Первомайський міськрайонний суд Харківської області
Справа № 632/2891/13-ц провадження № 2/632/39/14
провадження № 2/632/7/15
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"04" червня 2015 р. м. Первомайський

Первомайський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого - судді Библів С.В., при секретарі судового засідання - Кузьменко М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини, третя особа служба у справах дітей Первомайської міської ради Харківської області; зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком, третя особа служба у справах дітей Первомайської міської ради Харківської області,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа служба у справах дітей Первомайської міської ради Харківської області, про відібрання дитини, а також про відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн. Свої позовні вимоги обґрунтувала наступним: 20.07.2007 року вона із відповідачем уклали шлюб, який розірвано 14.10.2011 року і, від якого мають малолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 02 березня 2013 року чоловік забрав дитину до себе додому та відмовляється її повертати матері. Наразі ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_4 перешкоджають їй бачитися з дочкою та брати участь у її вихованні. Їй нічого не відомо про стан здоров'я дитини, режим харчування, умови життя. Чоловік постійно перебуває на роботі та має іншу родину, мешкаючи в АДРЕСА_5, а його мати в сусідній - № 61. Вона та її дочка зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_6. Квартира двокімнатна, ізольована, де є обладнана дитяча кімната. Відповідач вже звертався до суду із позовом про визначення місця проживання дочки з ним і отримував рішення першої інстанції про задоволення вимог, проте апеляційною інстанцією рішення було скасоване. Вважає, що належним чином виконує свої батьківські обов'язки, дитина звикла до неї та любить її, а дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ст. 162 СК України не допускається самовільна, без згоди іншого з батьків, з яким на підставі закону чи рішення суду проживала дитина, зміна місця проживання. Відповідач не бажає добровільно повернути дитину, а відповідно до ч.2 ст. 162 СК України вона, як матір, має право на відшкодування моральної шкоди, яку вона оцінила у 5000 грн. Моральна шкода, зокрема, полягає у тому, що порушено її звичайний уклад життя, вона має постійні хвилювання, втратила сон, переймаючись станом здоров'я дитини, бо невідомо, що вона їсть, як себе почуває, у якому оточенні перебуває. Хочеться просто обійняти дочку та мати можливість спілкуватися з нею.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 повністю підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись із заявленими позивачкою вимогами, звернувся до суду із зустрічним позовом про визначення місця проживання дочки з ним з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві. Зокрема, він обґрунтував вимоги таким: відповідачка ОСОБА_1 страждає на психічну хворобу, що підтверджується довідкою Харківської обласної психіатричної лікарні № 1 за № 919 від 17.06.2013 року (має хворобу F-41,2 «шизотипическое расстройство, обсессивно-фобический и параноидальный синдром, синдром зависимости от алкоголя»), а також довідкою Первомайської ЦРЛ за № 214 про перебування позивачки на обліку у лікаря психіатра з тим же діагнозом. Через психічну хворобу у ОСОБА_1 бувають нервові зриви, в процесі яких вона не контролює свою поведінку, а після їх закінчення нічого не пам'ятає. Так, були випадки, коли вона хотіла порізати собі вени, а одного разу мала намір стрибнути з вікна разом із дочкою. Такі зриви мають системний характер. Причиною передачі йому ОСОБА_6 для проживання був черговий нервовий зрив ОСОБА_1, який мав місце наприкінці лютого 2013 року. Тоді мати позивачки - ОСОБА_7 зателефонувала о 2 годині ночі його матері - ОСОБА_4 та повідомила, що у ОСОБА_1 нервовий зрив, що сама не може її заспокоїти. Коли його мати прийшла додому позивачки, то побачила розбите скло у дверях до зали, на підлозі були мотузки, якими ОСОБА_7 та її мати ОСОБА_8 намагалися зв'язати ОСОБА_1 руки. В цей час дитина забилася у куточок за диван та була дуже перелякана. ОСОБА_7 попросила його батьків забрати дитину до себе, оскільки і сама дитина цього бажала, бо боялася маму. Після цього інциденту ОСОБА_1 нічого не пам'ятала. У зв'язку із цим, він, як батько, став боятися за життя та здоров'я дочки. Таким чином, після цього ОСОБА_1 віддала речі та свідоцтво про народження дитини та попросила, аби вона жила із ним. Нервові зриви були і раніше, проте після цього випадку 04.03.2013 року дитину відвели на обстеження до лікаря невролога, оскільки вона боялася пересуватися по квартирі, купатися, не знала ані літер, ані цифр. Лікар-невролог поставив діагноз ММД з синдромом дефіциту уваги, порушення форми поведінки ситуаційного ґенеза. В серпні 2013 року дитина проконсультована в ОСОБА_9, де поставлено діагноз «невроз навязчивых движений, фабинский синдром гипердинамическое расстройство поведения». Таке неврологічне захворювання у дитини виникло за час проживання з матір'ю, оскільки дитина народилася здоровою. Крім того, вважає, що в нього створені всі умови для проживання та розвитку дитини. ОСОБА_3 має окрему кімнату, стіл, ліжко. Він отримує стабільний дохід і наколи не перешкоджав ОСОБА_1 спілкуватися з дитиною з часу проживання її з ним. Натомість, задля дитини та матері було організовано соціальний супровід, ціллю якого, було налагодження контакту між ними. Влаштовувалися їхні побачення. Строк соціального супроводу мав складати 6 місяців, проте ОСОБА_1 їх не витримала, зірвала останнє побачення і до закінчення цього строку більше не відвідувала дочку. Під час побачень, що відбулися, ОСОБА_1 ніяких материнських почуттів, емоцій ніколи не проявляла, не цікавилася життям чи здоров'ям дитини, що спостерігали і працівники центру соціальних служб. Вважає, що позов ОСОБА_1 до нього про витребування дитини є необґрунтованим, так, як в силу ст. 162 СК України він самовільно дитину не забирав та не змінював її місце проживання. Навпаки, позивачка сама добровільно попросила його забрати дитину через свій емоційний стан. Дитина вже більше двох років проживає в його родині, спостерігається у лікарів, відвідує індивідуально педагога з навчання. Мати ж своєю поведінкою внаслідок психічної хвороби створює реальну небезпеку для життя та здоров'я дитини. Обставини після ухвалення рішень першої та апеляційної судових інстанцій змінилися і повернення дитини до матері суперечить її інтересам. Так, не були предметом розгляду вказаних судів довідка Харківської обласної психіатричної лікарні № 1 за № 919 від 17.06.2013 року та Первомайської ЦРЛ за № 214 про наявну психічну хворобу ОСОБА_1, а також про неврологічне захворювання дитини після чергового нервового зриву матері. Також, не враховано факт ухилення ОСОБА_1 від проходження стаціонарного обстеження в рамках судово-психіатричної експертизи. Крім того, не враховано поведінку матері на побаченнях її з дочкою під час соціального супроводу

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_10 повністю підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити.

Сторона первісного позивача повністю заперечували проти зустрічних вимог та просили у їх задоволенні відмовити з підстав, викладених у первісному позові.

Представник служби у справах дітей Первомайської міської ради Харківської області до судового засідання не прибув, проте надав заяву про розгляд справи без його участі, підтримує позов ОСОБА_2 і вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини разом з батьком.

Сторони у справі не заперечували проти розгляду справи без участі представника служби у справах дітей, тому, суд ухвалив розглянути справу без нього, з урахуванням попередньої його позиції.

Суд, вивчивши позовні заяви, письмові заперечення, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові матеріали справи і докази, встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини:

відповідно до ч.2 ст.160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України (далі СК України) встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

У відповідності з ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Статтею 162 СК України передбачені правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини. Зокрема, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що з 20.07.2007 року сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 14.10.2011 року. Вони є батьками малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження (а.с.5).

Власником двокімнатної АДРЕСА_6 Харківської області, в якій після розірвання шлюбу без визначення місця проживання, залишилася проживати малолітня ОСОБА_6, є позивачка ОСОБА_1 (а.с.26).

Батько дитини ОСОБА_2 проживає в квартирі однокімнатній квартирі № АДРЕСА_5 Харківської області, а дочка сторін ОСОБА_6 наразі мешкає в трикімнатній квартирі № 61, яка належить батькам ОСОБА_2 і має спільний тамбур із сином.

І в приміщенні, де проживала дитина, і в приміщенні, де вона проживає зараз створені всі умови для проживання малолітньої. З акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї ОСОБА_6 встановлено, що за обома адресами у дитини є своя окрема кімната, ліжко, стіл, ігровий куточок, приладдя для занять та розвитку (а.с.50).

Таким чином, з точки зору побутових умов, суд робить висновок про можливість проживання дитини як з батьком, так і з матір'ю.

Проте, стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про відібрання дитини суд має зазначити таке: судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 добровільно передала дочку для проживання батькові, що встановлено із пояснень самої позивачки, а також показань свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_11, які підтвердили, що після нервового зриву у лютому 2013 року ОСОБА_1 не заперечувала проти проживання дитини з батьком, були зібрані речі в квартирі матері, а також документи дитини і передані батькам ОСОБА_2 Тобто вести мову про самовільну зміну місця проживання дитини батьком без згоди іншого з батьків вести не можна, тим паче, про її викрадення. Таким чином, протиправності у діях чи бездіяльності ОСОБА_2 не встановлено, як і не встановлено того факту, що дитина передавалася батькові на час лікування ОСОБА_1 у лікаря-психіатра.

Натомість, можна вести мову про те, що проживання дитини за попереднім місцем проживання з матір'ю створюватиме реальну небезпеку для життя та здоров'я ОСОБА_6. Крім того, обставини змінилися так, що повернення дитини матері суперечитиме її інтересам.

Так, допитані в судовому засіданні свідки, показали, що після розірвання шлюбу дитина проживала з матірю. З ОСОБА_1 траплялись непоодинокі нервові зриви, викликані вживанням алкогольних напоїв. В момент цих зривів відповідач вела себе неадекватно, била рідних. Дитина при цьому знаходилась в стресовому стані, була налякана.

ОСОБА_1 страждає на психічну хворобу, що підтверджується довідкою Харківської обласної психіатричної лікарні № 1 за № 919 від 17.06.2013 року (має хворобу F-41,2 «шизотипическое расстройство, обсессивно-фобический и параноидальный синдром, синдром зависимости от алкоголя»), а також довідкою Первомайської ЦРЛ за № 214 про перебування позивачки на обліку у лікаря психіатра з тим же діагнозом. Через психічну хворобу у ОСОБА_1 бувають нервові зриви, в процесі яких вона не контролює свою поведінку, а після їх закінчення нічого не пам'ятає. Так, були випадки, коли вона хотіла порізати собі вени, а одного разу мала намір стрибнути з вікна разом із дочкою. Такі зриви мають системний характер.

Як вбачається із листа Первомайського міського центру соціальних служб для сімей, дітей та молоді (а.с.41-42), обидва батьки звернулися до нього 12.09.2013 року за допомогою, а у своїй заяві ОСОБА_1 (а.с.64) просила присутності працівника центру під час побачень з дитиною, оскільки із матір'ю колишнього чоловіка - ОСОБА_4 виникають конфліктні ситуації. У зв'язку із налагодженням стосунків в родині ОСОБА_6 було запропоновано соціальний супровід та за домовленістю між батьками зустрічі заплановані щотижня по середах з 11 до 12 години. З вказаного листа вбачається, що перша реакція дитини на маму була неоднозначною, вона перелякалася та вибігла до іншої кімнати. У наступні зустрічі мати практично не проявляла емоцій та материнської турботи. Деякі побачення закінчувалися раніше запланованого часу через те, що дитина не бажала більше часу проводити з мамою та просилася додому. Договір на соціальний супровід укладено 16.09.2013 року і строк дії його становив до 16.03.2014 року, проте до вказаної дати строк не витримано ОСОБА_1, яка 05.03.2014 року самостійно перервала спілкування з дитиною та покинула побачення і до кінця дії договору більше не з'являлася. Крім того, декілька побачень ОСОБА_1 з дитиною не відбулося через неявку самої матері. Вказані факти зафіксовані в обліку наданих послуг Центром та у його листах (а.с.78, 204-211), а також показаннями свідка ОСОБА_12 - головного спеціаліста центру соціальних служб. Доказів на підтвердження чинення перепон з боку ОСОБА_2 та його батьків у спілкуванні ОСОБА_1 з дитиною судові не надано.

Комісія виконкому Первомайської міської ради з питань захисту прав дитини своїм рішенням від 07.05.2013 року, вважає за доцільне залишити місце проживання малолітньої ОСОБА_6 разом з батьком (а.с.48) і ця позиція служби у справах дітей на сьогодні не змінилася.

Сама ОСОБА_13 пояснила в судовому засіданні ситуацію лютого 2013 року тим, що випила алкоголю, перебуваючи під дією антидепресантів, захотіла на вулицю і в неї сталася істерика, а її мати ОСОБА_11 її зв'язала мотузкою аби заспокоїти. На ранок вона нічого не пам'ятала. Вважає себе психічно здоровою.

Проте, згідно довідки № 214 від 13.05.2013 року лікаря-психіатра Первомайської ЦРЛ ОСОБА_14, який був допитаний у якості свідка, встановлено, що ОСОБА_1 знаходиться на диспансерному обліку у лікаря-психіатра з діагнозом тривожно-депресивний розлад (а.с.51). ОСОБА_14 показав, що у ОСОБА_1 з'явилося побоювання лівої половини тіла, тривожно-нав'язливий стан. Направляв пацієнтку на лікування до психіатричної лікарні, проте вона не вилікувалася. Спостерігається шизотипний розлад особистості, який не може бути вилікуваний, його тільки можна залікувати на певний час і симптоми неодмінно проявляться.

Свідок ОСОБА_15, яка є клінічним психологом Первомайської ЦРЛ, показала, що взимку 2013 року до неї звернулася ОСОБА_1 з нейролептичним синдромом від дії транквілізаторів. Встановлено невроз нав'язливих станів. Пацієнткою займалася півроку і з літа 2013 року вона до неї більше не зверталася.

Відповідно довідки Харківської обласної психіатричної лікарні № 1 за № 919 від 17.06.2013 року вказано, що ОСОБА_1 перебувала на лікуванні у 3-му відділенні двічі: з 11.07. по 18.08.2012 року та з 17.11. по 15.12.2012 року (має хворобу F-41,2 «шизотипическое расстройство, обсессивно-фобический и параноидальный синдром, синдром зависимости от алкоголя») (а.с.43).

У зв'язку із цим, судом в ході розгляду справи була призначена амбулаторна судово-психіатрична експертиза, за результатами якої, складено Акт судово-медичного-експерта № 413 від 29.04.2014 року. Згідно акту експерти не змогли в амбулаторних умовах встановити наявність у ОСОБА_16 психічної хвороби або хронічний алкоголізм чи наркоманію (а.с.106-108). У зв'язку із вказаним, судом запропоновано ОСОБА_1 пройти стаціонарну експертизу (а.с.135), проти проходження якої, остання категорично відмовилася (а.с.145).

Судом також встановлено, що малолітня ОСОБА_6 народилася здоровою, проте, за час проживання з матір'ю після її розлучення з ОСОБА_2 та до часу проживання з батьком, дитина отримала неврологічне захворювання. Так, з довідки (а.с.44) вбачається, що на початку березня 2012 року, тобто через кілька днів після переїзду до батька, лікарем-неврологом встановлено діагноз дитини - мінімальна мозкова дисфункція із синдромом дефіциту уваги, порушення форми поведінки ситуаційного ґенеза. Призначено лікування. Після цього огляд дитини був у травні та липні 2013 року, а у серпні дитина про консультована в ОСОБА_9, де поставлено діагноз «невроз навязчивых движений, фабинский синдром гипердинамическое расстройство поведения» (а.с.44). А з показань свідка ОСОБА_15 (клінічним психолог Первомайської ЦРЛ) вбачається, що за кілька днів неврозом захворіти неможна. З цього суду робить висновок, що дитина захворіла на невроз за час проживання з матір'ю через її байдуже ставлення до дитини, постійні нервові зриви матері, побиття.

Про байдуже ставлення матері до виховання дитини свідчить той факт, що у п'ять років дитина не розмовляла діалогом, не знала ані цифр, ані літер, боялася митися у ванній, про що в своїх поясненнях та показаннях вказали ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Позитивні зрушення психологічного, морального стану, рівня знань та вмінь за час проживання ОСОБА_6 з батьком підтверджуються свідком ОСОБА_17, яка є вчителькою початкових класів дитини. Так, свідок показала, що дівчинка до школи приходить охайна та добре навчається, а її батько бере активну участь у шкільному житті. Також, є позитивна характеристика на дитину зі школи (а.с.178).

Враховуючи викладене, суд вважає, що первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволенню не підлягає саме з підстав того, що через свій постійно нервовий та психічно неврівноважений стан ОСОБА_1 повернення дитини до неї створюватиме реальну небезпеку для життя та здоров'я ОСОБА_6. Адже мали місце кілька фактів намагання ОСОБА_1 здійснити суїцид, а одного разу, навіть, з дитиною. Крім того, з врахуванням позиції служби у справах дітей, свідчень педагогів, пояснень сторони ОСОБА_2, а також з досліджених письмових матеріалів, суд встановив зміну обставини життя дитини (добре навчається та має належний догляд з боку батька та його родини) і той факт, що повернення до матері суперечить з цих підстав інтересам ОСОБА_6.

Посилання сторони ОСОБА_1 на наявність рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області про визначення місця проживання дитини з батьком, яке було скасоване рішенням суду апеляційної інстанції (а.с.6-10), з натяком на закриття провадження у справі за аналогічним зустрічним позовом ОСОБА_2 не має під собою ніяких підстав. Так в рішенні апеляційної інстанції зазначено, що позивач має право звернутися до суду з таким позовом з інших підстав.

Так, не були предметом розгляду вказаних судів довідка Харківської обласної психіатричної лікарні № 1 за № 919 від 17.06.2013 року та Первомайської ЦРЛ за № 214 про наявну психічну хворобу ОСОБА_1, а також про неврологічне захворювання дитини після чергового нервового зриву матері. Також, не враховано факт свідомого ухилення ОСОБА_1 від проходження стаціонарного обстеження в рамках судово-психіатричної експертизи. Крім того, не враховано поведінку матері на побаченнях її з дочкою під час соціального супроводу та ігнорування їх.

За ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Аналізуючи встановлені обставини, суд доходить висновку, що в якнайкращих інтересах малолітньої ОСОБА_6 на теперішній час проживання з батьком є більш сприятливим для дитини.

Крім того, відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд зобов'язаний визначити місце проживання дитини. Враховуючи позицію служби у справах дітей, позитивні моральні якості ОСОБА_2, належний матеріальний його стан, інтереси дитини, суд вважає, що є всі необхідні умови визначити місце проживання ОСОБА_6 з батьком.

Керуючись ст.19, ч. 2 ст.160, ч. 1 ст.161, 162 Сімейного кодексу України, ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. ст. 10, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини, третя особа служба у справах дітей Первомайської міської ради Харківської області - залишити без задоволення.

2. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком, третя особа служба у справах дітей Первомайської міської ради Харківської області - задовольнити повністю.

Визначити місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з її батьком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, за адресою: АДРЕСА_4.

3. Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Первомайський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання повного тексту рішення.

Суддя: С. В. Библів