АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/3522/15
Головуючий1інстанції: Крівцов Д.А.
Категорія: кредитні Доповідач: Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Гуцал Л.В.,

суддів Трішкової І.Ю., Крилової Т.Г.,

за участю секретаря Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Московського районного суду м.Харкова від 13 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди недійсною, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеним позовом. З підстав, передбачених ст.230 ЦК України та ст.ст.18,19 Закону України "Про захист прав споживачів" просила:

· визнати недійсною додаткову угоду від 28 липня 2008 року;

· перейти до редакції договору іпотечного кредитування від 28 березня 2008 року, згідно домовленості вільного вибору редакції, відновивши її порушене право.

Посилалась на те, що 28 березня 2008 року між нею та відповідачем був укладений кредитний договір. За умовами цього договору вона отримала кредитні кошти в розмірі 191 900 гривень на строк до 28 березня 2018 року для придбання житла.

27 липня 2008 року між сторонами була укладена додаткова угода. За умовами цієї угоди кредитний договір від 28 березня 2008 року викладено в новій редакції, змінено валюту кредиту з гривні на долар США (40 935,41), з нарахуванням 7683,69 доларів США за резервування ресурсів.

Позивач вважає, що додаткова угода була укладена внаслідок введення її в оману відповідачем, який здійснював нечесну підприємницьку діяльність, грубо порушив вимоги Закону України "Про захист прав споживачів" (далі Закон) та Постанови Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" - не попередив її про покладення на позичальника ризику коливання курсів валют, збільшив процентну ставку (п.7.4).

У суді першої інстанції ОСОБА_2 та її представник позов підтримали та додатково пояснили наступне.

Через три місяці після укладення кредитного договору Банк направив ОСОБА_2 листа та попередив про збільшення відсоткової ставки за кредитом та про те, що у разі її незгоди, постане питання про дострокове повне погашення кредиту. Після чого працівниками Банку їй було запропоновано укласти додаткову угоду, якою змінити валюту кредитування та розяснено, шо в такому випадку відсоткова ставка буде меншою. Вона не є обізнаною в банківській справі та юриспруденції, в зв'язку чим була позбавлена можливості прийняти усвідомлене рішення щодо запропонованих Банком змін до кредитного договору. Їй надали на підпис заяву та додаткову угоду до кредитного договору, які вона підписала під тиском співробітників Банку, оскільки все відбувалось дуже швидко. При цьому вона не розуміла сутність документів, що нею підписувались. Під час підписання додаткової угоди вона не передбачала можливість коливання курсу долара, їй не було надано письмову інформацію про загальну сукупну вартість кредиту та іншу інформацію, надання якої споживачу передбачено чинним законодавством. Крім того, резервування ресурсів відповідачем не здійснювалось, оскільки фактично залишок заборгованості за кредитним договором в гривнях було проконвертовано в долари США та отримана сума була зазначена в якості кредиту за додатковою угодою.

Відповідач, в особі свого представника, позов не визнав. В обґрунтування заперечень зазначив, що доводи позивача про введення її в оману є бездоказовими. Підписання спірної додаткової угоди відбулось на підставі заяви ОСОБА_2, яка з 2008 року по 2015 рік виконувала спірну угоду, що свідчить про фактичну згоду з умовами договору. Про покладення на позивача валютних ризиків її було повідомлено. Щодо сукупної вартості кредиту, то між сторонами було укладено графік платежів за оспорюваним договором, в якому зазначено розмір всіх платежів. Крім того, представником відповідача заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 13 лютого 2015 року позов задоволено визнано недійсною додаткову угоду від 28 липня 2008 року до кредитного договору № НАН2СI від 28 березня 2008 року, укладену між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк»; вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального і процесуального права.

У суді апеляційної інстанції представник Банку апеляційну скаргу підтримала, представник ОСОБА_2 проти задоволення скарги заперечував.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Судовим розглядом встановлено, що 23 березня 2008 року між відповідачем ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є відповідач, та ОСОБА_2 було укладено Договір про іпотечний кредит № YFY2GI (далі договір). За умовами цього договору позивач отримала кредит в розмірі 191 900 гривень на строк до 28 березня 2018 року із сплатою 15 % річних за користування кредитом, а також інших платежів. Кредит надано для придбання у власність квартири (а.с.2-5).

У додатку №1 до договору сторони визначили загальну вартість кредиту (а.с.6).

Пунктом 8.9. договору сторони передбачили право Банку на збільшення відсоткової кредитної ставки, погодили порядок вирішення цього питання, наслідки незгоди Позичальника із новою відсотковою ставкою, у виді розірвання договору з зобовязанням останнього повернути суму кредиту у повному обсязі, винагороду і відсотки за фактичний строк користування, повністю виконати інші зобовязання за договором.

Скориставшись зазначеним правом у відповідності до умов договору, 26 серпня 2008 року Банк направив на адресу ОСОБА_2 лист, яким повідомив про настання обставин, що є підставою для збільшення відсоткової ставки до 2,09% на місяць та про наслідки незгоди Позичальника зі зміненим розміром відсоткової ставки, передбачені п.8.9 договору (а.с.43).

28 липня 2008 року ОСОБА_2 власноручно написала заяву керівнику бізнеса Іпотечного кредитування про прийняття нею рішення про зміну валюти кредиту за договором про іпотечний кредит № YFY2GI від 28 березня 2008 року та просила залишок заборгованості по цьому договору у розмірі 189 121,59 гривень конвертувати у долари США за курсом на дату укладення додаткової угоди до договору (а.с.28).

На підставі цієї заяви, 28 липня 2008 року між сторонами було укладено спірну додаткову угоду, за умовами якої договір від 28 березня 2008 року був викладений в новій редакції. Угодою передбачено, що Банк зобов'язався надати ОСОБА_2 кредитні кошти шляхом перерахування на визначений рахунок на строк з 28 липня 2008 року по 28 березня 2018 року у вигляді строкового кредиту в розмірі 40 935,41 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом 1,17 % на місяць (п.7.4 - розмір річної відсоткової ставки дорівнює 12-ти місячним відсотковим ставкам), та винагороди за резервування ресурсів в розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів. Позичальник зобов'язалась погашати кредит шляхом сплати щомісячних платежів у строки та в порядку, визначеному договором (розділ 8).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлені вимоги про недійсність правочину з підстав, передбачених ст.230 ЦК України та ст.ст.18,19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що наявні передбачені ст.229 ЦК України підстави для визнання додаткової угоди недійсною, оскільки Банк не попередив споживача послуг про покладення на Позичальника валютних ризиків, не надав даних щодо сукупної вартості кредиту та умов кредитування, не повідомив про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, а також інші дані, надання яких є обов'язковим та за відсутності яких позивач була позбавлена можливості прийняти усвідомлене рішення щодо доцільності та необхідності переведення зобов'язань за договором в долари США та підписання оспорюваної додаткової угоди. Суд зазначив, що ненадання такої інформації призвело до помилки щодо обставин правочину, які мають істотне значення.

Крім того, суд вважав, що строк позовної давності для предявлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним не сплинув, оскільки договір не припинив своєї дії.

Такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм права матеріального.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом ч.1 ст.11 ЦПК, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог, підстави позову визначає позивач.

Позов про визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.229 ЦК України, ОСОБА_2 не заявлявся, та відповідно до положень ст.11 ЦПК України, висновку про недійсність правочину з підстав помилки, суд дійшов поза межами позовних вимог.

Не можна погодитися і з висновком суду про те, що ОСОБА_2 не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з зазначеним позовом. Оскільки позовні вимоги заявлено про недійсність договору, то такий строк слід обраховувати саме з дати його укладення з моменту коли позивач довідалася, або повинна була довідатися про порушення свого права, та не приймати до уваги строк дії такого договору, як то помилково зазначив суд першої інстанції.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у позові з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Як на підстави для визнання спірної угоди недійсною, позивач посилалась на ст.ст.18,19 Закону щодо несправедливості умов спірної угоди.

Частиною 5 ст.11, п.10 ч.3 ст.18 Закону передбачені положення за якими до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є умови, зокрема, про установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

За змістом ст.19 Закону нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

ОСОБА_2 посилалась на те, що під час підписання спірної угоди Банк не повідомив її про валютні ризики та про сукупну вартість кредиту.

Такі доводи позивача є безпідставними.

Так, у додатку №1 до кредитного договору у первісній редакції ОСОБА_2 була попереджена про те, що валютні ризики за невиконання зобовязань за кредитним договором несе Позичальник (а.с.6).

Слід зазначити і те, що незмінюваність курсу гривні по відношенню до іноземних валют, зокрема до долара США, законодавчо не закріплена. Нестабільність курсу гривні по відношенню до долара США є загальновідомим фактом, який не міг бути не відомим позивачеві.

Таким чином, підписуючи спірну додаткову угоду, позивач повинна була усвідомлювати можливість збільшення обсягу її зобов'язань за цим договором у гривневому еквіваленті у випадку зростання курсу долара США по відношенню до гривні, та враховувати підвищений валютний ризик за таким кредитом.

Посилання позивача на те, що їй не була надана Банком повна інформація про сукупну вартість кредиту, також не є підставою для визнання додаткової угоди недійсною в розумінні ст.ст.18,19 Закону, оскільки матеріали справи містять графік погашення кредиту із зазначенням розміру щомісячного платежу в доларах США на весь час дії договору. Цей документ підписаний сторонами, є невідємною частиною спірної угоди, та виконувався позивачем з моменту укладення додаткової угоди і до часу розгляду справи судом.

За встановлених судом фактичних обставин справи, наведені ОСОБА_2 доводи не свідчать про те, що спірним договором були установлення обовязкові для споживача умови, з якими позивач не мала реальної можливості ознайомитися перед його укладенням та не отримала інформацію необхідну для її свідомого вибору.

Як на підставу для визнання спірного договору недісним ОСОБА_2 послалась також і на ст. 230 ЦК України та зазначила, що додаткова угода була нею підписана під впливом обману з боку працівників Банку.

За приписами ч. 1 ст.230 ЦК України, якщо одна сторона правочину навмисно ввела в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнано вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обовязковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Разом з тим, належних та допустимих доказів неправомірного впливу Банку на волевиявлення ОСОБА_2, щоб спонукати останню до укладення спірної угоди в існуючий редакції, суду надано не було.

Не є підставою для визнання спірної угоди недійсною і посилання позивача на те, що умовами договору передбачена винагорода за резервування ресурсів у розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

Положення ст. 526 ЦК України передбачають, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Так, при укладенні спірної угоди (п.п.4.1,4.2) сторони погодили, що для виконання зобовязань за даним договором Банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту (додаток №2) до даного договору і надає Позичальнику право на їх використання; за надане право Позичальник сплачує Банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у п.8.1 договору (3 % річних від суми зарезервованих ресурсів).

У ст. 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Позивач при укладенні спірного договору мала можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте договір був підписаний та виконувався сторонами.

Доводи ОСОБА_2 про те, що резервування ресурсів Банком не здійснювалось є безпідставними, як і доводи щодо збільшення відсоткової ставки.

Отже, правових підстав для визнання спірної угоди недійсною відповідно до положень ст.ст.18,19 Закону та ст.230 ЦК України судовою колегією не встановлено. З інших підстав позов не заявлявся.

Відповідно до ст.ст.256,257,261,267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Судом встановлено, що спірна угода була укладена між сторонами 28 липня 2008 року. З позовом про визнання угоди недійсною ОСОБА_2 звернулась у вересні 2014 року, тобто після спливу строку позовної давності. Про поважність причин пропуску такого строку суду не заявляла. У суді першої інстанції представник відповідача заявив про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Разом із тим, оскільки судовому захисту підлягає лише порушене право, а судом не встановлено порушення прав ОСОБА_2 при укладенні спірної угоди, судова колегія відмовляє у задоволенні позову по суті, а не у звязку із спливом строку позовної давності.

Керуючись ч. 1 ст.303, ст.304, п.3 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»задовольнити.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 13 лютого 2015 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді