АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22ц/796/6895/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Чередніченко Н.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В.,Невідома Т.О.

при секретарі - Бугай О. О.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 березня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» звернулось до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 17 липня 2012 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 100 000 грн. зі сплатою 31 процентів річних за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення 17 липня 2016 року. Відповідач свої зобов'язання за зазначеним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у сумі 83 565,80 грн, яку банк просив стягнути.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 березня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 83 565,80 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У апеляційній скарзі відповідачка просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. При цьому зазначає про відсутність у неї заборгованості перед банком за кредитним договором.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» - Сироватська О.М. просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просила апеляцій скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді,пояснення осіб, які брали участь у справі та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не виконує умови кредитного договору щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів, що є підставою для дострокового стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитним договором.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного і об'єктивного з'ясування обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, належної правої оцінки зібраним у справі доказів, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування.

Згідно ч. 2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 17 липня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 100 000 грн. зі сплатою 31 процентів річних за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення 17 липня 2016 року.

Згідно п.п.3.4.,3.5.,4.6,5.3.1. кредитного договору відповідач зобов'язався погашати кредит та проценти за користування кредитом щомісячно ануїтентним платежем в сумі не меншій ніж 3 664 грн, в строк до 18 числа кожного місяця, починаючи з серпня 2012 року.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав та прострочив сплату кредиту за період з 19 лютого 2013 року по 8 вересня 2014 року в сумі 8 025,08 грн. та відсотків за користування кредитом за вказаний період у сумі 6 928,97 грн.

Відповідно до п.п. 9.4. кредитного договору, сторони домовилися про те, що будь-яке порушення відповідачем умов кредитного договору повинно розглядатися як істостне порушення договору, яке надає право позивачу в порядку ,передбаченому кредитним договором та/або чинним законодавством України ,незалежно від встановлених договром строків виконання зобов'язань, вимагати від позичальника дострокового повернення заборгованості за кредитним договором .

Згідно п.п. 5.2.2 кредитного договору банк має право вимагати від позичальника здійснити дострокове повернення кредиту протягом 30 календарних днів з дати відправлення позичальнику відповідного повідомлення банка з вимогою дострокового повернення кредиту або у інші строки, передбачені умовами договору.

25 вересня 2014 року позивач направив відповідачу лист-вимогу про усунення порушень.

Пунктом 7.1 кредитного договору передбачено, що за прострочення позичальником зобов'язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору позичальник зобов'язаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобов'язань за кожен день прострочки .

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Оскільки зобов'язання позичальника зводиться до сплати грошових коштів по кредиту та відсоткам у встановлений договором строк, то таке зобов'язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, зокрема, стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 83 565,80 грн.

Оскільки судом першої інстанції встановлено порушення позичальником зобов'язання за укладеним кредитним договором щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про виникнення у позичальника права вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати відповідних процентів, неустойки, трьох процентів річних, інфляційних втрат.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що у позичальника відсутня заборгованість за кредитним договором, не ґрунтуються на матеріалах справи і на висновки суду не впливають та їх не спростовують, оскільки з матеріалів справи та наданих відповідачем копій квитанцій вбачається, що погашення кредиту за період з 19 лютого 2013 року по 8 вересня 2014 року відбувалось з порушенням строків передбачених п.п.3.4.,3.5.,4.6,5.3.1.

Інші доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність зроблених в рішенні висновків фактичним обставинам справи на правильність висновків суду в оскаржу вальній частині не впливають та їх не спростовують.

Судом першої інстанції на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та вірно застосовано норми матеріального права.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді