У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, визнання недійсними державних актів про право власності на землю, витребування майна за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року та у січні 2014 року перший заступник прокурора м. Одеси звернувся до суду із позовами в інтересах держави в особі Одеської міської ради, які було об'єднано в одне провадження та у яких з урахуванням уточнень просив:

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0780 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 (перший власник) і ОСОБА_5 27 травня 2008 року; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0780 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_1, виданий 27 січня 2009 року на ім'я останнього власника ОСОБА_3;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_6 (перший власник) і ОСОБА_5 27 травня 2008 року; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий НОМЕР_2, виданий 27 січня 2009 року на ім'я останнього власника ОСОБА_3;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_7 (перший власник) і ОСОБА_9 24 липня 2007 року; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3; кадастровий НОМЕР_3, виданий 27 січня 2009 року на ім'я останнього власника - ОСОБА_3;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_9 (перший власник) і ОСОБА_7 28 червня 2007 року; визнати недійсним державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, кадастровий НОМЕР_4, виданий 27 січня 2009 року на ім'я останнього власника ОСОБА_3;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0560 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4, укладений між ОСОБА_8 (перший власник) і ОСОБА_5 27 травня 2008 року; визнати недійсним державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку, кадастровий НОМЕР_5, виданий 27 січня 2009 року на ім'я останнього власника ОСОБА_3;

- витребувати від ОСОБА_3, останнього власника, на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради вищезазначені земельні ділянки;

визначити порядок виконання судового рішення, вказавши, що воно є підставою для скасування реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції реєстрації права власності ОСОБА_3 на вищезазначені земельні ділянки.

На обґрунтування позову прокурор зазначав, що ОСОБА_7 (дві земельні ділянки), ОСОБА_4 (одна земельна ділянка), ОСОБА_6 (одна земельна ділянка), ОСОБА_8 (одна земельна ділянка) на порушення порядку отримання безоплатно у власність земельної ділянки, що встановлений законом, отримали земельні ділянки у власність на підставі постанов Київського районного суду м. Одеси, які були ухвалені судом 19 квітня 2007 року. На підставі постанов Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2007 року відповідачі отримали державні акти про право власності на земельні ділянки. У подальшому спірні земельні ділянки відчужувалися за договорами купівлі-продажу та дарування неодноразово. Останнім власником п'ятьох спірних земельних ділянок є відповідач ОСОБА_3, яка отримала державний акт на кожну з п'яти земельних ділянок. За апеляційними скаргами заступника прокурора Одеської області постанови Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2007 року по п'яти спірним земельним ділянкам були скасовані. Таким чином, просив позов задовольнити.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 травня 2014 року у задоволенні позову першого заступника прокурора м. Одеси відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов першого заступника прокурора м. Одеси задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0560 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 27 травня 2008 року; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий НОМЕР_5, площею 0,0560 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4, виданий 27 січня 2009 року на ім'я ОСОБА_3 (підстава для видачі державного акта договір купівлі-продажу від 7 жовтня 2008 року).

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 27 травня 2008 року; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий НОМЕР_2, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, виданий 27 січня 2009 року на ім'я ОСОБА_3 (підстава для видачі державного акту договір купівлі-продажу від 7 жовтня 2008 року).

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0780 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 27 травня 2008 року; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий НОМЕР_1, площею 0,0780 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, виданий 27 січня 2009 року на ім'я ОСОБА_3 (підстава для видачі державного акта договір купівлі-продажу від 7 жовтня 2008 року).;

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 24 липня 2007 року; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий НОМЕР_3, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, виданий 27 січня 2009 року на ім'я ОСОБА_3 (підстава для видачі державного акта договір купівлі-продажу від 7 жовтня 2008 року).

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 28 червня 2007 року; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий НОМЕР_4, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, виданий 27 січня 2009 року на ім'я ОСОБА_3 (підстава для видачі державного акта договір купівлі-продажу від 7 жовтня 2008 року).

Витребувано у ОСОБА_3 на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради земельні ділянки:

- кадастровий НОМЕР_5, площею 0,0560 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4;

- кадастровий НОМЕР_2, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2;

- кадастровий НОМЕР_1, площею 0,0780 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1;

- кадастровий НОМЕР_3, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3;

- кадастровий НОМЕР_4, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3.

Рішення апеляційного суду про задоволення позову про визнання договорів недійсними, витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради земельних ділянок є підставою для скасування здійсненої раніше державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на ці земельні ділянки.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що до участі у справі необхідно залучити орган, який видав спірні державні акти, а заступник прокурора м. Одеси таким процесуальним правом не скористався. Також заступником прокурора пропущено строк позовної давності, оскільки такий строк необхідно обчислювати з 26 червня 2007 року - дати видачі державних актів на оспорюванні земельні ділянки, крім того, строк необхідно обчислювати з дня коли про порушене право стало відомо саме Одеській міській раді як позивачу, а не прокурору. Також до спірних правовідносин неможливо застосувати ст. 388 ЦК України, оскільки державні акти видавалися виконавчим органом Одеської міської ради за її волею, а наявність волі власника на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що місцевий суд вийшов за межі своїх повноважень, вирішивши питання про визнання права на безоплатну передачу земельних ділянок та визнання права власності на зазначені земельні ділянки, оскільки вирішення цього питання відноситься до компетенції інших органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідачі набули права власності на вищезазначені п'ять земельних ділянок з порушенням вимог земельного законодавства, крім того, земельні ділянки вибули з володіння власника Одеської міської ради не з її волі. Також суд зазначив, що прокурор строк позовної давності не пропустив, обчислюючи цей строк з дати винесення постанов Одеським апеляційним окружним судом.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що постановами Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2007 року за ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_9 визнано право власності на земельні ділянки, на які зазначені особи отримали державні акти про право власності на земельні ділянки. Надалі зазначені особи продали спірні земельні ділянки за договором купівлі-продажу ОСОБА_5, який оформив на своє ім'я державні акти про право власності на земельні ділянки та у подальшому продав їх ОСОБА_3 Таким чином, ОСОБА_3 на підставі державних актів від 27 січня 2009 року належить п'ять земельних ділянок.

Зазначені постанови Київського районного суду м. Одеси, які стали підставою для видачі державних актів на вищезазначені земельні ділянки, були скасовані постановами Одеського апеляційного адміністративного суду.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що скасування таких постанов є підставою для визнання недійсним договорів купівлі-продажу, а також застосування ст. 388 ЦК України, відповідно до якої власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Разом з тим у порушення ст. ст. 214, 316 ЦПК України судом апеляційної інстанції не було зазначено, на підставі якої норми матеріального права оспорювані договори купівлі-продажу слід визнати недійсними, а також не звернуто уваги на таке.

Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого ст. ст. 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до них не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Крім того, відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо вічуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Отже, встановивши, що Одеська міська рада, в інтересах якої прокурор пред'явив позов, не була стороною оспорюваних договорів між фізичними особами, апеляційний суд безпідставно застосував норми права, які регулюють реституцію, визнав оспорювані договори недійсними.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року № 6-170цс14, від 17 грудня 2014 року № 6-140цс14, які є обов'язковими для всіх судів України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин не можна застосувати норми ст. 388 ЦК України, оскільки Одеська міська рада, як позивач у справі знала про порушення свого права у 2007 році, оскільки брала участь у судових справах, за наслідками розгляду яких були ухвалені судові рішення про визнання права власності на спірні земельні ділянки та державні акти видавалися виконавчим органом Одеської міської ради, а відповідачі заявили про застосування строку позовної давності.

Посилання апеляційного суду на те, що прокурор дізнався про порушене право з дати винесення постанов Одеським апеляційним адміністративним судом, є помилковим, оскільки аналіз ст. ст. 45, 46 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

При цьому згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки, а ст. 261 цього кодексу передбачено, що початок перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була могла) довідатися про порушення свого права.

Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що Одеська міська рада про порушення свого права дізналася у 2007 році.

При цьому, ч. 1 ст 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак, обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права покладається на позивача. Одеська міська рада як і прокурор цього не довели, що є їх процесуальним обов'язком.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, яка є обов'язковою для всіх судів України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Суд першої інстанції дослідив обставини справи у повному обсязі, зібраним у справі доказам надав належну оцінку та правильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року скасувати, рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 травня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко