Ухвала

іменем україни

03 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги мотивувала тим, що з 2006 року проживала з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, 15 вересня 2007 року між ними було укладено шлюб, який на теперішній час не розірвано.

За час спільного проживання, ними за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Деу Сенс», державний номер НОМЕР_1.

Вказане майно було зареєстровано на ОСОБА_2, який не визнає її право власності на Ѕ його частину, крім того, самовільно, без її згоди, розпорядився автомобілем, передавши його без реєстрації іншій особі.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з безпідставності вимог ОСОБА_1, оскільки спірна квартира придбана особисто відповідачем до реєстрації шлюбу, а автомобіль є власністю іншої особи, право власності якої ніким не оспорюється.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до вимог ст. ст. 61, 70 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом установлено, що сторони з 15 вересня 2007 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до кредитного договору № 014/125434/3186/74 від 06 березня 2014 року ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 13 000 доларів США зі сплатою 13,25% річних строком до 05 березня 2017 року.

У забезпечення виконання якого, між банком та позичальником було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яку згідно договору купівлі-продажу від 14 березня 2007 року придбав ОСОБА_2

17 серпня 2008 року ОСОБА_2 придбав автомобіль марки «Деу Сенс», державний номер НОМЕР_1.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 23, 24 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 крім іншого зазначала, про те, що вони з відповідачем почали проживати однією сім'єю з 2006 року, спірну квартиру їм допомогли придбати батьки, крім того, для придбання вказаної квартири ОСОБА_2 оформив кредит, погашення якого здійснюється за спільні кошти подружжя.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Так, відповідно до вимог ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 роз'яснено: під час застосування ст.74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі й між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Проте зазначені положення законодавчих актів судом першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 10, 212, 215 ЦПК України враховані не були, доводи та заперечення сторін належним чином не перевірені.

На порушення ст. ст. 10, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не сприяв всебічному й повному з'ясуванню обставин справи, взагалі не з'ясував дійсного періоду проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, обсягу всього майна набутого сторонами за цей період і період перебування у шлюбі, джерело та час придбання такого майна, а відтак належним чином не визначився із майном, яке підлягає поділу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Крім того, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 31, 215 ЦПК України, з урахуванням уточнень позовних вимог позивачем, належним чином не з'ясував підстави та предмет заявленого ОСОБА_1 позову, не визначився з остаточними вимогами позивача, а відтак не встановив характер спірних правовідносин, унаслідок чого припустилися помилки у застосуванні вимог матеріального права.

У порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не сприяв повному й всебічному з'ясуванню дійсних обставин справи, які мають визначальне значення для правильного її вирішення, зокрема судом не було витребувано та належним чином досліджено кредитний договір від 06 березня 2007 року, згідно п. 2.1 якого кредитні кошти призначені для придбання житла; встановивши, що спірний автомобіль, придбаний у період шлюбу сторін, відчужено відповідачем на користь іншої особи, не роз'яснив позивачу право на зміну та уточнення позовних вимог.

Зазначені порушення вимог закону залишилися й поза увагою суду апеляційної інстанції, який достатньою мірою не перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст. 338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко