Справа № 202/2908/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2015 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі: головуючої-судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Котули А.М., Куріної О.Ю., Бєльченка Б.Ф., позивача ОСОБА_2, представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, представника органу опіки та піклування - служби у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради Коротченко М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8, третя особа - ОСОБА_2 управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач просить дозволити тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення нею 16-річного віку без супроводу та нотаріально посвідченої згоди батька ОСОБА_8, а також оформлення без супроводу та нотаріальної згоди останнього проїзних документів для тимчасового виїзду неповнолітньої ОСОБА_9 за межі України. Позивач посилається на те, що від шлюбу з відповідачем мають двох дітей: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу дочка проживає разом з нею. Син проживає та навчається в місті Амстердамі. Дочка займається танцями та відвідує тренування у кінно-спортивній школі. Незабаром планується виїзд за кордон театру-школи танцю "Потоки", яку відвідує дочка, для участі у міжнародному конкурсі. Також дочка хоче взяти участь у міжнародних змаганнях з кінного спорту. На зимові канікули діти мріяли відпочити за кордоном. Крім того, сину потрібна була допомога за місцем його мешкання, але залишити дочку одну не має можливості. 23 жовтня 2014 року нею було зроблено замовлення на туристичну подорож до Андорри з 27 грудня 2014 року по 3 січня 2015 року, однак через те, що відповідач не надав дозвіл на виїзд дочки за кордон дане замовлення було анульоване. Дочка займається англійською мовою, тому їй буде корисно влітку відвідати міжнародний мовний табір, де вона зможе поєднати відпочинок з вивченням англійської мови. Також 30 квітня 2015 року нею була запланована подорож до Амстердаму, щоб відвідати сина. Дочка виявляє бажання відвідати брата, поспілкуватися англійською, тому дана подорож стане для дочки корисною та буде сприяти її розвитку. Влітку з 12.07.2015 року по 12.08.2015 року планує вивезти дітей на відпочинок до Турції з метою оздоровлення на морському узбережжі, а 15.09.2015 року полетіти з дочкою до сина в м. Амстердам, щоб вирішити організаційні питання щодо його навчання та виховання. Оскільки відповідач відмовляється надати згоду на виїзд дочки за кордон, вимушена звернутися до суду з даним позовом.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позов підтримали за вищенаведених підстав.

Представник відповідача ОСОБА_5 позов не визнала, посилаючись на те, що позивач лише один раз влітку 2014 року зверталася до відповідача з приводу виїзду дочки на відпочинок до Грузії, коли відповідачем була надана нотаріально посвідчена згода. Вважає, що надання дозволу на виїзд дочки за межі України без зазначення конкретних держав прямування і відповідного часового проміжку перебування в цих державах та обґрунтування необхідності у кожному такому виїзді може зашкодити інтересам дитини, становить загрозу її належному вихованню та є порушенням рівності прав батьків щодо виховання дитини. Питання щодо надання ним дозволу на виїзд дочки за кордон буде вирішуватися в кожному конкретному випадку окремо.

Представник органу опіки та піклування - служби у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради Коротченко М.В. у судовому засіданні заперечувала проти позову.

Третя особа - ОСОБА_2 управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області явку свого представника в судове засідання не забезпечило, заперечень проти позову не надало.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 пояснила, що позивач її дочка. Взимку на новорічні свята онуки бажали поїхати покататися на лижах, але відповідач не надав дозвіл на виїзд дитини ОСОБА_9 за межі України.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка малолітня ОСОБА_9 в присутності представника органу опіки та піклування також пояснила, що взимку хотіли поїхати до Андорри покататися на лижах, але батько не надав дозвіл на її виїзд за кордон. Також на травневі свята хотіла з бабкою поїхати до дядька в Сполучені Штати Америки, але батько знов не надав дозвіл.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав:

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 березня 1996 року по 3 вересня 2014 року.

Від шлюбу в мають неповнолітню дочку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу між сторонами рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2014 року місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_9 визначено з матір'ю.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Тобто законом визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

З аналізу вказаних правових норм випливає, що сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей.

Згідно частини 3 статті 313 ЦК України особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231.

Відповідно до пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

Згідно з частиною 2 статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Отже за змістом наведених норм, питання про виїзд за кордон дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку, у разі відсутності згоди одного з батьків, вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, мети виїзду. Надання дозволу на майбутнє на багаторазові виїзди дитини за кордон без згоди одного з батьків чинним законодавством не передбачено.

Позивач звернулася до суду з вимогою, предметом якої є надання дозволу на виїзд дитини ОСОБА_9 за межі України до досягнення нею 16-річного віку без супроводу та нотаріально посвідченої згоди батька, а також оформлення без його згоди проїзних документів. Позовні вимоги про надання дозволу на виїзд дитини ОСОБА_9 за межі України із зазначенням конкретної іноземної держави та строку перебування в ній позивачем у суді заявлені не були.

Виходячи з того, що спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, визначений конкретний спосіб захисту, відповідно до якого вимагається зазначення терміну вивезення дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку, за кордон та країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди одного з батьків, а позивачем та її представниками такі позовні вимоги до відповідача не заявлялися, а лише зазначено, що вона має намір виїжджати разом із дитиною до різних країн як для відпочинку, так і по особистим справам, а також відправляти дитину за кордон для участі у конкурсах та змаганнях, відпочинку у таборі, суд самостійно не може вийти за межі позовних вимог на порушення положень статті 11 ЦПК України.

Тому суд вважає, що надання дозволу на багаторазові виїзди дитини за межі України в майбутньому без згоди одного з батьків без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування буде суперечити положенням чинного законодавства та фактично позбавляє батька можливості брати участь у вихованні дитини та особистого спілкування з нею.

З урахуванням наведеного, у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська протягом 10 днів з для проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.Ю. Марченко