АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
провадження № 22ц/790/2047/15 Головуючий 1 інст. Чередник В.Є.
Справа №2-3050/10/14 Доповідач - Шаповал Н.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого Шаповал Н.М.,

суддів: Кіся П.В.,

Кружиліної О.А.,

за участю секретаря Макаренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2010 року ОСОБА_6 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила :

1) припинити право власності позивачів та відповідача на сумісну власність, а саме: жилий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею земельної ділянки 1 185 кв.м., загальною площею будинку 302 кв.м.; жилий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 411,6 кв.м.; жилий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 468,5 кв.м.; земельну ділянку 0,0843 га.;

2) визнати право власності за ОСОБА_7 на приміщення за адресою: АДРЕСА_3, літ. «К» (сарай), літ. «З» (сарай), літ. «б» (сіні), літ. «Б» (кухня), літ. «А1-1» (житлова прибудова), літ. «А-1» (жилий будинок), літ. «Ам» (житлова мансарда), літ. «Д» (вбиральня), (ворота) №5 та №1, (калитку) №6, (зливну яму) №8, (дворовий водопровід) №3;

3) визнати право власності за ОСОБА_6 на приміщення по АДРЕСА_3 літ. «Л1-2» (житлова прибудова), літ. «Л-2» (жилий будинок), літ. «л» (прибудова), (калитка) №4, (ворота) №2, (басейн) №9;

4) визнати право власності за ОСОБА_7 на жилий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 468,5 кв.м.

5) визнати право власності за ОСОБА_7 на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,0843 га.

6) визнати право власності за ОСОБА_7 на жилий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_2, загальною площею 411,6 кв.м.

В обґрунтування позову зазначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 07.03.2007 року. Під час шлюбу подружжям було придбано у спільну сумісну власність майно, а саме:

· житловий будинок, загальною площею 302 кв.м., та земельну ділянку, загальною площею 1 185 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3;

· житловий будинок, загальною площею 302 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2;

· житловий будинок, загальною площею 468,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа земельної ділянки 0,0843 га.

Спільне майно позивач оцінює у загальну суму 3 498 456 грн. Питання щодо добровільного поділу спільно набутого майна подружжям досягнуто не було. У зв»язку з чим ОСОБА_6 вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2010 року визнано мирову угоду, укладену ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8. за якою:

Припинено право власності позивачів та відповідача на сумісну власність, а саме:

· Жилий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею земельної ділянки 1 185 кв.м., загальною площею будинку 302 кв.м.;

· Жилий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 411,6 кв.м.;

· Жилий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 468,5 кв.м.;

· Земельну ділянку 0,0843 га.

Визнано право власності за ОСОБА_7 на приміщення за адресою: АДРЕСА_3, літ. «К» (сарай), літ. «З» (сарай), літ. «б» (сіні), літ. «Б» (кухня), літ. «А1-1» (житлова прибудова), літ. «А-1» (жилий будинок), літ. «Ам» (житлова мансарда), літ. «Д» (вбиральня), (ворота) №5 та №1, (калитку) №6, (зливну яму) №8, (дворовий водопровід) №3.

Визнано право власності за ОСОБА_6 на приміщення по АДРЕСА_3 літ. «Л1-2» (житлова прибудова), літ. «Л-2» (жилий будинок), літ. «л» (прибудова), (калитка) №4, (ворота) №2, (басейн) №9.

Визнано право власності за ОСОБА_7 на жилий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 468,5 кв.м.

Визнано право власності за ОСОБА_7 на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,0843 га.

Визнано право власності за ОСОБА_7 на жилий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_2, загальною площею 411,6 кв.м.

З таким рішенням не погодився представник ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні заявлених позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що затверджена судом мирова угода зачіпає права та інтереси ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, оскільки сторони по справі були зв'язані договірними зобов'язаннями із заявниками, тоді як мирова угода порушує їх права як іпотекодержателів спірного майна.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід скасувати за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Виходячи зі змісту положень даної статті, особи, які не брали участі у розгляді справи але звертаються з апеляційною скаргою, оскільки вважають, що суд вирішив питання про їх права та обв'язки, повинні довести, а апеляційний суд повинен з'ясувати наявність правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України 24 жовтня 2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати до суду апеляційної інстанції всі наявні в них докази на підтвердження порушення їх прав.

Ухвалюючи рішення про визнання мирової угоди суд першої інстанції виходив з того, що вона не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що у березні 2010 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_8 про поділ майна подружжя (а.с.3-5 т.1).

У серпні 2010 року сторони надали суду мирову угоду, яку просили затвердити у формі рішення (а.с.105,106 т.1).

Одним із способів врегулювання спору між сторонами судової справи є укладення мирової угоди.

Мирова угода - угода сторін, в якій вони викладають прийнятний для них варіант вирішення судової справи, розподіляють спірні права та обов'язки, або відмовляються від таких шляхом досягнення компромісу.

Наслідком затвердження мирової угоди судом є припинення провадження по справі, а також встановлення, припинення чи зміна прав та обов'язків для сторін.

Відповідно до статті 175 Цивільного процесуального кодексу України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. До ухвалення судового рішення у зв'язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз'яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Тобто, мирова угода це досягнута між сторонами в ході судового розгляду і під контролем суду заснована на взаємних поступках угода, яка по новому визначає їх суб'єктивні права та обов'язки. Метою такої угоди є врегулювання спору між самими сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмет спору, який відповідно до позовної заяви складається з суті та змісту правовідносин сторін та є матеріально правовою вимогою позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Не може визнаватися судом мирова угода, в якій нічого не вирішено про долю заявлених позивачем вимог і умови якої не пов'язані зі спірними правовідносинами, або яка зачіпає права та інтереси інших осіб або стосується інших правовідносин.

Затвердження судом мирової угоди як форма вирішення спору має свою спрощену процесуальну процедуру, в якій не передбачено обовязку доказування та оцінки доказів.

В Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2011 року вказані обов'язкові для всіх судів України правові позиції Верховного Суду України і висновки, які підлягають обов'язковому врахуванню судами зокрема вказаний висновок про те, що мирова угода є різновидом зобов'язання, яке виникає на підставі договору, укладеного за взаємною згодою сторін у письмовій формі та затвердженого судовим рішенням (ухвалою).

У звязку з цим постановлення судом рішення про затвердження мирової угоди на умовах досягнутої домовленості між сторонами є порушенням ст.ст. 213 215 ЦПК України, оскільки таке рішення не містить обовязкових його складових визначеності щодо встановлених обставин (фактів), їх правової оцінки, наявності порушення прав і свобод, тощо.

Відповідно до ст. 208 ЦПК України, діючого на момент ухвалення рішення, судові рішення викладаються у двох формах: ухвали та рішення. Питання, пов'язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду у випадках, встановлених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Таким чином, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, а саме, ухвалив рішення при затвердженні мирової угоди, тоді як за результатами вирішення цього питання ст. 175 ЦПК України передбачено постановлення ухвали.

Крім того, матеріали справи свідчать, що ухвалюючи рішення про визнання мирової угоди, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини по справі, оскільки вирішив питання про права осіб, які не залучені до участі у справі.

Так, припиняючи право власності ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на сумісну власність нерухомого майна, судом першої інстанції не враховано, що частина спірного майна перебуває в іпотеці, чим зачіпаються права осіб, які не були залучені до участі у справі.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З урахуванням того, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303 304, п. 4 ч. 1 ст. 309, 319, ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2010 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_6, ОСОБА_7 у задоволенні позову до ОСОБА_8 про поділ майна подружжя.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до суду Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий - /підпис/ Згідно з оригіналом, копія вірна,

Судді: /підписи/ Суддя -