Справа № 588/1059/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.11.2015 року Тростянецький районний суд Сумської області в складі: головуючого судді Линник О.С., з участю секретарі Доля Н.В., з участю позивача ОСОБА_1, представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тростянець цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» про визнання недійсними правочинів та застосування наслідки недійсності правочину

В С Т А Н О В И В:

До Тростянецького районного суду Сумської області 14.07.2015 р. та 15.07.2015 р. звернувся із позовними вимогами ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» про визнання недійними правочинів та застосування наслідків недійсності правочинів, які виклав у трьох позовних заявах, в подальшому уточнюючи позовні вимоги. Вказані позови ухвалою суду були обєднані в одне провадження. Позови мотивовані тим, що 04.12.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено три договори банківського вкладу (депозиту) №3330/005/539615 з видачею ощадного (депозитного) сертифікату на предявника серії СР 000375 на суму 105000 доларів США, №3330/005/539632 з видачею ощадного (депозитного) сертифікату на предявника серії СР 000379 на суму 105000 доларів США та №3330/005/539645 з видачею ощадного (депозитного) сертифікату на предявника серії СР 000385 на суму 97606,05 доларів США, - строком тримання (розміщення вкладу) 367 днів до 06.12.2014 року зі сплатою процентної ставки в розмірі 7,80 % річних. Внесення коштів на депозит у вказаній сумі підтверджено платіжним дорученням. 31 січня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про дострокове погашення 04.02.2014 року Ощадних сертифікатів зі сплатою коштів на поточний рахунок №7166, відкритий у відповідача. Тоді ж відповідач повідомив позивача, що грошові кошти в іноземній валюті, отримані від дострокового погашення ощадного (депозитного) сертифікату, підлягають обовязковому продажу на міжбанківському валютному ринку України із подальшим зарахуванням гривневого еквіваленту від продажу такої іноземної валюти на поточний рахунок позивача в національній валюті, відкритий у банку, кошти з якого можуть бути видані позивачу або перераховані за розпорядженням позивача на інший рахунок не раніше, ніж через пять робочих днів після їх зарахування. Відповідач запропонував підписати позивачу заяву установленої відповідачем форми про те, що позивач ознайомлений зі змістом Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 р. №516 та змістом Постанови про порядок надходження коштів в іноземній валюті на поточні рахунки фізичних осіб у межах України, затвердженої Правлінням Національного банку України від 16.09.2013 р. №365.

Так, позивач зясував, що положення вказаних нормативних актів суперечить укладеним між сторонами Договорами, і вказані обставини були відомі відповідачеві, однак не доведені до відома ОСОБА_1 У вказаних договорах було передбачено, що погашення Сертифікатів (сплата номінальної вартості ) та сплата процентів за ним відбувається у валюті, в якій сертифікат було випущено - пункт 1.7 Договорів. Так само пунктом 2.3 Договорів передбачено у разі предявлення Сертифікату для дострокового погашення обовязок банку перерахувати суму номінальної вартості Сертифікату та проценти за ним на поточний рахунок Предявника Сертифікату, відкритий у банку.

Позивач вважає, що вищезазначені Договори банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного сертифікату на предявника є недійсними, такими, що вчинені позивачем під впливом обману, посилаючись на те, що права ОСОБА_1, як споживача за публічним договором (ч.2 ст.1058 ЦК України), були порушені, оскільки всупереч вимогам ст..21 Закону України «Про захист прав споживачів» при реалізації продукції була порушена свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення, та обмежено його право будь-яким чином як споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Так, позивач вказує, що відповідачеві, як банківській установі на час укладення вищевказаних договорів було відомо про існування постанови НБУ №365 від 16.09.2013 та неможливість виконати умови 1.7 та 2.3 вказаних Договорів шляхом виплати позивачеві номінальної вартості сертифікатів та процентів у іноземній валюті - у доларах США. Однак відповідач навмисне приховав цю інформацію від позивача, маючи умисел на заволодіння валютними ресурсами. Також такі дії відповідача як навмисне приховання інформації від позивача про неможливість виконання договорів у валюті вкладу підтверджується обставиною, що процентні ставки за депозитами у валюті значно нижчі, ніж процентні ставки за депозитами у гривні, тобто відповідач зменшував свої витрати на виплату процентів та залучав валюту на вклади від населення.

Тому позивач просить визнати недійсними договори банківського вкладу (депозиту) №3330/005/539615, №3330/005/539632, №3330/005/539645 з видачею ощадного (депозитного) сертифікату на предявника від 04.12.2013 року та застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши з відповідача на користь позивача грошові кошти за Ощадними (депозитними) сертифікатами на предявника серії СР 00375 - 105000 доларів США, серії СР 000379 - 105000 доларів США , серії СР 000385 - 97606,05 доларів США

В судовому засіданні позивач, який надав покази як свідок, пояснив, що на протязі декількох років він був постійним клієнтом ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та обслуговувався у його Київському та Харківському відділеннях. Позивач мав депозитний вклад у банку, строк дії якого закінчувався у лютому 2014 року. Восени 2013 року позивач став отримувати телефонні дзвінки від керуючого Київським відділенням банку ОСОБА_8, який повідомив позивача про новий продукт банку - розміщення вкладу (депозиту) з видачею ощадного сертифікату, при тому розяснив переваги такого вкладу, що буде збережений процент попереднього депозиту, миттєве повернення вкладу у валюті договору та збереження процентів при достроковому предявленні сертифікату. Позивач пристав на таку пропозицію банку та 04.12.2013 р він прибув до Харківського відділення банку разом зі своїми знайомими ОСОБА_9 та ОСОБА_10, яких взяв із собою, щоб мати можливість отримати пораду від приятелів. Так, у відділення управляючий ОСОБА_11 роздрукував текст договору банківського вкладу з видачею ощадного сертифікату, він мав можливість його вивчити, порадитись із ОСОБА_9, який має економічний фах, умови договору позивача задовольнили і він підписав вказані договори, які були надіслані до Київського відділення банку. Тоді ж він достроково розірвав попередній договір вкладу, укладений із Київським відділенням банку, і підписав відповідні доручення банку про перерахування коштів за попереднім депозитом на придбання сертифікатів за новими укладеними договорами банківського вкладу з видачею ощадного сертифікату. При тому позивач наполягає на тому, що він не був поінформований працівниками банку про наявність Постанови НБУ №365 від 16.09.13 р., і володіючи вказаною інформацією він би не укладав зазначені договори депозиту на таких умовах. Згодом на Харківське відділення банку надійшли оригінали підписаних банком вищевказаних договорів, акти прийому - передачі договорів та платіжні доручення в іноземній валюті, сертифікати він не отримував, а дав розпорядження банку на їх зберігання. Потім відбулись відомі події в Україні і він вирішив у лютому 2014 року отримати свої вклади за сертифікатами достроково. Так, він предявив сертифікати до вимоги і тоді працівники банку пояснили, що отримає кошти за договорами він у гривнях. Позивач вирішив забрати гроші у гривнях із банку, так як йому дали зрозуміти, що в іншому разі він взагалі може їх не отримати, тому він підписав заяви від 31.01.2014, складені співробітником банку, 04.02.2014 кошти були перераховані на його рахунок та протягом лютого 2014 готівку частинами отримував в банку.

Представники позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, позовні вимоги підтримали та вказали на обставини, зазначені у позові.

Представники відповідача ОСОБА_6 та ОСОБА_12 проти позову заперечували, посилаючись на те, що вимоги є необґрунтованими, вважаючи що позивач не надав доказів введення його в оману, а посилається лише на свої судження і припущення. Так, оспорювані договори банківського вкладу з видачею ощадного (депозитного) сертифікату на предявника відповідають Положенню про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 р. №516. Постанова про порядок надходження коштів в іноземній валюті на поточні рахунки фізичних осіб у межах України, затвердженої Правлінням Національного банку України від 16.09.2013 р. №365 являється спеціальним нормативним актом, який стосується обслуговування поточних рахунків фізичних осіб, та не стосується предмету оспорюваних договорів, та положення цієї Постанови не може бути істотною умовою договорів. Вказані нормативні акти носять публічний характер, маються у відкритому доступі, а незнання законів не звільняє осіб від юридичної відповідальності (ст..68 Конституції України). Національним Банком України в умовах суспільно-політичного напруження в Україні та врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України з метою недопущення використання фінансової системи України для відмивання грошей та фінансування тероризму, постійно видаються нормативні акти з різних питань регулювання валютного ринку, однак включати такі положення до змісту Договорів не є доцільним, на думку відповідача та законодавством не передбачено. Відповідач вважає, що ОСОБА_1 не був обмежений у своєму праві, як споживач, на отримання доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукт Договору, оскільки зворотне позивачем не доведено. Крім того, підписуючи 31.01.2014 року заяви з проханням достроково погасити ощадні сертифікати на предявника, він погодився, що зі змістом Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого Постановою Правління НБУ від 03.12.2003 р. №516 та Постанови про порядок надходження коштів в іноземній валюті на поточні рахунки фізичних осіб у межах України, затвердженої Правлінням НБУ від 16.09.2013 р. №365 він ознайомлений, і йому відомо, що грошові кошти у іноземній валюті, отримані від дострокового погашення ощадних сертифікатів підлягають обовязковому продажу на міжбанківському валютному ринку України із подальшим зарахуванням гривневого еквіваленту від продажу такої іноземної валюти на його поточний рахунок у банку. Умови договорів були повністю виконані відповідачем, так як за заявами позивача від 31.01.2014 р. на поточний рахунок ОСОБА_1 04.02.2014 були перераховані належні за Договорами суми, які складаються із гривневого еквіваленту (виходячи із курсу 8,8 гривень за 1 долар США на міжбанківському валютному ринку України) номінальної вартості семи ощадних сертифікатів позивача, до складу яких входять і два за оспорюваними Договорами по 105000 доларів США, та одного ощадного сертифікату за оспорюваним договором 97606,05 доларів США. Позивач ОСОБА_13 вказані суми від предявлених восьми сертифікатів, серед яких три за оспорюваними договорами у гривнях 7 326 933,24 грн., та проценти за сертифікатами у сумі 1224,70 грн. отримав 04.02.2014 на свій поточний рахунок у банку, не повернув банку, та отримав готівкою у повному обсязі, тобто позивач погодився з порядком виконання банком своїх зобовязань за договорами та прийняв їх виконання.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм обставини.

Як вбачається зі договорів банківського вкладу (депозиту) № 3330/0005/539632 від 04.12.2013 року, № 3330/005/539645 від 04.12.2013 року, №3330/005/539615 від 04.12.2013 р. - укладених між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» в особі ОСОБА_8 та ОСОБА_1, - банк приймає від вкладника грошові кошти перераховані вкладником з його поточного рахунку відкритого в банку на рахунок банку, та видає вкладнику відповідний неемісійний цінний папір в документарні формі - ощадний (депозитний) сертифікат на предявника, і зобовязується виплатити вкладникові або особі, що придбала або якій було вручено Сертифікат на договірних умовах номінальну вартість сертифікату (суму вкладу, яка зазначена на бланку такого Сертифікату) та нараховані проценти за сертифікатом, на умовах та в порядку, передбаченому цим Договором:

- №3330/005/539615 від 04.12.2013 р. сертифікат серія СР №000375 сума вкладу 105000 доларів США, строк отримання вкладу 367 днів, зі сплатою 7,80 % процентів річних (а.с.141-142),

- № 3330/0005/539632 від 04.12.2013 року сертифікат серія СР №000379 сума вкладу 105000 доларів США; строк отримання вкладу 367 днів, зі сплатою 7,80 % процентів річних (а.с.139,140).

-№ 3330/005/539645 від 04.12.2013 року, сертифікат серія СР №000385 сума вкладу 97606,05 доларів США; строк отримання вкладу 367 днів, зі сплатою 7,80 % процентів річних (а.с.143,144).

Як додатки до Договорів вкладу між сторонами були підписані акти прийому-передачі ощадних сертифікатів (а.с. 134,135,136) та платіжні доручення в іноземній валюті на залучення коштів на депозит за вказаними угодами (а.с.9,50,82).

Як встановлено у судовому засіданні, що не заперечувалось сторонами - позивач 31 січня 2014 року звернувся до банку із вимогою (заявою) про дострокове погашення сертифікатів, в тому числі за оспорюваними договорами (а.с.160,165,166), після чого 04.02.2014 року на рахунок ОСОБА_1 були зараховані кошти у національній валюті України - гривнях, із зазначенням призначення платежу - як гривневий еквівалент від обовязкового продажу по курсу 8,8 - за восьма предявленими до погашення достроково сертифікатами (серед яких і сертифікати за оспорюваними договорами) та проценти, нараховані за восьма сертифікатами, всього у загальній сумі 7 328 157,94 грн., та у період із 11.02.2014 по 20.02.2014 ОСОБА_1 отримав вказані грошові кошти (готівкою), як вбачається із виписки руху коштів по рахунку ОСОБА_1 ( а.с. 137-138).

Посилаючись на факт введення в оману позивача представниками банку щодо виду валюти, за якою він мав би отримати повернення свого вкладу при достроковому предявленні Сертифікату - ОСОБА_1 вказував на свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які були присутні під час укладення оспорюваних договорів.

Так, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показав, що він має економічний фах та позивач користується його порадами щодо фінансових питань. Так, він був запрошений до Харківського відділення ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» позивачем ОСОБА_1 з метою надання йому поради при укладенні договорів депозиту. Свідок оглядав документи, які були підготовлені працівниками банку, що передували укладенню договорів - а саме договори, та надавав консультації ОСОБА_1 Так, позивач хотів переконатися, що під час дострокового розірвання договорів банківського вкладу з видачею ощадного сертифікату - він отримає саме долари США, як то передбачено у договорі. Оскільки предмет договору містив умови погашення сертифікату саме у валюті вкладу, та працівники банку запевняли, що дійсно при предявленні сертифікатів позивач отримає саме долари США, свідок порадив позивачеві укласти такі договори, бо вони відповідали волі позивача.

Свідок ОСОБА_10 показав, що на прохання позивача він відвіз його та ОСОБА_9 до Харківськго відділення ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», де позивач укладав договори із банком на розміщення вкладів, однак свідок змісту договорів не бачив, та обставин переговорів позивача із працівниками банку не пригадує, оскільки не являється фахівцем у таких правовідносинах. Разом із тим свідок стверджує, що мова йшла у відділенні банку за договори вкладу у валюті - доларах США, саме це турбувало ОСОБА_1, та управляючий банком запевняв позивача, що коли той побажає - гроші будуть повернені у доларах США, а не у гривнях.

Заперечуючи проти позову, представники відповідача посилались на покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_11, керуючих Київським відділенням №1 та Харківським відділенням ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» відповідно, які у суді показали, що дійсно вони пропонували позивачеві новий продукт банку - як укладення договорів банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного сертифікату, який мав певні переваги для клієнта, про що інформували позивача по телефону. Коли позивач пристав на пропозицію банку та прийшов до Харківського відділення ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» з метою укладення таких договорів - йому була надана вся інформація по вказаних договорах, розяснені всі обставини як укладення договорів, так і дострокового предявлення сертифікатів до погашення. Зокрема, ОСОБА_8 вів консультацію із ОСОБА_1 як по телефону, так і в день укладення договорів по відеозвязку між відділеннями банку, направляв проект договору електронною поштою до Харківського відділення ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», та звертав увагу та вимоги законодавства, які діяли на час укладення договорів вкладів з видачею ощадного сертифікату, щодо обовязкового продажу валюти у разі дострокового предявлення сертифікату, згідно правил, встановлених НБУ відповідно до Постанови №365 від 16.09.2013 року, однак вказана обставина позивача не засмутила.

Свідок ОСОБА_11 надав аналогічні покази, надані свідком ОСОБА_8, також стверджував, що він особисто акцентував увагу ОСОБА_1 на правила, встановлені Постановою НБУ щодо порядку надходження коштів в іноземній валюті на поточні рахунки фізичних осіб. Свідок стверджує, що на момент укладення оспорюваних договорів ОСОБА_1 до відділення банку прийшов один, а його друзі ОСОБА_8 та ОСОБА_10 були присутні у банку під час дострокового предявлення сертифікатів.

У заперечення проти позову стороною відповідача були надані судові рішення за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», третя особа Національний банк України, про стягнення коштів (а.с.169-177), однак встановлені у цих судових рішеннях факти та обставини не мають доказового значення при вирішенні даного спору.

Вирішуючи спір суд зазначає, що згідно ст..627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, і врегулювати свої відносини на власний розсуд, за виключенням, коли в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає зі змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтею 1058 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст204 ЦК України).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Пунктом 1 ч.1 ст. 230 ЦК України передбачено, що суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу). Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування

У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

За ч.2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до положень, закріплених у ч.1, ч.6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Позивач у суді доводить, що він був введений в оману через ненадання йому інформації щодо нормативних актів, які регулювали на час укладення договору порядок надходження коштів в іноземній валюті на поточний рахунок фізичних осіб.

Із досліджених у суді доказів не встановлено, що у діях відповідача мається умисел на введення в оману позивача. Так, свідки надали суперечливі покази, та встановити достовірність і перевагу одних свідчень перед іншими суду не видалось можливим.

Досліджені в сукупності письмові докази, надані сторонами, вказують на те, що позивач ОСОБА_1 підписуючи оспорювані договори, підтвердив свою згоду на його умови та реалізувала право на вільний вибір контрагента та визначення умов договору.

Крім того, у актах прийому-передачі ощадних сертифікатів (а.с. 134,135,136) передбачено, що позивач підписанням вказаного акту погодився, що обслуговування та погашення сертифікатів здійснюється з урахуванням правил, встановлених законодавством України та Умовами банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «СБЕРБАНК РОСІЇ» що діють на дату здійснення дій, повязаних з обслуговуванням та /або погашенням Сертифікату. Відсутність у змісті оспорюваних договорів чи в актах прийому-передачі ощадних сертифікатів посилання на Постанову про порядок надходження коштів в іноземній валюті на поточні рахунки фізичних осіб у межах України, затвердженої Правлінням Національного банку України від 16.09.2013 р. №365, не є підставою вважати, що позивач був введений в оману щодо істотних умов договору чи щодо таких обставин, які б впливали на вчинення правочину позивачем.

Не доводить факт введення в оману ОСОБА_1 і доказ наданий позивачем щодо перерахування позивачеві кошти в іноземній валюті 04.12.2013 під час дострокового розірвання договору банківського вкладу від 05.02.2013, вказана інформація відображає рух коштів по рахунку позивача, де платником і отримувачем є ОСОБА_1 (а.с.211).

Не переконали суд доводи позивача щодо нечесної підприємницької практики відповідача, який хотів залучити кошти позивача в іноземній валюті, які містяться у статистичних даних НБУ по Сбербанку Росії щодо падіння динаміки вкладів і залишків грошей населення в банку, таке тлумачення показників банку є припущенням сторони, а не доказом введення в оману клієнта банку ( а.с.233-235).

Також позивач не довів, що відповідач порушив його права як споживача, і не надав доказів, що звертався до Банку з заявою про надання інформації чи роз'ясненням умов договору і йому у цьому було відмовлено. Суд вважає, що у разі ненадання споживачеві повної інформації про продукцію (ст..15 ЗУ «Про захист прав споживачів» ) не може бути підставою для визнання договору недійсними, а є підставою для відповідальності субєкта господарювання, що передбачено ст.23 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Крім того, під час дострокового предявлення вимоги про повернення сертифікатів за оспорюваними договорами, ОСОБА_1 погодився із отриманням грошових коштів за договорами у національній валюті України - гривнях, так як отримав готівкою кошти у повному обсязі, і як сам стверджував у суді, особисто прийняв таке рішення, з огляду на політичну та фінансову ситуацію у державі.

Відповідно до ст..60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки позивач не надав жодного переконливого доказу того, що на час укладення оспорюваних договорів позивач був введений в оману відповідачем, тому у задоволенні його позовних вимог необхідно відмовити, та, відповідно, підстав для застосування наслідків недійсності правочину суд не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 27, 60, 88, 212 - 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» про визнання недійсними Договорів банківського вкладу (депозиту) №3330/005/539615, №3330/005/539632, №3330/005/539645 з видачею ощадного (депозитного) сертифікату на предявника від 04.12.2013 року та застосування наслідки недійсності правочину - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області через Тростянецький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.С. Линник