Єдиний унікальний номер 725/672/15-ц
Номер провадження 2/725/136/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2015 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала на те, що 17 грудня 2006 року між нею та відповідачем укладено договір про надання споживчого кредиту №, відповідно до умов якого банк надав їй як позичальнику кредит в сумі 22 200 євро зі сплатою відсотків, комісії на умовах визначених договором. В забезпечення виконання вказаного зобов'язання між сторонами укладено договір іпотеки №37450.

Крім того, 03 червня 2011 року між нею та відповідачем укладено додаткову угоду №1 до вищевказаного кредитного договору, відповідно до умов якої банк надав позичальнику транш в розмірі 164883,44 грн. в межах ліміту кредитної лінії, а вона як позичальник зобов'язується повернути транш в національній валюті в терміни встановлені графіком погашення кредиту відповідно до Додатку №1 до даної угоди, але не пізніше ніж 13 грудня 2027 року.

Вважає, що при укладені вищевказаного кредитного договору та додаткової угоди до нього відповідачем порушено вимоги законодавства про захист прав споживачів та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Зокрема, вказувала, що у договорі відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту, тобто у запропонованому банком розрахунку не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, під час укладення спірного договору не в повній мірі надано позичальнику інформацію щодо умов кредитування.

Також вважає неправомірною вказівку у п. 4.8 договору про надання споживчого кредиту обов'язок позичальника за власний рахунок застрахувати предмет застави на користь банку у рекомендованій банком страховій компанії, тим самим позбавлено її можливості самостійно вибирати страхову компанію, чим зобов'язано укласти договір з третьою особою визначеною кредитодавцем.

Крім того, вказувала на те, що порушенням вимог законодавства є умови договору про зміну процентної ставки банком у разі настання передбачених договором умов, а також стягнення комісії за управління кредитом при внесені змін до кредитного договору за ініціативою клієнта.

Вважає вищевказані умови договору несправедливими та такими, що порушують її права як споживача послуг, у зв'язку із чим посилаючись на норми матеріального права, просила визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 12.12.2006 року укладений між нею та відповідачем.

Позивач в судове засідання не з'явилась, хоча повідомлялась про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просили позов задовольнити з підстав викладених у ньому.

Представник відповідача в судовому засідання заперечував проти задоволення позову у зв'язку із безпідставністю доводів позивача, надав письмові заперечення та просив в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Так, ст. 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 12 грудня 2006 року між сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту №, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 22200 євро, що еквівалентно 147 727,35 грн. зі сплатою відсотків в розмірі 10,3 % річних, комісії на умовах визначених договором (а/с 10)

Крім того, 03.06.2011 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору про надання споживчого кредиту №0 від 12.12.2006 року, відповідно до змісту якої Банк зобов'язується надавати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит у валютах, вказаних в цій Додатковій угоді, у формі кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим в базовій валюті, що дорівнює 329 766,88 грн. у порядку і на умовах, зазначених у Договорі та цій Додатковій угоді. Кредитування Позичальника здійснюється шляхом надання окремих частин кредитних коштів (траншів) в національній валюті в межах ліміту кредитної лінії та перерахування на поточний рахунок в національній валюті. В дату укладення цієї Додаткової угоди Позичальнику надається транш в національній валюті в розмірі 164 883,44 грн. в межах ліміту кредитної лінії (а/с 24).

Ліміт кредитної лінії, встановлений у Додатковій угоді, включає в себе суму кредиту, виданого Позичальнику за Договором до підписання Додаткової угоди. Ліміт кредитної лінії зменшується до розміру фактичної заборгованості за Договором, з дати здійснення Позичальником дострокового часткового або повного погашення кредитної заборгованості згідно Договору,або в терміни, передбачені п. 4.2. Додаткової угоди, при цьому подальше збільшення ліміту кредитної лінії та видача нових траншів не здійснюється.

Крім того, як вбачається з п. 3, п. 4 вказаної додаткової угоди, цільове призначення (мета) кредиту: придбання однокімнатної квартири та зміна валюти строкової суми основного боргу за Договором. Повернення кредиту відбувається в наступному порядку: позичальник зобов'язується здійснити погашення кредитної заборгованості за траншем в іноземній валюті в повному обсязі в день підписання цієї Додаткової угоди; позичальник зобов'язаний повернути транш в національній валюті в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (Додаток №1 до Додаткової угоди), але в будь-якому випадку не пізніше «13» грудня 2027 pоку, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов Договору.

Так, відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно з рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Пунктом 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору, визначено, що споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Таким чином, як убачається з умов укладеного між сторонами договору, суд приходить до висновку, що між сторонами укладено саме договір споживчого кредиту та кошти надані позивачу саме на споживчі потреби.

Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач вказував на те, що спірний договір укладено з порушенням положень Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема що при його укладені та укладенні додаткової угоди до нього банком порушено вимоги законодавства про захист прав споживачів та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а саме у спірному договорі не наведено детальний розпис загальної вартості кредиту, тобто у запропонованому банком розрахунку не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, а також під час його укладення не в повній мірі банком надано інформацію щодо умов кредитування й відповідно просила визнати даний договір недійсним.

Разом з тим, з такими доводами позивача погодитись не можна, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За змістом ч.1,2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час укладення спірного кредитного договору, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Крім того, відповідно до положень п. п. 2.1., 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168 банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Відповідно до п.3.4 розділу 3 Правил, Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Крім того, відповідно до п.3.2. розділу 3 Правил, вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Згідно з п. п. 3.7., 3.8. Правил, якщо умовами кредитного договору передбачено або допускається використання кількох альтернативних варіантів надання банківських послуг, які є супутніми до кредитної операції (зокрема погашення заборгованості готівковими коштами до банку або шляхом безготівкового розрахунку), банк зобов'язаний надати клієнту вичерпну інформацію про вартість кожного з альтернативних варіантів надання послуг. У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

При цьому, як убачається з п. 9.13 оспорюваного кредитного договору, підписання даного договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (а/с 14).

Також слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України, позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на момент укладення спірного кредитного договору, визначено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Разом з тим, як встановлено судом, позивач своїм правом передбаченим ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не скористалась.

При цьому, як встановлено судом, 03.06.2011 року до спірного кредитного договору укладено додаткову угоду, в якій визначено сукупну вартість кредиту у Графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту, що є Додатком №2 до цієї угоди (п. 14 Додаткової угоди).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що Банк керуючись ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. п. 2.1, 2.4 та 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та скупну вартість кредиту, надав позивачу інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту, а також інформацію про всі витрати, пов'язані з одержанням кредиту, що також підтверджується відповідним графіком платежів. Вказані документи були підписані особисто позивачем, що свідчить про те, що він був з ними ознайомлений належним чином та, що всі умови договору йому зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього в момент підписання.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів того, що позивачу не було надано необхідну інформацію щодо умов кредитування, а також не встановлено порушення вимог закону в частині визначення банком сукупної вартості кредиту.

Крім того, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається також на те, що умови договору є несправедливими в частині страхування предмету застави в страховій компанія визначеній банком.

Зокрема, судом встановлено, що відповідно до п. 2 .1 спірного кредитного договору, у забезпечення виконання зобов'язань за даним договором банком приймається іпотека, предметом якої є однокімнатна квартира за адресою АДРЕСА_1 згідно договору іпотеки №37450 від 12.12.2006 року. Крім того, зобов'язання забезпечується договором поруки №47630 від 12.12.2006 року укладеного з ОСОБА_2

Згідно п. 4.8 спірного кредитного договору, позичальник зобов'язується не пізніше дати укладення договору застави, за яким у заставу передано майно з метою забезпечення виконання зобов'язання позичальника за цим договором, застрахувати за власний рахунок предмет застави на користь банку в рекомендованій банком страховій компанії (страхова компанія яка акредитована в Банку для співпраці щодо страхування заставного майна з якою Банк має підписаний договір про співпрацю) на строк не менше одного календарного року від настання передбачених договором страхових ризиків.

Разом з тим, в порушення вимог ст. 10,60 ЦПК України позивачем не було надано суду доказів укладення нею договору страхування предмету іпотеки (застави нерухомого майна), а також не надано будь-яких доказів того, що вказана умова в кредитному договору будь-яким чином впливає на зміст кредитних правовідносин.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Враховуючи той факт, що позивачем було підписано спірний кредитний договір на кожній його сторінці, сторони дійшли згоди щодо всіх йог істотних умов, позивач погодилась на дану умову договору та у встановленому законом порядку не відмовилась від неї або від укладення кредитного договору в цілому.

Таким чином, умова договору, яка містить в його п. 4.8 щодо страхування предмету застави сама по собі не є підставою для визнання кредитного договору недійсним в цілому, а вимога щодо визнання недійсними окремих умов договору позивачем не заявлялась.

Щодо посилання позивача на одностороннє підняття позивачем відсоткової ставки за договором як на підставу задоволення своїх вимог, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, пунктом 1.3.1 кредитного договору передбачено, що за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється в розмірі 10,3 % річних, а по закінченню цього строку та кожного наступного місяця процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п.9.2. Договору.

Крім того, згідно з п.1.3.2. сторони домовилися, що за умовами цього Договору може бути встановлений розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених ч.1 п.9.2 Договору.

Відповідно до п 9.2. кредитного договору банк має право протягом дії договору змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі настання будь-якої обставини, передбаченої даним пунктом, в тому числі в разі порушення позичальником кредитної дисципліни (неналежного виконання умов договору).

Разом з тим, Законом України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12.12.2008 року ЦК України було доповнено ст. 1056-1, відповідно до умов якої умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, разом з тим, на момент укладення спірного кредитного договору вказана норма права не існувала, а тому умови договору щодо зміни відсоткової ставки на момент його укладення не суперечили чинному на той момент законодавству.

При цьому, як убачається з додаткової угоди до кредитного договору сторони домовились про фіксовані відсоткові ставки з 03.06.2011 року у розмірі 10,3 % річних та з 03.06.2012 року у розмірі 13,3 % та додаткова угода не містила умов щодо права банку в односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що посилання позивача на одностороннє підняття Баком відсоткової ставки за договором як на підставу задоволення своїх вимог є безпідставними та спростовуються дослідженими та проаналізованими судом доказами.

Крім того, як убачається з розрахунку заборгованості в продовж дії кредитного договору до укладення додаткової угоди, позивальник продовжувала сплачувати заборгованість по кредиту тим самим погоджувалась на умови договору (а/с 15).

Щодо доводів позивача в частині внесення до умов договору несправедливої умови в частині покладення на неї обов'язку сплачувати комісію за управлення кредитом, то суд зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до п. 8 додаткової угоди сторони домовились, що позичальник згідно умов договору про надання споживчого кредиту сплачує банк у національній валюті комісію за управління кредитом привнесені змін до кредитного договору за ініціативою клієнта (зміна валюти заборгованості) у розмірі 1% від суми залишковою заборгованості, мінімум 2000 грн.

Так, відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Згідно ч. 1,2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору

Таким чином, несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.(п. 5 ч. 3 ст. 18 вищевказаного Закону).

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року по справі №6-80цс13, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Крім того, як убачається з правової позиції сформованої у постанові Верховного Суду України № 6-80цс12 від 12 вересня 2012 року, за положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Разом з тим, вказуючи на дану умову додаткової угоди, позивач просить визнати недійсним кредитний договір в цілому, що не узгоджується зі змістом ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до умов якої у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому, проте положення п. 8 додаткової угоди не впливає на істотні умови спірного кредитного договору до яких за змістом ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК України відносяться зокрема умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір і порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін тощо.

Крім того, варто зазначити, що в процесі судового розгляду справи не встановлено, що спірний договір кредиту містить умови, які є несправедливими та такими, що містять істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін й відповідно не відповідають вимогам закону, зокрема ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому, суд звертає також увагу на те, що при підписанні договору позивачка мала реальну можливість ознайомитись з умовами договору, в зв'язку з чим і погодилася на його укладання шляхом підписання договору.

Також судом встановлено, що потягом тривалого часу позивач виконувала умови договору, та у неї не виникало сумнівів у правомірності його укладення.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що положення кредитного договору створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що обов'язок є жорстким у відношенні до споживача.

При цьому, суд враховує також і положення ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається зі змісту ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Враховуючи вище викладене суд приходить до обґрунтованого висновку, що сторонами під час укладення спірного кредитного договору та в подальшому додаткової угоди до нього на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови кредитного договору, зокрема щодо порядку повернення кредиту, сплату процентів, штрафних санкцій, комісії за управління кредитом, а тому відсутні підстави для визнання договору недійсним, крім того в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що під час укладення договору було допущено порушення чинних на той момент норм права, а також, що умови договору є дискримінаційними або ж несправедливими по відношенню до позивача, у зв'язку із чим позов є необґрунтованим та безпідставним й відповідно задоволенню не підлягає.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 6, 16, 203, 215, 627,628, 629, 638, 1054, 1056-1 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60,61, 64, 85, 88, 146, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало