Справа № 317/1190/15-ц
№/п 2/317/936/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 року Запорізький районний суд Запорізької області

у складі : головуючого судді Яркіної С.В.

при секретарі Пономарчук О.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Садівниче товариство «ХОРТИЦЯ» про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_4, третя особа: Садівниче товариство «ХОРТИЦЯ» про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності, вказавши на те, що 01.12.2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу двох земельних ділянок:

-земельна ділянка № 332, площею 0,0500 га, яка належала відповідачу на праві приватної власності відповідно до Державного акту на земельну ділянку серії І-ЗП № 000888 від 20.09.1996 р. та розташована за адресою: Запорізька область Запорізький район, Августинівська сільська рада, садівниче товариство «Хортиця», кадастровий номер земельної ділянки :08:001:0440;

-земельна ділянка № 333, площею 0,0500 га, яка належала відповідачу на праві приватної власності відповідно до Державного акту на земельну ділянку серії І-ЗП № 055457 від 17.05.2000 р. та розташована за адресою: Запорізька область, Запорізький район, Августинівська сільська рада, садівниче товариство «Хортиця», кадастровий номер земельної ділянки :08:001:0441.

Зазначені земельні ділянки за цільовим призначенням використовуються для ведення індивідуального садівництва.

На час укладання договору у сторін не було можливості посвідчити договір у нотаріуса у зв'язку з тим, що ОСОБА_5 потрібно було виїхати з м. Запоріжжя на тривалий час, після повернення він пообіцяв позивачці звернутись до нотаріуса.

На виконання умов договору ОСОБА_5 передав позивачці ключі від хвірток на паркані, що огороджує земельні ділянки, а ОСОБА_3 передала продавцю ОСОБА_5 гроші у сумі 30 000,00 грн. під розписку.

Позивач зазначає, що сторонами виконані усі умови договору купівлі-продажу від 01.12.2014 р., тому як вона володіє вказаним у договорі купівлі-продажу майном, однак до теперішнього часу відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору.

Всі зазначені обставини і змусили позивачку звернутися до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні, пояснила, що відповідно до укладеного 01.12.2014 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу двох садівничих земельних ділянок № 332 та № 333, площею по 0,0500 га, що мають кадастрові номери :08:001:0440 та :08:001:0441, які розташовані в Запорізькій області Запорізькому районі на території Августинівської сільської ради в садівничому товаристві «Хортиця». Договір укладено у простій письмовій формі, не посвідчений у нотаріуса з тих обставин, що відповідач виїхав за межі м. Запоріжжя на тривалий строк в АРК м. Ялта. Позивач сплатив відповідачу належні за договором купівлі-продажу кошти в розмірі тридцять тисяч гривень, а відповідач передав позивачу ключі від хвірток на паркані, що огороджує ділянки, а також правовстановлюючі документи на зазначені земельні ділянки. На виконання умов договору купівлі-продажу його сторонами 01.12.2014 р. складено акт приймання-передачі земельних ділянок, отримання коштів відповідачем ОСОБА_5 підтверджено розпискою. В договорі сторонами було передбачено умову щодо його нотаріального посвідчення, для чого відповідач взяв на себе зобовязання у визначений строк до 01.03.2015 р. замовити експертну грошову оцінку земельних ділянок та посвідчити договір у нотаріуса. В порушення досягнутих між сторонами договору домовленостей, відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, через що позивач позбавлений можливості оформити ділянки у власність відповідно до вимог закону.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що дійсно ОСОБА_5 виїхав в АР Крим та немає можливості посвідчити договір у нотаріуса.

Представник третьої особи СТ «Хортиця» у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує, крім того повідомив, що ОСОБА_3 дійсно у грудні 2014 р. придбала у ОСОБА_5 дві садові ділянки № 332, 333, площею по 0,5 га кожна. Зазначені ділянки розташовані на території Садівничого товариства «Хортиця».

Всебічно та повно зясувавши обставини справи, вислухавши сторони, свідків, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у звязку з наступним.

У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельних ділянок від 01.12.2014 р., який міститься в матеріалах справи (а.с. 7-8) ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_3 прийняла земельну ділянку № 332, площею 0,0500 га, яка належала відповідачу на праві приватної власності відповідно до Державного акту на земельну ділянку серії І-ЗП № 000888 від 20.09.1996 р. та розташована за адресою: Запорізька область Запорізький район, Августинівська сільська рада, садівниче товариство «Хортиця», кадастровий номер земельної ділянки :08:001:0440, який міститься в матеріалах справи (а.с. 13, 14) та земельну ділянку № 333, площею 0,0500 га, яка належала відповідачу на праві приватної власності відповідно до Державного акту на земельну ділянку серії І-ЗП № 055457 від 17.05.2000 р. та розташована за адресою: Запорізька область, Запорізький район, Августинівська сільська рада, садівниче товариство «Хортиця», кадастровий номер земельної ділянки :08:001:0441, який міститься в матеріалах справи (а.с. 11, 12).

Сторони у судовому засіданні підтвердили, що договір відповідає їхнім намірам.

Відповідно до акту прийому-передачі майна за договором купівлі-продажу земельних ділянок від 01.12.2014 р., який міститься в матеріалах справи (а.с. 9) покупець отримав від продавця ключі від хвірток на паркані, що огороджує ділянки.

Сторони у судовому засіданні підтвердили, що передача земельних ділянок дійсно відбулася.

Відповідно розписки від 01.12.2014 р., яка міститься в матеріалах справи (а.с. 10) ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_3 гроші у розмірі 30 000,00 грн., що сторонами також не заперечується.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у судовому засідання підтвердили факт купівлі-продажу ділянок № 332 та № 333, передачу грошей та ключем від хвірток на паркані.

Як встановлено нормами ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

За приписами ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права або інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може буди визнання права за особою, яка звернулася до суду. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За обставинами даного спору сторони уклали договір купівлі-продажу земельних ділянок в письмовій формі, провели його повне належне виконання, що підтверджено належними та допустимими письмовими доказами у справі, але з поважних причин не змоги вчасно провести нотаріальне посвідчення, що призвело до порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача. На даний час відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, що ставить позивача у невизначене правове становище та змушує захищати свої цивільні права в судовому порядку.

Пунктом 13 Постанови Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст.ст. 218 та 220 ЦК України.

Стаття 218 ЦК України визначає правові наслідки недодержання вимоги щодо письмової форми правочину.

Статтею 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За приписами ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Сторонами у повному обсязі були додержані вимоги ст.ст. 202-204, 626-630 ЦК України.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 131 ЗК України регламентовано, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

За нормами ст. 132 ЗК України угоди про перехід права власності на земельні угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Угоди повинні містити:

а) назву сторін (прізвище, ім'я та по батькові громадянина, назва юридичної особи);

б) вид угоди;

в) предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо);

г) документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку;

ґ) відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки;

д) відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо);

е) договірну ціну;

є) права та обовязки сторін;

ж) кадастровий номер земельної ділянки;

з) момент переходу права власності на земельну ділянку.

За нормами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку із запровадженням державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 402-VІІ, 04.07.2013 (який набрав чинності 04.08.2013 р.) до Земельного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2002 р., № 3-4, ст. 27) внесено зміни і виключено частину четверту статті 132 Кодексу, якою передбачалося, що угоди про перехід права власності на земельну ділянку підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Таким чином, за нормами чинного законодавства на час укладення спірного договору та розгляду даної справи державна реєстрація договору купівлі-продажу земельної ділянки не вимагається.

За матеріалами цивільної справи, зібраними під час судового розгляду, вбачається, що вимоги ч. 2 ст. 220 щодо істотних вимог договору знайшли своє повне підтвердження, що має бути прийняте судом до уваги. Всі зазначені обставини підтверджено поясненнями сторін, матеріалами справи, ніким не заперечені.

Укладена між позивачем та відповідачем угода купівлі-продажу земельних ділянок містить усі перелічені в ст. 132 ЗК України істотні умови. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав відсутні заборони відчуження вказаних у позові земельних ділянок.

Як передбачено п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5: «Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має врахувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається н6абутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом (ст. 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним».

Відповідно до інформаційної довідки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості відсутні.

Всі викладені обставини підтверджуються матеріалами справи, ніким не заперечуються.

Суд не піддає сумніву достовірність документів, наданих позивачем як докази.

За нормами ч. 1 ст. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Але за приписами ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Сторонами договору у повному обсязі були додержавні вимоги ст.ст. 202-204, 626-630 ЦК України, встановлені для укладення правочину купівлі-продажу. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умов, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою.

Таким чином, позивачкою доведені ті обставини на які вона посилається в позові, тому позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. ст. 220, 334, 526, 392 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 169, 197, 212-215, 256 ЦПК України, - суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу земельних ділянок № 332, № 333, які знаходяться за адресою: Запорізька область, Запорізький район, Августинівська сільська рада, садівниче товариство «Хортиця», укладений 01.12.2014 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку № 332 площею 0,0500 га, кадастровий номер :08:001:0440, яка знаходиться за адресою: Запорізька область Запорізький район, Августинівська сільська рада, садівниче товариство «Хортиця».

Визнати за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку № 333 площею 0,0500 га, кадастровий номер :08:001:0441, яка знаходиться за адресою: Запорізька область Запорізький район, Августинівська сільська рада, садівниче товариство «Хортиця».

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10 денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Яркіна С.В.