Категорія: 27 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю. ,

суддів - Грушицького А.І., Свистун О.В.,

при секретарі Лимарі Р.С.,

з участю:

відповідача - ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство (далі ПАТ) «Фідобанк» звернулося із вказаним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, мотивуючи свої вимоги тим, що між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір та додаткову угоду до нього, згідно з яким відповідачу надано кошти в сумі 9000 доларів США на строк до 08.10.205 року зі сплатою 12,99% річних для придбання автомобіля. Крім того зазначено,що 29.10.2010 року з відповідачем ОСОБА_1 укладено договір застави автомобіля та з відповідачем ОСОБА_3 договір поруки для забезпечення належного виконання кредитного договору.

У звязку з неналежним виконанням умов договору відповідачами за позовом банку згідно рішення суду від 20.06.2014 року було достроково стягнуто з відповідачів солідарно всю заборгованість в сумі 39069,07 грн., яка виникла станом на 11.02.2014 року. Оскільки, як вважає позивач, погашена на виконання вказаного рішення сума заборгованості не покрила борг за договором кредиту у звязку зі зміною курсу долара США до гривні, тому з урахуванням змінених позовних вимог позивач просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість станом на 04.03.2015 року у сумі 50663, 69 грн., що складається із боргу за тілом кредиту в сумі 1964,99 доларів США, що еквівалентно 48771,05 грн., та пені за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 1747,87 грн. і пені за невчасне погашення відсотків у сумі 144,77 грн. (а.с.74).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2015 року задоволено вищевказаний позов ПАТ «Фідобанк».

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3 в користь ПАТ «Фідобанк» 47971 грн. 66 коп. заборгованості за кредитним договором №014/2635/5/24357 від 09.10.2008 року, яка виникла в період з 11.02.2014 року по 02.12.2014 року. Стягнуто також по 157 грн. 50 коп. судового збору з кожного.

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на його необґрунтованість і незаконність просив скасувати дане рішення та закрити провадження в даній справі.

В ході апеляційного розгляду даної справи відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали із зазначених у ній підстав.

Заслухавши пояснення відповідача та його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягуючи солідарно з відповідачів кредитну заборгованість в сумі 47971 грн. 66 коп. за період з 11.02.2014 року по 02.12.2014 року, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 як позичальник, а відповідач ОСОБА_3 як його поручитель, належним чином не виконували взяті на себе зобовязання по кредитному договору в період його дії. Судом також вказано, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується в повній мірі з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом першої інстанції встановлено, і це відповідає наявним у справі письмовим доказам, що 09 жовтня 2008 року між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 014/2635/5/24357, відповідно до умов якого останньому надано кошти в сумі 9000 доларів США на купівлю транспортного засобу, з терміном користування до 08 жовтня 2015 року, зі сплатою 12,99 % річних (а.с. 18-19).

29 березня 2010 року між вказаними сторонами та ОСОБА_1 була укладена додаткові угоди № 2 і № 3 до кредитного договору, за умовами яких він став стороною даного договору у звязку з відчуженням йому за згодою банку заставного автомобіля. Сума кредиту на момент укладення додаткових угод визначена у розмірі 7860 доларів США. Всі обовязки та права позичальника, передбачені кредитним договором, перейшли до ОСОБА_1 як нового позичальника.

З метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором, між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір поруки №014/2635/5/24357/4 від 29 березня 2010 року (а.с.28-29), за яким поручитель (ОСОБА_3І.) зобовязувалася перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником (ОСОБА_1І.) зобовязання за вказаним вище кредитним договором.

Відповідно до п.1.3 кредитного договору повернення кредиту (основної позичкової заборгованості), сплата процентів за користування кредитом, сплата щомісячної комісії здійснюється позичальником щомісячно відповідно до графіку погашення платежів.

Згідно з п.5.3 кредитного договору, у випадку прострочення виконання зобовязання щодо повернення кредиту чи його частини позичальник зобовязаний повернути кредитору суму боргу (прострочених зобовязань) та сплатити кредитору проценти від простроченої суми боргу та неустойку, передбачену п.9 договору.

Судом також встановлено та перевірено апеляційним судом при огляді цивільної справи № 161/4606/14-ц, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 червня 2014 року, яке набрало законної сили, було стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Фідобанк» заборгованість за кредитним договором №014/2635/5/24357 від 09 жовтня 2008 року в розмірі 39069,07 грн., яка виникла за період з 16 липня 2013 року по 11 лютого 2014 року, в тому числі: борг за несплаченою частиною кредиту за договором в сумі 1317,57 доларів США, що еквівалентно 11269,44 грн., залишок строкової заборгованості 3082,43 долари США, що становить 26364,64 грн., а також прострочені проценти в розмірі 59,89 доларів США, тобто 511,99 грн., нараховані проценти за період з 15.01.2014 р. по 11.02.2014 р. в сумі 37,50 доларів, або ж 321,51 грн., та пені за несвоєчасну сплату кредиту та процентів в сумі 601,48 грн. (а.с.30-32).

07 серпня 2014 року на підставі цього рішення суду було видано виконавчий лист, який 12 серпня 2014 року предявлений до державної виконавчої служби для примусового виконання.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.598 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, ст.599 ЦК України передбачає, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Виходячи із положень зазначених норм, договірне зобов'язання припиняється лише виконанням, проведеним належним чином, а саме - відповідно до умов договору, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому зазначені норми не обмежують права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобовязання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Відповідно до п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

В розглядуваному позові ПАТ «Фідобанк» просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за згаданим кредитним договором станом на 04 березня 2015 року, тобто вже після ухвалення вищевказаного судового рішення, з посиланням на те, що грошові зобовязання по цьому договору, взяті на себе відповідачами, у вказаний період виконані не були.

Як встановлено судом, відповідачі обовязок зі сплати заборгованості, покладений на них в судовому порядку, згаданим вище рішенням, належним чином виконали частинами, сплативши банку 23 червня 2014 року в сумі 700 доларів США, 19 листопада 2014 року в розмірі 5200 гривень та 25 листопада 2014 року в сумі 25814,44 грн., що підтверджується копіями відповідних квитанцій та відображено у розрахунку банку, що свідчить про прострочення ними виконання свого зобовязання щодо сплати достроково стягнутих кредитних коштів за рішенням суду в період з лютого 2014 року по грудень 2014 року.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Однак, зі змісту позовної заяви та долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості станом на 12.02.2015 року (а.с.75-83), слідує, що позивач повторно просить стягнути з боржника та поручителя тіло кредиту, хоча рішенням суду від 20 червня 2014 року все тіло кредиту разом із процентами та пенею було достроково вже стягнуто. Крім цього позивач просить стягнути пеню на прострочене тіло кредиту та несплачені проценти, не врахувавши, що предявивши вимогу до відповідачів про дострокове погашення кредиту, банк тим самим змінив кінцевий строк погашення боргу. Разом з тим, інших вимог, передбачених ст.625 ЦК України, позивачем не предявлено.

Зі змісту пункту 9.1 кредитного договору з фізичною особою №014/2635/5/24357 від 09.10.2008 р. вбачається, що за порушення строків повернення кредиту (в тому числі частково), сплати нарахованих відсотків та інших платежів, що передбачені цим договором, позичальник сплачує кредитору: пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Однак, з розрахунку вбачається, що пеня за основним боргом та пеня за відсотками обчислені позивачем з врахуванням подвійної процентної ставки Національного банку України (13% і 19 %) та за період з 16.07.2013 р. по 10.02.2014 р., за який вже судовим рішенням стягнуто як тіло кредиту так і відсотки та пеня.

Відповідно до п.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при обчисленні суми заборгованості суд не врахував дані обставини справи, не звернув увагу на наявні розбіжності між умовами кредитного договору та розрахунком, наданим банком.

Оскільки відповідачами було сплачено тіло кредиту, що підтверджується долученими копіями квитанцій за №244961435, 245872536, 216694659, тому згідно умов кредитного договору, з урахуванням заочного рішення Луцького міськрайонного суду від 20.06.2014 року, вимоги банку щодо стягнення тіла кредиту не підлягають до задоволення, а суму пені слід розраховувати відповідно до п. 9.1 договору в розмірі 1 % і за період з 12 лютого 2014 року в межах позовних вимог до 23 червня 2014 року .

Відповідно до п.1 ч.1 ст.309 ЦПК України, однією з підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки доводи апеляційної карги спростовують висновки суду першої інстанції, то апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково, оскаржуване рішення скасувати з ухваленням нового рішення.

Таким чином, на підставі поданого банком розрахунку заборгованості з пені, до стягнення з відповідачів підлягає сума пені за несплачене тіло кредиту 69 грн. 90 коп. та пені за непогашеними процентами 7 грн. 06 коп., а всього -76 грн. 96 коп. В решті позовних вимог слід відмовити за безпідставністю .

Разом з тим, відповідно до вимог ч.5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно ж із ч.1 ст.88 ЦПК, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Виходячи із наведених процесуальних норм щодо пропорційності, та враховуючи, що позивач просив стягнути з відповідачів 50663,69 грн., тому до стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в користь банку слід стягнути 0,47 грн. витрат ,понесених за оплату судового збору, та з позивача в дохід держави 191 грн. 17 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2015 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в користь публічного акціонерного товариства "Фідобанк" 69 (шістдесят дев"ять) грн. 90 коп. пені за несплачений основний борг та 7 (сім) грн. 06 коп. пені за непогашеними процентами за кредитним договором №014/2635/5/24357 від 09.10.2008 року і додатковими договорами, та 0 (нуль) грн. 47 коп. понесених судових витрат зі сплати судового збору, а всього - 77 (сімдесят сім) грн. 43 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" в користь держави судовий збір в сумі 191 (сто дев"яносто одна) грн. 17 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді