Номер провадження: 22-ц/785/9956/15
Головуючий у першій інстанції Прохоров П. А.
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів- Заїкін А.П., Калараш А.А.

При секретарі - Томашевська К.В.

Розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одесі апеляційну

скаргу Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.06.2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради

-про поновлення на роботі, виплату компенсації за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди ,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2014 року позивач звернувся до суду з вищезазначеними позовними вимогами в котрих зазначав, що 24 вересня 2007 року перебував в трудових стосунках з відповідачем та займав посаду провідного спеціаліста Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради. В зв'язку з призначенням нового начальника та відмови звільнитись за власним бажанням 30 липня 2014 року він був звільнений з підстав п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України. Згодом він дізнався, що на нього наказами від 23.07.2014 року № 6;від 25.07.2014 року № 7 та від 29.07.2014 року за № 8 накладені стягнення у вигляді догани з якими його не було ознайомлено. Не погоджуючись з наказом про звільнення просив суд поновити його на роботі та стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу. Одночасно посилається на те, що в наслідок порушення трудового законодавства та втрати нормальних життєвих зв'язків, котрі вимагали від нього додаткових зусиль

для організації свого життя просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. Крім того, посилаючись на приниження честі та гідності незаконними діями відповідача просив суд стягнути 100 000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 червня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Суд поновив ОСОБА_5 на роботі в Управлінні розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на посаді провідного спеціаліста Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради з 31 липня 2014 року.

Стягнув з Управлінні розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 липня 2014 року по 30 червня 2015 року в сумі 30350,80 гри

Стягнув з Управлінні розвитку спожив чого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на користь ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 2505,24 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовив. Стягнув з відповідача на користь державного бюджету судовий вбір в розміні 790 71 гри.

Допустив виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_6 на роботі до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового, про відмову в задоволенні позовних вимог посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невірно встановлені обставини по справі, що мають значення для її вирішення. Зокрема посилається на те, що не була взята до уваги згода профспілкового комітету на звільнення позивача з займаної посади та на те, що позивач відмовлявся в наданні пояснень щодо накладення на нього дисциплінарних стягнень.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, яка доповіла зміст рішення, вислухавши пояснення сторін, що з'явились, перевіривши доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні проводитися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

За правилами ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лив формальних міркувань.

Поновлюючи позивача на роботі районний суд виходив з того, що позивач був звільнений з займаної посади по п.3 ст.40 КЗпП України безпідставно так як не доведено систематичне невиконання позивачем, без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку так як застосовані до нього заходи дисциплінарного стягнення наказами від 23.07.2014 року № 6;від

25.07.2014 року № 7 та від 29.07.2014 року за № 8 накладені з порушенням визначеної законом процедури, за якою має наступити відповідальність.

Задовольняючи вимоги про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, районний суд виходив з незаконності звільнення, що потягло відновлення порушених прав та виходячи з середньоденної заробітної плати, визначеної Порядком обчислення середньої заробітної плати, що становить 131, 96 грн., обчислив заборгованість виходячи з вимушеного прогулу за 230 днів.

Стягуючи розмір моральної шкоди в сумі 2 505,24 коп., районний суд виходив з середньомісячного заробітку, та з врахуванням засад розумності та справедливості враховуючи характер та обсягу страждань за незаконне звільнення позивача.

Судова колегія погоджується з таким судженням районного суду виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 24 вересня 2007 року по 30 липня 2014 року працював на посаді головного спеціаліста Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради.

30 липня 2014 року наказом №16 від 30.07.2014 р. ОСОБА_5 було звільнено з названої посади з підстав п.2 ст. 40 КЗпП України (у зв'язку з невідповідністю займаній посаді).

Наказом №35 від 18.09.2014 p., змінено підставу звільнення на п.3 ст. 40 КЗпП.

Керуючись змістом ч. 1 п. 3 ст. 40 КЗпП України, для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно встановити факт вчинення ним конкретного дисциплінарного проступку, тобто допущення невиконання або неналежного виконання трудових обов'язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків було протиправним та винним і мало систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався по дисциплінарної відповідальності, та порушив її знову.

Статтею 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується безпосередньо за виявлення проступку. Виявлення проступку означає не лише виявлення факту (події), а й визначення працівника, що порушив трудові обов'язки, характеру порушення, шкідливих наслідків, причинного зв'язку між правопорушенням і шкідливими наслідками, вини працівника.

Як роз'яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами), у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за

порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до наказу № 6 від 23.07.2014 року, що у зв'язку з ненаданням звітів про відпрацьований час ОСОБА_5 було оголошено догану та позбавлено премії у розмірі 50 грн. місяць 2014 року.( а.с. 15)

Наказом №7 від 25.07.2014 року у зв'язку з порушенням функціональних обов'язків: ведення неналежним чином обліку некапітальних пунктів дрібно-роздрібної мережі, перебування робочої документації у на робочому столі у неналежному стані було оголошено догану.( а.с.16)

Наказом №8 від 29.07.2014 року за результатами обстеження району були виявлені самовільно встановлені елементи вуличної торгівлі (бахчеві які здійснюють торгівлю без правовстановлюючих документів, та оголошено догану.( а.с.16)

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для накладення на позивача доган, явилась доповідна від 29.07.2014 року( а.с. 69).

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази самовільно встановлених елементів вуличної торгівлі (бахчеві які здійснюють торгівлю без правовстановлюючих документів).

Більше того, в порушенні ст.149 КЗпП України не було відібрано у позивача пояснення, не врахована попередня робота позивача, не зафіксовані правопорушення порушень трудового законодавства щодо яких ОСОБА_5 притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Отже, встановивши порушення порядку застосування дисциплінарних стягнень у вигляді доган відповідно до наказів від 23.07.2014 року № 6;від 25.07.2014 року № 7 та від 29.07.2014 року за № 8, районний суд правильно вважав, що не передували звільненню системні порушення, а тому не було підстав для його звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що згідно протоколу засідання профспілкового комітету (протокол №1 від 16.01.2015 р.) комітет надав згоду на звільнення ОСОБА_5 з посади з підстав п.З ст. 40 КЗпП України судова колегія оцінює критично, оскільки протокол є не мотивованим в частині застосування до позивача дисциплінарних стягнень відповідно до наказів від 23.07.2014 року № 6;від 25.07.2014 року № 7 та від 29.07.2014 року.

Послання на ухилення позивача від пояснень щодо порушення ним трудового законодавства та ознайомлення з наказами про притягнення його до дисциплінарної відповідальності являються голослівними та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку бчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Крім того, положеннями розд. ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Судова колегія погоджується і з судженням районного суду щодо стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 30 350,80 грн., оскільки висновок районного суду узгоджується з ч. 2 ст. 235 КЗпП України, ст. 27 Закону України "Про оплату праці" та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Ураховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Судова колегія погоджується і з визначеною сумою моральної шкоди, так як вона не перевищує середньомісячний заробіток позивача та відповідає засадам розумності та справедливості.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищезазначеного, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи

Керуючись ст.ст. 308, 315, 317 319 ЦПК України, судова колегія УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.06.2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена на протязі 20 днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Голодуючий суддя - Л.А.Гірняк

Судді А.П.Заїкін

А.А.Калараш