АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач Кравець В.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Ратнікової В.М., Шиманського В.Й.

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року представник ПАТ «Альфа Банк» звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість 477855,43 грн., а саме: за кредитом - 450257,91 грн.; по відсотках -10865,67 грн.; пеня -16731,85 грн. та вирішити питання судових витрат.

У мотивування вимог посилався на те, що відповідач свої зобов'язання за договором поруки належним чином не виконував, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ПАТ «Альфа Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує на те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526,599 ЦК України (п. 17 постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

В судове засідання представник позивача ПАТ «Альфа Банк» не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Третя особа ОСОБА_2, представник її та відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав:

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 28 квітня 2014 року вже було вирішено питання про стягнення аналогічної заборгованості за кредитом.

Проте, в повній мірі з таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки такого висновку суд дійшов, не з'ясувавши дійсні обставини спору, не перевіривши доводи і заперечення сторін та без належної оцінки доказів.

Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права є підставою відповідно до ст. 309 ЦПК України до скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст.ст.213,214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Судом встановлено, що 11.04.2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк», яке 19.08.2009 року перейменовано на ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 490063102, відповідно до умов якого, банк зобов'язується в порядку та на умовах, що визначені Договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту.

В забезпечення виконання зобов'язань, 11.04.2008 року позивач та ОСОБА_1 уклали Договір Поруки №4, умовами якого визначено, що Поручитель відповідає перед Банком у тому ж обсязі, що і Боржник.

Відповідно до умов договору поруки у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем будь-яких обов'язків, встановлених Договором, в тому числі у разі затримання сплати частини Кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, Позивач має право вимагати дострокового виконання зобов'язання з повернення Кредиту за Договором.

Позивач виконав свої зобов'язання, надавши відповідачу кредитні кошти в повному обсязі.

Натомість, відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 03.03.2015 року складає: прострочену заборгованість за кредитом - 18140,45 дол. США, що зa курсом НБУ на дату розрахунку складає - 450257,91 грн., за відсотками - 437,77 дол. США, що зa курсом НБУ на дату розрахунку складає 10865,67 грн., розмір неустойки становить - пеня -674,11 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає -16731,85 грн.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 28 квітня 2014 року, яке набуло чинності, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа Банк» 19 252 доларів 33 центів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ станом на 03 березня 2015 року 477 855 грн. 43 коп. (а.с.41-42).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач не має права на вимогу до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, оскільки аналогічна заборгованість була стягнута з основного боржника - ОСОБА_2 рішенням третейського суду.

Проте, колегія суддів з таким висновком погодитися не може, оскільки законом передбачено право позивача звернутися до суду до кожного з боржників окремо. Крім того, предметом спору є різні самостійні договірні відносини: між кредитором і боржником за кредитним договором; між кредитором і поручителем за відповідним договором.

Положення ст. 543 ЦК України передбачено, що кредитор у разі наявності солідарних боржників має право на пред'явлення окремих позовних вимог незалежно від того, що іншим судом сума заборгованості стягнута з одного з боржника. Проте суд повинен враховувати положення ч. 2 ст. 544 ЦК України, зміст якої вказує на те, що якщо кредитор не одержав від одного з солідарних боржників всієї суми боргу, то він має право пред'явити позов до решти солідарних боржників лише на недоодержану суму заборгованості.

Оскільки рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 28 квітня 2014 року не виконано, то позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зокрема, за ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 553 та 554 ЦК України передбачено, що поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно зі ст. 558 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, але є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу).

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Отже, апеляційна інстанція приходить до висновку про те, що умови договорів кредиту, поруки не виконуються належним чином, а тому відповідач ОСОБА_1, як поручитель, повинен відповідати перед банком, включаючи сплату основного боргу, відсотків та пені.

В суді апеляційної інстанції представник відповідач ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів про здійснення ОСОБА_2 платежів за кредитним договором.

Протокольною ухвалою Апеляційного суду м. Києва клопотання задоволено та долучено до матеріалів справи копії квитанцій про сплату заборгованості за кредитним договором.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що заборгованість за кредитним договором Банком нарахована станом на 03.03.2015 року, тоді як ОСОБА_2 з квітня 2015 року сплачувала заборгованість, а тому апеляційна інстанція, вирішуючи питання про стягнення такої заборгованості, враховує грошові кошти, що були сплачені на її погашення.

Так, відповідно до квитанцій: № 72884 від 09.04.2015 року на суму 5 000,04 грн. (а.с.57), №65260 від 19.05.2015 року на суму 4999,95 грн. (а.с.58А), № 33213 від 28.07.2015 року на суму 2 300,01 грн. (а.с.134), №26274 від 20.10.2015 року на суму 8 822,12 грн., ОСОБА_2 у період з квітня по жовтень 2015 року було сплачено за кредитним договором 21 122,12 грн.

Отже, вирішуючи питання про стягнення заборгованості за договором, колегія суддів вважає за необхідне перерахувати заявлену суму заборгованості ПАТ «Альфа Банк», а саме: 477 855,43 грн. - 21 122,12 грн. = 456 733,31 грн.

Посилання ОСОБА_2 на те, що між нею та Банком було укладено Меморандум про врегулювання заборгованості за іпотечним кредитом не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості, оскільки даним Меморандумом було встановлено сумлінна, своєчасна та в повному обсязі сплата щомісячних платежів, згідно графіку погашення заборгованості, проте ОСОБА_2, як бржник, хоч і сплачує заборгованість, але не за графіком.

Умовами ч.1 ст. 88 ЦПК України визначено, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З огляду на зазначене, апеляційна інстанція вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3 471,30 грн. судового збору, оскільки позов та апеляційна скарга задоволена на 95%.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» -задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, наступного змісту.

Позов Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 456 733,31 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» судовий збір у розмірі 3 471,30 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Рішення набираєзаконної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді