Справа № 298/514/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої - Боднар О.В.

суддів - Кеміня М.П., Джуги С.Д.

при секретарі - Маринець Д.М.

з участю - ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Шуліки Аліни Володимирівни на рішення Великоберезнянського районного суду від 10 грудня 2014 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: ПАТ КБ «ПриватБанк», про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, визнання права власності на ? цього майна, встановлення порядку користування, припинення іпотеки та обтяження майна,-

У С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до чоловіка ОСОБА_5, вимоги по якому збільшила заявою від 19.11.2014 р. (а.с.135) під час повторного розгляду справи судом першої інстанції, та просила:

1) визнати право спільної сумісної власності на будинковолодіння АДРЕСА_1;

2) визнати за нею право власності на ? цього будинковолодіння;

3) встановити право користування будинковолодінням, а саме: за позивачкою приміщеннями №№ 2 (кімната), 3 (кімната), 4 (прихожа) і 5 (веранда), всього загальною площею 62,5 кв.м. вартістю 62500 грн. та за відповідачем приміщеннями №№ 1 (кімната), 6 (кухня), 7 (кладова), 8 (коридор), 9 (кочегарка), загальною площею 58,1 кв.м., вартістю 58100 грн.;

4) припинити іпотеку та обтяження цього будинковолодіння.

Посилалась на те, що за час її з відповідачем шлюбу (зареєстрований 24 червня 1978 р.) за їх спільні грошові затрати та її власні кошти було проведено капітальний ремонт (заміна підлоги, вікон, дверей, ремонт у всіх приміщеннях) будинку, який був набутий позивачем в порядку спадкування на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 грудня 2004 року, внаслідок чого вартість будинку істотно збільшилася, що є підставою для визнання цього будинку згідно з ч.1 ст.62 СК України спільним сумісним майном подружжя. Крім того згідно з ч.1 ст.69 СК України вона має право на поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, незалежно від розірвання шлюбу.

На даний час стосунки з відповідачем погіршились і він відмовляється у добровільному порядку зареєструвати за нею право власності на ? частину будинку, посилаючись на те, що будинок є його особистою приватною власністю.

З огляду на вказані обставини просила заявлені позовні вимоги задовольнити.

Справа розглядалася судом першої інстанції повторно у зв'язку з скасуванням ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 р. рішення Великоберезнянського районного суду від 22 травня 2013 р. та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 25 лютого 2014 р. та передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1, а.с.110-112).

Ухвалою Великоберезнянського районного суду від 09 жовтня 2014 р. до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено ПАТ КБ «ПриватБанк» (т.1, а.с.124-125).

Рішенням Великоберезнянського районного суду від 10 грудня 2014 року позов задоволено повністю (т.1, а.с.137-141).

Визнано за ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на будинковолодіння АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину цього будинковолодіння. Встановлено право користування будинковолодінням наступним чином:

визнано за ОСОБА_4 право особистого користування кімнатою 2, площею 22,4 кв.м., вартістю 22 400 грн.; кімнатою 3, площею 16,3 кв.м. вартісю 16 300 грн.; кімнатою 4 (прихожою), площею 12,1 кв.м., вартістю 12 100 грн.; кімнатою 5 (верандою), площею 11,7 кв.м., вартістю 11 700 грн., а всього право користування площею 62,5 кв.м., загальною вартістю 62 500 грн., що становить 51,9% в основній частині будинку;

визнано за ОСОБА_5 право особистого користування кімнатою 1, площею 18 кв.м., вартістю 18 000 грн.; кімнатою 6 (кухнею) площею 15,2 кв.м., вартістю 15 200 грн.; кімнатою 7 (кладовою), площею 10,6 кв.м., вартістю 10 600 грн.; кімнатою 8 (коридором), площею 6,8 кв.м., вартістю 6 800 грн.; кімнатою 9 (кочегаркою), площею 7,5 кв.м., вартістю 7 500 грн., а всього право користування площею 58,1 кв.м. загальною вартістю 58 100 грн., що становить 48,1% в основній частині будинку.

Припинено іпотеку та обтяження будинковолодіння.

Додатковим рішенням цього ж суду від 18 березня 2015 р. стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати у розмірі 600 грн. 30 коп. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в розмірі 24 грн.70 коп. (т.1, а.с.158-159).

Не погоджуючись з рішенням суду представник третьої особи ПАТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк апеляційного оскарження, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі, стягнувши з неї на користь банку судові витрати. (т.1, а.с.144-149).

Вказує на те, що позивачем не доведено, що будинок істотно збільшився у своїй вартості саме внаслідок здійснених за період шлюбу покращень, проведення ремонтних робіт у будинку, а не тенденцій до загального подорожчання об'єктів нерухомості. На підтвердження проведення ремонтних робіт, суд прийняв до уваги накладні на пісок, цемент, гравій, дошки, плитку кахельну, проте зазначені накладні не підтверджують той факт, що вказані у них матеріали були використані саме на ремонт спірного домоволодіння. Наведені позивачкою роботи відносяться за діючою класифікацією до поточного ремонту жилого фонду і їх проведення не впливає на ринкову вартістю будинку. Капітальний ремонт будівлі, що є предметом іпотеки, іпотекодавець відповідно до ч.3 ст.9 Закону України «Про іпотеку» має право проводити виключно на підставі згоди іпотекодержателя. Суд, здійснюючи поділ спільного майна подружжя, яке перебуває в іпотеці, не врахував, що банк не надавав згоди на поділ будинку та переоформлення кредитного договору й договору іпотеки на обидві сторони, а тому домоволодіння не може бути предметом поділу між подружжям. Ухвалюючи рішення про припинення іпотеки, суд не врахував, що основне зобов'язання не припинено і підстави, передбачені ст.17 Закону України «Про іпотеку» для припинення іпотеки та обтяження майна відсутні. У рішенні суд не навів жодної норми права, на підставі якої він вважає, що іпотека та обтяження майна є припиненими, що є грубим порушенням норм процесуального права.

Ухвалою судді апеляційного суду Закарпатської області від 9 квітня 2015 р. поновлено строк апеляційного оскарження основного рішення суду першої інстанції.

Додаткове рішення суду особами, які беруть участь у справі, в апеляційному порядку не оскаржено.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що з 24 червня 1978 року по даний час сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 24 червня 1978 р.; т.1, а.с.7).

20 грудня 2004 р. відповідач ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії НОМЕР_2, видане державним нотаріусом Великоберезнянської державної нотаріальної контори, згідно з яким він набув право власності на спадкове майно за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 р. батьком ОСОБА_5, а саме: жилий будинок, що розташований у АДРЕСА_1, житловою площею 56,7 кв.м., загальною площею 120,6 кв.м., з надвірними будовами та спорудами: гаражем, літньою кухнею, майстернею, стайнею, туалетом та огорожею. Оцінка спадкового майна становила 31979 грн. (т.1, а.с.8).

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом вказане нерухоме майно було зареєстровано на праві приватної власності в цілому за відповідачем ОСОБА_5 у Великоберезнянському районному підприємстві технічної інвентаризації 27.12.2004 р. (т.1, а.с.9).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України майно набуте одним з подружжя за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування є його особистою приватною власністю.

Відповідно до ч.1 ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнано за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності.

За змістом цієї норми права майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, вважається спільним без визначення часток. Такі частки можуть визначатися лише у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, на підставі ст.70 СК України.

Поділ майна означає припинення права спільної сумісної власності подружжя й виникнення на його основі права власності кожного з подружжя (колишнього подружжя) на окреме майно, тобто після такого поділу кожна зі сторін стає одноособовим власником певного майна, відносини права спільної сумісної власності припиняються.

Між тим, з позовної заяви, вбачається що позивач вимагала від суду встановити право користування сторін конкретними приміщеннями у будинковолодінні, а не здійснити поділ майна подружжя.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув і без здійснення поділу майна подружжя, що є об'єктом їх спільної сумісної власності, за відсутності відповідної матеріально-правової вимоги, згідно з заявленими позовними вимогами визнав за ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на будинковолодіння, одночасно визнав за нею право власності на ? частину цього будинковолодіння, встановив право користування будинковолодінням, визнавши за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право особистого користування конкретними приміщеннями (т.1, а.с.140). При цьому суд також припинив іпотеку та обтяження майна не навівши жодних мотивів та підстав для прийняття такого рішення, а також не зазначивши жодних норм права, якими він керувався.

Відповідно до ст.309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного.

Скасовуючи в касаційному порядку попередні судові рішення у справі та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 09 липня 2014 р. (т.1, а.с.110-112) зазначив, що для застосування передбачених ст.62 СК України правил збільшення вартості майна повинно відбуватися саме внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 грудня 2004 року оцінка спадкового майна становила 31979 грн., відповідно до звіту про незалежну оцінку домоволодіння з надвірними спорудами станом на 09.04.2013 р. його вартість становить 120 600 грн., а згідно даних КП «Великоберезнянське РБТІ» вартість будинку станом на час обстеження 15 квітня 2013 р. з врахуванням індексів зміни ринкової вартості становить 133 917 грн., що є свідченням істотного поліпшення вартості вказаного нерухомого майна.

Проте з наявного в матеріалах справи висновку про оцінку майна ПП «Експерт-С», а не звіту про незалежну оцінку домоволодіння, як зазначив суд у рішенні, вбачається, що такий був наданий на замовлення ОСОБА_5 відповідно до договору № 04/09/06 від 09.04.2013 р. з метою визначення ринкової вартості спірного домоволодіння для оформлення права власності. При встановленні вартості домоволодіння був використаний порівняльний підхід оцінки (т.1, а.с.20-21).

З листа КП «Великоберезнянське РБТІ» від 15 квітня 2013 р. № 55 вбачається, що за заявою ОСОБА_5 від 09.04.2013 р. інженером КП «ВРБТІ» було проведено поточну інвентаризацію домоволодіння АДРЕСА_1, виявлені поточні зміни та виготовлено оцінку будинку на час обстеження з врахуванням індексів ринкової вартості.

Таким чином питання збільшення вартості домоволодіння та істотності такого збільшення шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості цього домоволодіння в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення ПП «Експерт-С» при дачі висновку про оцінку майна та КП «Великоберезнянське РБТІ» при проведенні поточної інвентаризації і виготовленні оцінки будинку не розглядалось, а тому зазначені письмові документи не є належними доказами того, що спірний будинок збільшився у своїй вартості саме внаслідок здійснених за час шлюбу покращень та проведення ремонтних робіт.

У зв'язку із зазначеними обставинами за клопотанням представника позивача ОСОБА_2 ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 19 червня 2015 р. було призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу (т.1, а.с.198-200).

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 241 від 5 листопада 2015 р. ринкова вартість житлового АДРЕСА_1 на момент проведення експертизи становить 540 137,10 грн. Для розрахунку вартості об'єкта нерухомості станом на 02.12.2004 р. недостатньо об'єктів аналогів в даному регіоні, а тому провести оцінку та визначити вартість цього будинку станом на 02.12.2004 р. не вдалося. У період з грудня 2004 р. до моменту проведення експертизи проводились роботи по ремонту та переобладнанню житлового будинку, які відносяться до капітального ремонту (т.1, а.с.224-233).

Встановлено, що в житловому будинку за період з 2004 р. по день проведення дослідження були проведені наступні ремонтно-будівельні роботи:

-розбирання та влаштування горищних перекриттів;

-облицювання поверхонь стін керамічними плитками;

-обшивка стін та стель гіпсокартонними плитами;

-розбирання та влаштування покрівлі з а/б листів;

-розбирання та влаштування крокв;

-заміна лат риштування;

-установлення котлів стальних на твердому паливі;

-установлення радіаторів;

-установлення водонагрівачів;

-заміна віконних блоків;

-часткова заміна дверних блоків;

-заміна електропроводів у схованій проводці;

-заміна розеток, вимикачів;

-заміна електролічильника та інше, а всього згідно локального кошторису на будівельні роботи № 2-1-1 близько 40 видів робіт.

Вартість фактично виконаних робіт по капітальному ремонту житлового будинку за період з 2004 р. на день проведення оцінки становить 196 006 грн. (т.1, а.с.233).

Безумовно, як зазначив ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 09 липня 2014 р., визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим єдиним фактором, який свідчить про істотність збільшення вартості спірного житлового будинку як об'єкту. Проте, враховуючи значну кількість ремонтно-будівельних робіт, які були проведені на об'єкті (згідно локального кошторису близько 40 видів), їх зміст, віднесення цих робіт по ремонту та переобладнанню житлового будинку до капітального ремонту, що як і будь-який капітальний ремонт призвів до зміни і суттєвого покращення якісних характеристик житлового будинку, а також те, що вартість фактично виконаних робіт по капітальному ремонту є значною (196 006 грн.), колегія суддів дійшла висновку, що внаслідок спільних трудових та грошових затрат сторін як подружжя, оскільки капітальний ремонт житлового будинку проводився в період їх шлюбу, що не оспорювалося відповідачем під час розгляду справи, домоволодіння АДРЕСА_1 істотно збільшилося у своїй вартості, а тому відповідно до ч.1 ст.62 СК України воно може бути визнано за рішенням суду об'?єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2.

Що стосується решти позовних вимог, то такі задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як уже зазначалося, на підставі ч.1 ст.62 СК України майно дружини, чоловіка за наявності умов, передбачених цією нормою права, може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя без визначення часток.

Згідно з ст.70 СК України розмір часток майна дружини та чоловіка визначається при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За загальним правилом, встановленим ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

При поділі будинку дружині, чоловікові виділяється відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку з зазначенням у рішенні, яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику (пп.6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок").

Позивач з позовом про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, не зверталася, а просила тільки встановити право користування сторін конкретними приміщеннями у жилому будинку, при чому зазначала, що її частка в основній частині будинку становитиме 51,9%, вартістю 62500 грн., а частка її чоловіка - 48,1%, вартістю 58100 грн. Обставини, які підлягають з'ясуванню при поділі жилого будинку в натурі, а саме: чи може бути виділено дружині та чоловікові відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності, чи необхідне для цього переобладнання та перепланування будинку, чи є відхилення від розміру ідеальних часток у праві спільної сумісної власності подружжя та ін. судом першої інстанції не встановлювались, питання про господарські будівлі (підсобні будівлі: гараж, літню кухню, майстерню, стайню, туалет та огорожу), які складають з будинком одне ціле судом не вирішувалось.

Тому підстави для задоволення позовної вимоги про визнання за ОСОБА_4 права власності на ? будинковолодіння АДРЕСА_1 відсутні.

Що стосується позовної вимоги про припинення іпотеки та обтяження майна, то відповідно до ст.3 Закону України від 05.06.2003 р. № 898-IV "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Підстави припинення іпотеки, передбачені ст.17 Закону України «Про іпотеку». Встановлено, що іпотека припиняється у разі:

припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору;

реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону;

набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки;

визнання іпотечного договору недійсним;

знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється;

з інших підстав, передбачених цим Законом.

Згідно з наявним в матеріалах справи договором іпотеки, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (змінило найменування на ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 (позичальник), ОСОБА_5 (іпотекодавець-майновий поручитель) домоволодіння АДРЕСА_1 було передано відповідачем ОСОБА_5 в іпотеку для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 30.09.2008 р., укладеним між банком та позичальником ОСОБА_2 (п п.35.1, 35.3 договору, т.1, а.с.42-44). Пунктом 30 договору встановлено, що він діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором та додатковими угодами до нього.

Позивач під час розгляду справи не надала жодних доказів того, що основне зобов'язання за кредитним договором припинено або строк дії іпотечного договору закінчився, а тому правові підстави для задоволення її позовної вимоги про припинення іпотеки та обтяження майна відсутні.

Що стосується вимоги про встановлення порядку користування приміщеннями житлового будинку, то така також задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ст. 66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності, в т.ч. і шляхом укладення договору про порядок користування житловим будинком, квартирою, іншою будівлею чи спорудою, земельною ділянкою. Запропонований позивачем порядок користування приміщеннями жилого будинку суд не може задовольнити, оскільки він передбачає передачу у користування відповідачу кухні, коридора, кладової, кочегарки, тобто приміщень, які при встановленні порядку користування підлягають залишенню у спільному користуванні сторін, і тільки однієї житлової кімнати. В той час, як у користування позивачу згідно запропонованого нею ж варіанту, були б надані 3 житлові кімнати та веранда, яка також є приміщенням спільного користування. Інших варіантів встановлення порядку користування жилим будинком сторонами запропоновано не було, клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи ними не заявлялось.

З урахуванням наведеного, відповідно до вимог ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

У зв'язку із скасуванням основного рішення суду, підлягає скасуванню і додаткове рішення цьогож суду від 18 березня 2015 року, оскільки додаткове рішення є складовою частиною основного рішення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.307 309, 316 ЦПК України, ст.ст. 57, 62, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст.3, 17 Закону України від 05.06.2003 р. № 898-IV "Про іпотеку", колегія суддів, -

Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Шуліки Аліни Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Великоберезнянського районного суду від 10 грудня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 18 березня 2015 року скасувати.

Позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: ПАТ КБ «ПриватБанк», про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, визнання права власності на ? цього майна, встановлення порядку користування будинковолодінням АДРЕСА_1, припинення іпотеки та обтяження цього будинковолодіння задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право спільної сумісної власності подружжя на домоволодіння АДРЕСА_1 Великобезенянського району Закарпатської області.

У решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

С У Д Д І :

Кемінь М.П. Боднар О.В. Джуга С.Д.