Справа № 487/1591/15-ц
Провадження № 2/487/1217/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2015 р

Заводський районний суд м.Миколаєва у складі головуючого судді Павлової Ж.П., секретаря судового засідання Будикіної А.Л., позивача ОСОБА_1

Заводський районний суд м.Миколаєва у складі головуючого судді Павлової Ж.П., секретаря судового засідання Будикіної А.Л., позивача ОСОБА_1,розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Надра та третіх осіб Національного банку України та фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання угод не дійсними , скасування заборони відчуження майна , проведення взаєморозрахунку та стягнення коштів

В С Т А Н О В И В

25.02.2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Надра та третіх осіб Національного банку Україна, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсними :

1. кредитного договору 08/02/2007/840 К-065, укладеного 09.02.2007 р. між нею та ПАТ КБ Надра

2. додаткової угоди до кредитного договору , укладеної 11.07.2008р. ,

3. додаткового договору від 24.11.2014 року про внесення змін та доповнень №6 до кредитного договору ,

4.договору іпотеки , укладеного 09.02.2007 року ,

А також позивач просила скасувати зоборони на відчуження майна, здійснення взаєморозрахунку з банком, а саме зарахувати грошові кошти , надмірно нею сплачені , в рахунок погашення кредиту та стягнути із банку на її користь надмірно сплачені в рахунок погашення кредиту грошові кошти.

В позові позивачка посилалась на те , що 09.02.2007 року між нею та відповідачем був укладений кредитний договір №08/02/2007/840 К-065, відповідно до умов якого банк їй надав грошові кошти в розмірі 34650 доларів США зі строком повернення до 05.08.2012 р. та відсотками за користування кредитом у розмірі 12,24% для придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

В цей же день ,09.02.2007р. на забезпечення виконання зобов*язань за кредитним договором між нею та відповідачем було укладено іпотечний договір , згідно якого в іпотеку було передано вищезазначену спірну квартиру.

11.07.2008 року між нею та банком було укладено додаткову угоду до кредитного договору ,відповідно до якої були внесені зміни щодо підвищення розміру процентної ставки.

24.11.2014року між нею та відповідачем було укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень №6 до кредитного договору , відповідно до якого було змінено порядок стягнення неустойки.

Посилаючись на те , що вищезазначений кредитний договір, договір іпотеки та додаткові угоди до кредитного договору були укладені нею на невигідних для неї умовах, під впливом та тиском важких сімейних обставин, які виникли до укладання угоди та існували під час їх укладання, а також , банк , в порушення діючого національного законодавства видавав валютні кредити, просила задовольнити її позов.

В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити.

Представник відповідача та представники третіх осіб в судове засідання не з*явились, але долучили до матеріалів справи письмові пояснення, відповідно до яких позовні вимоги не визнали..

Вислухавши пояснення позивачки та дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

09.02.2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ Надра був укладений кредитний договір №08/02/2007/840 К-065, відповідно до умов якого банк надав позивачці грошові кошти в розмірі 34650 доларів США зі строком повернення до 05.08.2012 р. та відсотками за користування кредитом у розмірі 12,24% для придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

В цей же день ,09.02.2007р. на забезпечення виконання зобов*язань за кредитним договором між сторонами було укладено іпотечний договір , згідно якого в іпотеку було передано вищезазначену квартиру АДРЕСА_1.

11.07.2008 року між позивачем та банком було укладено додаткову угоду до кредитного договору ,відповідно до якої були внесені зміни щодо підвищення розміру процентної ставки.

24.11.2014року між позивачем та відповідачем було укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень №6 до кредитного договору , відповідно до якого було змінено порядок стягнення неустойки.

Позивач на підставі ст.ст. 203, 233 ЦК України просила визнати кредитний договір, додаткові угоди та договір іпотеки недійсними, оскільки вони укладені під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, а саме у зв*язку із хворобою сестри, хвороби невістки та маленьких дітей та несумісністю спільного проживання із ними.

Відповідно до ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

З роз'яснень, викладених в п.23 постанови №9 від 06.11.2009 року Пленуму Верховного , вбачається, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставіст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Суд вважає, що позивачкою її позовні вимоги не доведено.

Так, на момент укладення кредитного та іпотечного договорів, оспорюваних додаткових угод обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і, як вбачається з матеріалів справи та тексту даного правочину, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджується власноручними підписами сторін.

Укладаючи кредитний договір та додаткові угоди до нього, позичальник зобов'язалася повернути кредитні кошти та сплатити відсотки, при цьому передавши в іпотеку банку з метою забезпечення виконання своїх зобов'язань квартиру. Відповідно, ОСОБА_1, отримавши кредитні кошти та передавши в іпотеку житло, взяла на себе ризик втрати зазначеного нерухомого майна у випадку порушення нею умов договору про іпотечний кредит.

Тобто, обставини, на які посилається позивач існували та існують протягом всього часового періоду дії кредитного договору та договору іпотеки. Сам факт укладення додаткової угоди є лише формою волевиявлення сторін щодо зміни істотних умов основного правочину, які, як на момент її укладення, так і пізніше в часі, можуть бути вигідні чи несприятливі кожній із сторін.

Враховуючи вище викладені обставини, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на той факт, що договори та додаткові угоди були укладені під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах .

Доводи позивача про незаконність спірного правочину не ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах, фактично зводяться до одностороннього тлумачення, регулюючого спірні правовідносини законодавства, лише на свою користь.

Посилання ОСОБА_1 на те, що тяжкою обставиною була хвороба її близьких людей , не можуть бути підставою для визнання кредитного та іпотечного договору недійсним, оскільки під тяжкими обставинами розуміється не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а його крайні форми.

Позивач, у відповідності до ст. 10 ЦПК України повинна була довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-, зазначені обставини.

Проте будь-які докази, які б підтверджували в установленому законному порядку, що іпотечний договір уклали під впливом тяжких обставин, за відсутності яких вони правочин не укладали б взагалі, суду не надані.

Доводи позивача стосовно збільшення процентної ставки , неправомірного застосування схеми розрахунку , та те , що відповідач не мав спеціального права (ліцензії) на здійснення валютних операцій, тому договір іпотеки та додаткові договори є недійсними, не можуть бути прийняті до уваги, виходячи із наступного.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього закону є договір

про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Оспорюваний кредитний договір не містить умови про зміни у витратах, в тому числі і щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, а умови договору, які позивачка вважає несправедливими, стосуються умов виконання кредитного договору та встановлюють порядок повернення нею коштів, сплати відсотків за користування кредитом та наслідки порушення зобов'язання.

За змістом ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Кредитний договір передбачає можливість зміни по ініціативі банку розміру процентів за користування кредитом та встановлює порядок такої зміни, він укладений позивачкою в лютому 2007 року, тобто до набрання чинності ст.1056-1 ЦК України, яка встановлює заборону банку змінювати відсоткову ставку за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому посилання позивачки на несправедливість цих умов не ґрунтується на законі.

Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається зі сторони банку з метою надання коштів та отримання плати за їх користування, а зі сторони позичальника - з метою одержання грошових коштів, тобто в означених правовідносинах жодна із сторін не має на меті здійснення будь-яких розрахунків кредитними коштами з третьою особою ( в даному випадку - з продавцем квартири).

Метою кредитування за спірним кредитним договором є отримання Позивачем грошових коштів в іноземній валюті (доларах США), яку було досягнуто з моменту отримання Позивачем кредитних коштів.

Кредитним договором визначено не мету кредитування, а цільове використання кредиту - придбання квартири.

Використання кредитних коштів за цільовим призначенням контролюється банком, відповідно до вимог статті 348 Господарського кодексу України, вже на етапі використання позичальником отриманих кредитних коштів, а не на етапі укладання кредитного договору.

Фактично кредитний договір передбачає надання кредитних коштів в

іноземній валюті на придбання квартири і не містить жодного положення щодо розрахунків за квартиру в іноземній валюті.

На підставі вищевикладеного укладання між Позивачем та відповідачем кредитного договору від 09.02.2007 № 08/02/2007/840 К-065 з наданням кредиту Відповідачем Позивачу в іноземній валюті (доларах США) не суперечить вимогам чинного законодавства.

Основні засади здійснення банками функцій агента валютного контролю згідно з повноваженнями, наданими їм за статтею 13 Декрету визначає Положення про валютний контроль, затверджене постановою Правління Національного банку України від 08.02.2000 № 49 (далі - Положення).

Згідно пункту 1.2 Положення функції агента валютного контролю - це обовязки уповноважених банків, які отримали від національного банку генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, щодо здійснення контролю за валютними операціями, що проводяться резидентами і нерезидентами через ці установи. Цей контроль полягає в запобіганні уповноваженими банками, проведенню резидентами і нерезидентами через ці установи незаконних валютних операцій.

Згідно пункту 1.3 Положення № 49 використання іноземної валюти як засобу платежу - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, обєкти права інтелектуальної власності та інші майнові права.

Як вже зазначалося вище, Позивач отримав кошти в іноземній валюті - доларах США, а не здійснив розрахунки в іноземній валюті.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10,60,212-215 ЦПК України суд

В И Р І Ш И В

В задоволені позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1461 грн. 60 коп.

Рішення вступає в законну силу через 10 днів з дня його проголошення.

На рішення може бути подана апеляція до Миколаївського апеляційного суду через Заводський районний суд в порядку, встановленому ст.294 ,ст.295 ЦПК України.

Суддя Павлова Ж.П.