Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 330/1827/14 Головуючий у 1 інстанції: Гусарова В.В.
Провадження № 22-ц778/2610/15 Суддя-доповідач: Стрелець Л.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізькій області у складі:

головуючого Стрелець Л.Г.,

суддів Гончар М. С.,

Каракуші К.В.,

при секретарі: Хомяк К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 26 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, Відділу державної виконавчої служби Якимівського районного управління юстиції про визнання права власності та виключення майна з акту опису та арешту, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ВДВС Якимівського РУЮ про визнання права власності та виключення майна з акту опису та арешту.

В обґрунтування позову зазначав, що з 30.12.1978 року по 16.03.2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_5.

За час спільного проживання ними було придбано нерухоме майно, а саме: житловий будинок з садибою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування будинку та господарських будівель за цією ж адресою, площею 0,15 га кадастровий НОМЕР_1.

Право власності на зазначене нерухоме майно, згідно рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 09.10.2006 року було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_5

14.01.2013 року ВДВС Якимівського РУЮ Запорізької області за заявою відповідача ОСОБА_3, було відкрите виконавче провадження № 35961664 про примусове виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.04.2012 року по цивільній справі № 2-7552/2010р про стягнення з ОСОБА_5 на його користь боргу в сумі 761 491 грн. 30 коп.., згідно виконавчого листа № 2-3242/11 виданого 10.01.2013 року.

12.09.2013 року державним виконавцем Холіною А.В. було проведено опис та арешт будинку та земельної ділянки, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1

Вважає, що такі дії державного виконавця не відповідають вимогам діючого законодавства бо будинок та земельна ділянка, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1, належать йому та відповідачу ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, а відтак він є власником 1/2 частини наведеного нерухомого майна.

Отже, державний виконавець має право вчиняти дії в межах виконавчого провадження тільки відносно майна боржника, тобто при вчиненні будь якої дії щодо майна чи коштів, він повинен впевнитись, що вони належать боржнику у виконавчому провадженні.

Та державним виконавцем було описано та накладено арешт на цілу частку вказаної будівлі та земельної ділянки, а не на частку боржника - ОСОБА_5

Оскільки 1/2 частку належного, як він вважає, йому нерухомого майна, було внесено до акту опису та арешту за виконавчим провадженням про стягнення боргу з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, то в подальшому у відповідності до ч.2 ст.55 ЗУ «Про виконавче провадження», це майно може бути реалізоване, та таким чином буде порушено його право власності.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки для обслуговування будинку та господарських будівель, площею 0,15 га, зобов'язати ВДВС Якимівського РУЮ Запорізької області виключити 1/2 частку спірного майна з акту опису та звільнити з-під арешту.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 26 лютого 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку житлового будинку Б-1 за адресою АДРЕСА_1 та на 1/2 частку земельної ділянки за вказаною адресою для обслуговування будинку та господарських будівель площею 0,1500 га, кадастровий номер ділянки НОМЕР_1.

Зобов'язано ВДВС Якимівського РУЮ виключити з акту опису та арешту та звільнити з-під арешту (підстава внесення запису до державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження - індексний номер 1 14752 від 24.01.2013 р.) 1/2 частку житлового будинку Б-1 за адресою АДРЕСА_1 та 1/2 частку земельної ділянки (акт опису та арешту майна ВЦ № 35961664 від 14.07.2014 р.) за вказаною адресою для обслуговування будинку та господарських будівель площею 0,1500 га, кадастровий номер ділянки НОМЕР_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз"яснень п.11 ппостанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року „Про судове рішення у цивільній справі" у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обгрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що даказування не може грунтуватися на припущеннях (ч.4 ст. 60 ЦПК ).

Ухвалюючи рішення по справі, на вказані вимоги закону суд належної уваги не звернув, а тому, зазначивши у рішенні в якості встановленого факту те, що будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка придбані під час шлюбу подружжям, тому відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України є спільною сумісною власностю подружжя, а у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором суд не звернув уваги на обставини придбання цього майна та докази, що підтверджують дані обставини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_4 заначав, що за час спільного проживання він та ОСОБА_5 придбали нерухоме майно, а саме житловий будинок з садибою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування будинку та господарських будівель за цією ж адресою, площею 0,15 га кадастровий НОМЕР_1.

Право власності на зазначене нерухоме майно, згідно рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 09.10.2006 року було зареєстровано за моєю дружиною - ОСОБА_5

14.01.2013 року відділом Державної виконавчої служби Якимівського району Запорізької області за заявою ОСОБА_3 (Відповідач - 2), було відкрите виконавче провадження № 35961664 про примусове виконання рішення Бабушкінського районого суду міста Дніпропетровська від 13.04.2012 року по цивільній справі № 2-7552/2010р про стягнення з ОСОБА_5 на його користь боргу в сумі 761 491,30 грн., згідно виконавчого листа № 2-3242/11 виданого 10.01.20ІЗроку тим же судом.

12.09.2013 року державним виконавцем Холіною А.В. було проведено опис та арешт будинку та земельної ділянки, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1.

За правилами ч. 1 ст. 60 Закону України „Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно ст.10 та 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, виходячи з принципу змагальності процесу та диспозиції зазначеної норми матеріального права, на підставі якої позивач звернувся до суду, необхідною умовою для виключення майна з опису і звільнення його з-під арешту, є вимога про визнання права власності на заявлене спірне майно та відповідно доведення цієї вимоги доказами в справі.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору дарування частки готельно-туристичного комплексу від 23 березня 2004 року приватне підприємство фірма „МКП-2" в особі засновника ОСОБА_4 діючого на підставі статуту „даритель" передав безоплатно у власність а ОСОБА_5 прийняла у власність як дарунок, 18/50 часток готельно-туристичного комплексу „Юність", який розташований за адресою; АДРЕСА_1 ( а.с.142) На підставі вказаного договору дарування остання 29 березня 2004 року зареєструвала своє право власності на 18/50 туристичного комплеку в КП „Якимівське бюро технічної інвентаризації" ( а.с.144) Зазначена 18/50 часток готельно-туристичного комплексу „Юність" складаються з спального корпусу ( цегла), що зазначений у платі літерою „А-1", загальною площею 280,6 кв.м., житловою площею 244,4 кв.м.; адміністративно-службового корпусу ( цегла), що зазначений у платі літерою „В-1", загальною площею 217,1 кв.м.

Договором дарування частки готельно-туристичного комплексу від 23 березня 2004 року Приватне підприємство фірма „МКП-2" " в особі засновника ОСОБА_4 діючого на підставі статуту „даритель" передав безоплатно у власність, а ОСОБА_3 прийняв у власність як дарунок, 9/50 часток готельно - туристичного комплексу „Юність" який розташований за адресою; АДРЕСА_1( а.с.40) Згадані 9/50 часток готельно-туристичного комплексу „Юність" складаються з спального корпусу ( цегла), що зазначений у платі літерою „Б-1", загальною площею 282,6 кв.м., житловою площею 203,5 кв.м.

Згідно договору купівлі продажу від 01 серпня 2006 року ОСОБА_5 продала ОСОБА_4 жилу будівлю А-1, загальною площею 280,6 кв.м., жилою площею 244,4 кв.м., житлову будівлю В-1 загальною площею 217,1 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1. ( а.с.137) Вказаний договір також було укладено сторонами у простій письмовій формі і в подальшому рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 09.10.2006 року цей договір було визнано дійсним .

За договором купівлі продажу від 01 серпня 2006 року укладеного з ОСОБА_3 придбала жилу будівлю Б-1, загальною площею 282,6 кв.м., житловою площею 203,5 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_1. ( а.с.114) Вказаний договір було укладено сторонами у простій письмовій формі і в подальшому рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 09.10.2006 року цей договір було визнано дійсним.( а.с.145)

Визнаючи позов ОСОБА_4, відповідач ОСОБА_5 в засіданні суду апеляційної інстанції пояснила, що під час шлюбу за вказаним договором вони разом з чоловіком сплатили вартість зазначеного об'єкту. В п.2.1 договору купівлі продажу зазначено, що покупець зобов'язується сплатити 15000 гривен за придбаний об'єкт продавцю протягом одного дня з часу підписання даного договору.( а.с.114). Між тим доказів тому, що продавцю були сплачені вказані кошти ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції сторони не надали.

Визнаючи будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя суд першої інстанції у порушення вимог ст.212 ЦПК України вказаним обставинам не дав належної оцінки. Не звернув уваги на те, що даний будинок використовується тільки влітку, а саме здається в найом відпочиваючим, про що в засіданні суду апеляційної інстанції пояснила ОСОБА_5, в інший період часу не використовується, оскільки не має отоплення. Суд на вказані обставини уваги не звернув і дану обставину не з'ясував.

Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, який було видано 26.06.2008 року на підставі рішення Кирилівської селищної ради № 47 від 17.05.2008 року, право власності на земельну ділянку площею 0,1500 га за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5, тобто ОСОБА_5 набула право власності на вказану земельну ділянку в процесі безкоштовної приватизації.

Визнаючи вказану земельну ділянку сумісною власністю подружжя суд помилково виходив з положень ст. 120 ЗК України, яка не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки право власності подружжя регулюється нормами Сімейного кодексу України. А оскільки ОСОБА_5 набула право власності на вказану земельну ділянку в процесі безкоштовної приватизації у 2008 році, то набула її в особисту власність. Оскільки лише з 08.02.2011 року ч.5 ст. 61 СК України передбачалось, що приватизована земельна ділянка вважається спільною сумісною власністю подружжя, а вже Законом № 4766 від 17.05.2012 року ч.5 ст. 61 СК України виключена і пунктом 5 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України визначено, що особистою приватною власністю чоловіка і дружини є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України .

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції у порушення вимог статей 212-214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права та дійшов помилкового висновку про те, що до вказаних позовних вимог застосовуються положення ст. 120 ЗК України.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд вбачає, що суд першої інстанції не врахував, що позовні вимоги не ґрунтуються на законі, суперечать вищенаведеним нормам матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 26 лютого 2015 року в цій справі скасувати, ухвалити нове рішення, наступного змісту:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, Відділу державної виконавчої служби Якимівського районного управління юстиції про визнання права власності та виключення майна з акту опису та арешту - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: