Справа № 357/2293/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Протасова О. М. ,

при секретарі - Снігур С. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та вказав, що 28.03. 2012 року уклав з відповідачем нотаріально посвідчений договір позики, за яким остання взяла у нього в борг 108800 грн., що за курсом НБУ станом на день укладення договору становило 13624 долари США, які зобов'язалась повернути до 28.03.2013 року. Однак до теперішнього часу кошти відповідач не повернула. У зв'язку з цим, уточнивши позов, просив стягнути з неї 108800 грн. основного боргу, 6554,83 грн. - три відсотки річних та 55269,79 грн. - інфляційні втрати, а всього - 164069,79 грн.

У судовому засіданні позивач підтримав позов, посилаючись на наведені у ньому обставини, будучи допитаним як свідок, повернення відповідачем будь-яких коштів заперечував.

Відповідач позов визнала частково, стверджувала, що повернула позивачу через його дружину ОСОБА_3 4500 долари США від продажу батьківського гаража та фактично виплатила по часткам 59400 грн. Борг у сумі 21400 грн. не заперечувала.

Свідок ОСОБА_4 передачу коштів дружині позивача ОСОБА_3 підтвердила.

Вислухавши сторони та їх представників: позивача - ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності, та відповідача - адвоката Шаповалову С.П., яка діє на підставі угоди, а також свідка ОСОБА_4, та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з урахуванням такого.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ст.1046 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 того ж Кодексу, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно ст.526, ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень ст.1050 того ж Кодексу, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).

З наданого позивачем договору позики від 28.03.2012 р., посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Губенко Т.А. за реєстровим №1022, вбачається, що відповідач 28.03.2012 року позичила у позивача 108800 грн., що за курсом НБУ станом на день укладення договору становило 13624 долари США, які зобов'язалась повернути до 28.03.2013 року.

Доказів виконання своїх зобов'язань за договором позики відповідач суду не надала.

Посилання відповідача на повернення частини боргу дружині позикодавця, а також аналогічні показання свідка ОСОБА_4 суд до уваги не бере, на підставі такого.

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Згідно з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс 14, за змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Однією з умов належного виконання зобов'язання є його виконання належними суб'єктами. Ч.1 ст. 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У ч. 1 ст. 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов'язаний особисто виконати зобов'язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно із ч.2 ст. 527 того ж Кодексу, виконання зобов'язання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами. Аналіз норм ч. 1 ст. 238, ч.2 ст. 527 ЦК України в контексті поняття «уповноважена особа» дає підстави для висновку, про те, що між нею і кредитором повинні існувати відносини представництва (статті 237, 242, 244 ЦК України). За змістом ч.2 ст.527 ЦК України кредитор має можливість уповноважити іншу особу на прийняття виконання за зобов'язанням, якщо зазначить про це у договорі чи у виданій довіреності. У разі нездійснення боржником перевірки особи кредитора чи наявності необхідних повноважень у іншої особи ризик можливих наслідків, за змістом цієї норми, покладається на боржника.

Як встановлено судом, можливості прийняти виконання іншою особою договір позики не містить, доказів на підтвердження наявності необхідних повноважень у ОСОБА_3 прийняти виконання зобов'язання за чоловіка ОСОБА_1 відповідач суду не надала. Оскільки відповідач не перевірила наявності необхідних повноважень у ОСОБА_3 на отримання виконання за договором позики, тому ризик можливих наслідків суд покладає на неї.

З урахуванням наведених норм та встановлених обставин суд вважає, що позивач довів свої вимоги, а тому задовольняє позов та, перевіривши розрахунок позивача, стягує з відповідача заборгованість у сумі 108800 грн. за договором позики, 6554,83 грн. - три проценти річних та 55269,79 грн. - інфляційних втрат за період з 29.03.2013 року по 31.03.2015 року.

Питання судових витрат суд вирішує з урахуванням положень ст.88 ЦПК України.

На підставі зазначеного, керуючись наведеними нормами та ст.ст.3,10,60,88,110,118-120,212,214,215, 223, 293-296 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 108800 грн., 6554,83 грн. - три проценти річних та 55269,79 грн. - інфляційних втрат, а всього - 164069 (сто шістдесят чотири тисячі шістдесят дев'ять) грн.. 79 коп. та 1667 (одну тисячу шістсот шістдесят сім) грн. 32 коп. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається апеляційному суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги , якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О. М. Протасова