н/п 2/490/2197/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

резолютивна частина

10 червня 2015 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Подзігун Г.В.

при секретарі - Кошевій О.С.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

третьої особи - ОСОБА_3

представника третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку набувальної давсності, третя особа ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України , суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ Г.В. ПОДЗІГУН

Справа №490/15803/14-ц

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Подзігун Г.В.

при секретарі - Кошевій О.С.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

третьої особи - ОСОБА_3

представника третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку набувальної давності, третя особа ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із вимогами до Миколаївської міської ради, які уточнила в ході розгляду справи по суті. та просила визнати за нею право власності на 3/100 частини домоволодіння АДРЕСА_2 в порядку набувальної давності.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 вказувала, що добросовісно заволоділа вказаним нерухомим майном та відкрито володіє ним більше 10 років. Власник 3/200 частини домоволодіння АДРЕСА_2 ОСОБА_5, а також власник інших 3/200 частин вказаного домоволодіння ОСОБА_6 ніколи в ньому не проживали та не користувалися, у зв'язку із чим фактично припинили право власності на свої частки, що на думку позивача є підставою для набуття права власності на вказане нерухоме майно нею.

У судовому засіданні позивачка та її представник пояснили, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ніколи не проживали у домоволодінні АДРЕСА_2, це домоволодіння є неподільним, їх частки є незначними та не можуть бути виділені в натурі. Крім того позивачка вказувала, що припинення права власності третіх осіб в разі визнання судом права власності за нею не завдасть їм істотної шкоди, оскліьки вони ніколи своєю власністю не користувались.

Третя особа ОСОБА_7 та її представник ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечували.

Представник відповідача та треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши доводи позову й матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Домоволодіння АДРЕСА_2 складається із трьох житлових будівель, а саме житлового будинку літ "Л" та квартир №№ 5,6.

На підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння від 23.01.1997 року, що видане на підставі рішення Центральної районної Ради народних депутатів від 24.12.1996 року, власниками 6/100 частини домоволодіння АДРЕСА_2 є ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_9, що також підтверджується довідкою КП "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації" від 11.07.2013 року. Частки кожного із співвласників не виділені.

Крім того ОСОБА_1 є власником 15/100 частин вказаного домоволодіння на підставі договору дарування від 11.04.1997 року (10/100) та ухвали Центрального районного суду м.Миколаєва від 28.12.2010 року (5/100). ОСОБА_7 також належить 48/400 частин вказаного домоволодіння.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_3 проживає у квартирі №5, ОСОБА_1 проживає у чоловіка ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 фактично знищена, житловий будинок літ. "Л" займають інші співвласники вказаного домоволодіння.

Як пояснила в судовому засіданні позивачка, належні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 6/200 часток домоволодіння (по 3/200 кожному) фактично входять до складу квартири №5. При цьому позивачка вказувала, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 після оформлення правовстановлюючого документу на вказане нерухоме майно вказаним майном не користувались, в домоволодінні ніколи не проживали, у зв'язку з чим вона з 1964 року відкрито заволоділа цим майном, що є підставою для звернення до суду з даним позовом.

Однак з позицією позивачки погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних осіб в межах заявлених нами вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

У відповіднотсі до частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

У частині 11 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 року зазначено, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Відповідно до частини 13 вказаної постанови можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

На підставі викладеного суд вважає, що по перше даний позов пред'явлений до неналежного відповідача, оскільки, як зазначено вище, на день розгляду даної справи, спірне майно є власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6, до яких позовні вимоги ОСОБА_1 не пред'явила. По друге, в обгрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що домоволодіння є неподільним, частки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у спірному домоволодінні є незначними та не можуть бути виділені в натурі, що припинення права власності цих осіб в разі визнання судом права власності за нею не завдасть їм істотної шкоди, оскліьки вони ніколи своєю власністю не користувались. Однак ці обставини законодавець закріплює в статті 365 ЦК України, яка регламентує порядок припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою інших власників та вони не є підставами для визнання права власності в порядку набувальної давності. Також суд вважає, що позивачка не довела факту добросовісного заволодіння майном ОСОБА_5 та факту безперервного володіння вказаним майном протягом десяти років. При цьому посилання позивачки на заволодіння вищевказаним майном в 1964 році не може бути підставою для визнання за нею права власності за набувальною давністю на майно ОСОБА_5, яке було набуте ними у власність через 33 роки (23.01.1997 року).

За такого в задоволенні позову слід відмовити за безпідставності його вимог.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України судовий збір сплачений при подачі позову.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

СУДДЯ Г.В. ПОДЗІГУН