Ухвала іменем україни
16 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЮровської Г.В., суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним і застосування недійсності кредитного договору, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» на заочне рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 13 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 01 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що 25 лютого 2008 року між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» (далі - АБ «Брокбізнесбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк»), та ОСОБА_1. було укладено кредитний договір № 92К-08, відповідно до умов якого останній отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 419 150 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,5 % річних на строк з 25 лютого 2008 року по 15 лютого 2015 року.

15 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_1. було укладено додаткову угоду № 1, відповідно до умов якої збільшено відсоткову ставку за кредитним договором з 17,5 % до 20 % річних.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1. умов договору, утворилась заборгованість за тілом кредиту - 397 654 грн; заборгованість за простроченими відсотками - 27 631 грн 71 коп.; заборгованість за нарахованими відсотками - 7 028 грн 52 коп.; заборгованість за простроченим тілом кредиту - 16 122 грн 71 коп.

Збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним кредитний договір від 25 лютого 2008 року № 92К-08 у зв'язку з укладенням його під впливом обману з боку ПАТ «Брокбізнесбанк» та зобов'язати відповідача зарахувати у рахунок повернення коштів за кредитним договором від 25 лютого 2008 року № 92К-08 безпідставно отримані від позивача кошти у вигляді комісії в сумі 7 544 грн 70 коп.

Заочним рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 13 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 01 квітня 2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано порушеним право ОСОБА_1 як споживача фінансових послуг.Визнано недійсним кредитний договір від 25 лютого 2008 року

№ 92К-08, укладений між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1., у зв'язку з укладенням його під впливом обману з боку банку.Зобов'язано ОСОБА_1 повернути ПАТ «Брокбізнесбанк» кошти в сумі 419 550 грн, отримані за кредитним договором від 25 лютого 2008 року № 92К-08.Зобов'язано

ПАТ «Брокбізнесбанк» зарахувати в рахунок повернення коштів за кредитним договором від 25 лютого 2008 року № 92К-08 безпідставно отримані від

ОСОБА_1 кошти у вигляді комісії в сумі 7 544 грн 70 коп. та

43 938 грн 83 коп., сплачених ОСОБА_1. як суми повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, пені та інших нарахувань, а всього 51 483 грн 53 коп.У задоволенні решти позову відмовлено.Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Брокбізнесбанк»просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду вказаній нормі процесуального права не відповідають.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, частково задовольнивши позовні вимоги, керуючись ч. 1 ст. 230 ЦК України та приписами Закону України «Про захист прав споживачів», виходив із того, що при укладенні оспорюваного кредитного договору позивача було введено в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій повністю погодитися не можна.

Судом установлено, що 25 лютого 2008 року між банком та позивачем було укладено кредитний договір № 92К-08, згідно з яким банк надав позивачу кредит на споживчі цілі в розмірі 419 150 грн на строк з 25 лютого 2008 року по 15 лютого 2015 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,5 % річних. 15 серпня 2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1, згідно з якою було збільшено величину процентної ставки за кредитним договором з 17,5 % до 20 % річних та продовжено строк повернення кредиту до 15 лютого 2018 року.

У пункті 8.3 кредитного договору від 25 лютого 2008 року № 92 К-08 зазначено, що «позичальник підписанням цього договору підтверджує, що до укладення цього договору позичальник був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються банком, в обсязі і в порядку, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів» та нормативно-правовими актами Національного банку України».

Відповідно до виписки з особового рахунка позичальника на час розгляду справи залишок за тілом кредиту складає 397 654 грн, заборгованість за простроченими відсотками - 27 631 грн 71 коп., заборгованість за нарахованими відсотками - 7 028 грн 52 коп., заборгованість за простроченим тілом кредиту - 16 122 грн 71 коп. (а. с. 92).

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 27 червня

2014 року № 0886 реальна відсоткова ставка за кредитним договором

від 25 лютого 2008 року № 92 К-08 становить 22,71 %, що на - 2,71 % більше, ніж передбачено умовами укладеного між сторонами кредитного договору. Абсолютне значення подорожчання кредиту фактично складає 453 725 грн 57 коп., що визначається як сума переплат за процентами, комісійними платежами та іншими додатковими витратами, які несе позичальник за кредитним договором, від моменту отримання кредиту до моменту його погашення.

Документальне оформлення АБ «Брокбізнесбанк» кредиту за договором № 92 К-08 від 25 лютого 2008 року не відповідає всім вимогам постанови правління НБУ від 02 серпня 2004 року № 361 «Про схвалення Методичних рекомендацій щодо організації та функціонування систем ризик-менеджементу в банках України» та постанови НБУ від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». «Графік погашення кредиту» додаток № 1 до кредитного договору № 92 К-08 не містить інформації щодо строку і розміру сум повернення нарахованих відсотків за кредитом (а. с. 100-119).

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 215 ЦК Українипередбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 230 ЦК Українивстановлені правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, відповідно до яких, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Із роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання оспорюваного кредитного договору недійсним, суди у порушення ст. ст. 214, 315 ЦПК України не визначилися із правовою підставою задоволення вимог позивача, зокрема задовольнили позов виходячи з положень ч. 1 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 230 ЦК України, які є самостійними підставами визнання договорів недійсними, а також не вказали, з яких мотивів та правових підстав визнають кредитний договір повністю недійсним, також детально не з'ясували, чому без зазначених несправедливих умов цей кредитний договір не був би укладений позивачем.

Беручи до уваги висновки судово-економічної експертизи (а. с. 100-119), суд першої інстанції зауважив, що вже на момент укладення оспорюваного кредитного договору ПАТ «Брокбізнесбанк» вводило споживача кредитних послуг в оману з метою отримання завищеної, несправедливої, безпідставної винагороди, залишивши поза увагою положення ч. 3 ст. 3, ст. 627 ЦК України, зокрема, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, не звернувши при цьому уваги, що категоричного висновку щодо введення позивача ОСОБА_1 в оману матеріали справи не містять.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлено, рішення судів не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК Українищодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 13 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 01 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана