Справа № 202/6912/15-ц
Провадження № 2/202/4391/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 листопада 2015 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Зосименко С.Г.

при секретарі Журавльов А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визначення порядку користування квартирою посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 належить їм у рівних частках. Відповідач фактично користується всією квартирою. Тому просила визнати порядок користування квартирою № 51 в будинку № 4 по пров. Вільний в м. Дніпропетровську між співвласниками, а саме: виділити в користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 17,1 кв. м., лоджію 2,1 кв. м., виділити в користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 10,4 кв. м.; у спільному користуванні співвласників залишити 1 коридор площею 3,3 кв. м., 2 коридор площею1,4 кв. м., 3 комора площею 0,3 кв. м., 4 ванна площею 2,0 кв. м., 5 вбиральня площею 1,1 кв. м., 6 кухня площею 7,5 кв. м., вбудована шафа площею 0,3 кв. м. та стягнути з відповідача судові витрати.

Позивачка у судовому засіданні підтримала свої вимоги та просила задовольнити. Суду пояснила, що вона у спірній квартирі не проживає. В квартирі проживає відповідач. Просить виділити їй у користування більшу кімнату, оскільки разом із нею проживає дочка та онука.

Відповідач у судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що запропонований позивачкою варіант встановлення порядку користування квартирою № 51 в будинку № 4 по пров. Вільний в м. Дніпропетровську не відповідає часкам сторін у праві спільної часткової власності. Позивачка надала до суду технічний паспорт на квартиру станом на 10.03 1996 року,в той час як в рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.11.2013 року, яким за позивачкою визнано право власності на ? частину спірної квартири, зазначено, що в квартирі зроблені самовільні перепланування, що призвело до зміни площі квартири. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Суд, заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2013 року (а. с. 4-5) було визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 по ? частині за кожним. ОСОБА_3 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 6) за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2. ОСОБА_3 технічного паспорту на квартиру № 51 в житловому будинку № 4 по пров. Вільний в м. Дніпропетровську (а. с. 7-10) станом на 10.03.1996 року квартира складається із двох ізольованих кімнат житловою площею 17,1 кв. м., 10,4 кв. Загальна площа квартири 45,2 кв. м., житлова площа 27,5 кв. м.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник квартири має право користуватися помешканням для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Відповідно до ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майно, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обовязкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобовязаннями, повязаними із спільним майном.

ОСОБА_3 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності від 22.12.1995 року № 20 квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку можу бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

У березні 2013 року шлюб між сторонами було розірвано. Порядок користування спірною квартирою між сторонами не визначено, оскільки позивачка у спірній квартирі не проживає та не зареєстрована. На теперішній час позивачка не бере участі у витратах по утриманню та збереженню спірної квартири. Вимогу про вселення у квартиру позивачка не заявляла. Позивачці, відповідно до її частки у праві спільної часткової власності, належить 13,75 кв. м. житлової площі у спірній квартирі. Позивачка просить виділити їй у користування житлову кімнату площею 17,1 кв. м. з лоджією площею 2,1 кв. м., що перевищує за площею належну їй частку у власності. За час слухання справи позивачка свої вимоги не змінювала. Грошову компенсацію на корить відповідача за частину належної йому площі в спірній квартирі вона не пропонувала. Суд ставить критично до твердження позивачки про те, що вона просить виділити їй у користування більшу кімнату через те, що проживає з дочкою та онукою, оскільки згідно рішення АНД районного суду м. Дніпропетровська, на яке посилається позивачка, ОСОБА_1 та її дочці ОСОБА_5 виділено у користування житлову кімнату площею 12,5 кв. м. в квартирі АДРЕСА_3.

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що домовленості між сторонами щодо визначення порядку користування житловим приміщенням квартири не існує, позивачка не проживає в спірній квартирі, клопотання про проведення судової експертизи для визначення порядку користування квартирою позивачка не заявляла, визначаючи порядок користування таким чином, порушуються права відповідача.

Таким чином, оцінюючи всі докази, які були досліджені судом при розгляді справи, у їх сукупності, суд приходить до висновку про не доведеність позивачкою своїх вимог та вважає необхідним в задоволені позову відмовити.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Керуючись ст. ст. 355, 357, 358, 360, 383 ЦК України, п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20, ст. ст. 11, 15, 60, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська, шляхом подачі у 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя С.Г. Зосименко