у письмовій формі договір фінансового лізингу № 00078 з додатками, згідно якого лізингодавець взяв на себе зобовязання придбати у власність предмет лізингу, а саме, автомобіль „ВАЗ, модель „Largus 1,6 MT, та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.

Відповідно до п. 1.2. ст. 1 Договору вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору зазначається у даному договорі, розмір авансового платежу вказується у даному договорі та в додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною.

Пунктом 1.7 ст. 1 Договору визначено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6. ст. 9 даного договору.

Згідно п. 8.2. ст. 8 договору, укладаючи даний договір, сторони погодилися, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 9192,44 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 147079,16 грн.

Пунктом 8.3. договору визначено, що сторони погодили, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до гривні.

В п. 10.5 зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобовязаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (п. 10.6 договору). Пункт 10.16 договору передбачає, що в разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати договір, після чого лізингоодержувач зобовязаний повернути предмет лізингу протягом 5 календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються.

При підписанні договору позивачем внесено плату за авто, перший внесок та авансовий платіж у розмірі 30 000 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями фінансових документів.

Відповідно до п. 9.7 ст. 9 договору кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: адміністративний платіж; авансовий платіж; комісія за передачу предмета лізингу; у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 даного договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6. ст. 9 даного договору.

Зазначені умови договору не суперечать положенням частин 1, 2 ст. 16 Закону України „Про фінансовий лізинг, згідно яких сплата фінансових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Таким чином, виходячи з аналізу договору фінансового лізингу № 00078 від 18 листопада 2014 року, укладеного між сторонами, за своїм змістом відповідає вимогам Закону України „Про фінансовий лізинг та положенням ЦК України про лізинг.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що договір лізингу підлягає нотаріальному посвідченню відповідно до положень ст. 799 ЦК України, оскільки містить елементи договору найму(оренди) транспортного засобу.

Так, відповідно до ст. 6 Закону України „Про фінансовий лізинг договір лізингу повинен бути укладеним у письмовій формі. При цьому ні параграфом 1, ні параграфом 6 глави 58 „Найм (оренда) ЦК України не встановлено вимог про обовязкове нотаріальне посвідчення договорів лізингу, зокрема лізингу транспортних засобів.

Таким чином, виходячи з аналізу глави 58 ЦК України, як договір лізингу, так і договір найму (оренди) транспортного засобу є різними видами договорів найму (оренди), на які поширюються загальні положення про найм та не передбачено поширення положень про лізинг на правовідносини, якими врегульовано найм (оренду) транспортних засобів.

Не спростовують законності і обґрунтованості висновків суду про відсутність підстав для стягнення внесених ОСОБА_5 згідно умов договору 30 000 грн., оскільки ним не висловлювалася претензія про розірвання договору, а в своїх заявах від 26 листопада, 26 грудня 2014 року, 6 лютого 2015 року він повідомляв позивача про відмову від договору.

Так, відповідно до п.3.4.3 Договору передбачено право лізингоодержувача відмовитися або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках.

Також пунктом 2 частини 1 статті 11 Закону України „Про фінансовий лізинг встановлено право лізингоодержувача на відмову від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям, а не право на відмову від договору, яке передбачено ч.1 ст.7 зазначеного закону. Проте, наявність права на таку відмову законодавець повязує з порушенням лізингодавцем строків передачі предмета лізингу.

Зазначені положення Закону України „Про фінансовий лізинг в частині підстав для відмови від договору узгоджуються з положеннями ст. 615 ЦК України, якими передбачено право односторонньої відмови від зобовязання, але лише за умови порушення умов договору другою стороною

Пунктом 12.1 Договору передбачено право лізингоодержувача, який сплатив адміністративний платіж, повністю або частково - авансовий платіж, розірвати договір, повідомивши лізингодавця у письмовій формі шляхом направлення відповідного листа на адресу останнього.

Пунктом 1 статті 10 Закону України „Про захист прав споживачів передбачено право споживача відмовитися від договору про надання послуг, але така відмова може мати місце лише за умови, що виконавець своєчасно не приступив до виконання зобовязань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Посилання апелянта в обгрунтування права на відмову від договору на ч. 6 ст. 11 зазначеного закону також є безпідставними, оскільки зазначеною нормою врегульовано права споживача в разі придбання продукції в кредит, а не лізингу.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази порушення умов договору відповідачем, а відповідно наявності права позивача на відмову від договору.

Визначення розміру грошового зобовязання за договором лізингу в грошовому еквіваленті іноземної валюти не суперечить положенням статей 524, 533 ЦК України, що також вбачається і з правового висновку Верховного Суду України у справі за № 6-145цс14 від 24 вересня 2014 року.

В позовній заяві в обґрунтування наявності підстав для визнання договору лізингу недійсним позивач посилався на його укладення з порушенням вимог Закону України „Про захист прав споживачів.

Так, статтею 18 зазначеного Закону встановлено підстави для визнання недійсними умов договору, що обмежують права споживача, зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Виходячи з аналізу вказаної статті, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. В силу статей 19, 21 Закону України „Про захист прав споживачів забороняється нечесна підприємницька діяльність, а порушення принципу рівності сторін договору, учасником якого є споживач, є порушенням прав споживача.

Виходячи з умов Договору лізингу, ним врегульовано не лише обовязки та права позивача, а й відповідача, передбачено право позивача як на розірвання договору, так і на відмову від нього за наявності на те правових підстав, що свідчить про відсутність дисбалансу прав та обовязків сторін договору, який містить всі передбачені законодавством, необхідні істотні умови.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним оспорюваного договору з підстав його укладення з порушенням вимог Закону України „Про захист прав споживачів, суд першої інстанції з дотримання вимог ст. 212 ЦПК дав належну оцінку всім доводам позивача та прийшов до обґрунтованого висновку, що договір було укладено внаслідок волевиявлення сторін та відсутності доказів щодо: несправедливості умов договору, порушення принципу рівності сторін, використання відповідачем нечесної підприємницької діяльності, невідповідності умов договору вимогам Закону України „Про фінансовий лізинг та положенням Цивільного кодексу України.

З врахуванням викладеного, а також з врахуванням положень ст. 611 ЦК України, оскільки моральна шкода в договірних правовідносинах відшкодовується лише за умови, що відшкодування такої шкоди передбачено договором або законом, обґрунтованим є висновок суду і про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди.

За викладених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для її задоволення і скасування рішення, яке судом ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: