У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів:Кузнєцова В.О., Завгородньої І.М., Кадєтової О.В., Мартинюка В.І., Мостової Г.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Шахта Надія» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 01 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що з 09 серпня 2010 року по 12 серпня 2014 року працював на посаді гірничого робітника і підземного Д № 1 таб. № 793 в Публічному акціонерному товаристві «Шахта «Надія» (далі - ПАТ «Шахта «Надія»). За час роботи до дисциплінарної відповідальності не притягувався і сумлінно виконував свої обов'язки.

З 29 липня по 05 серпня 2014 року та з 06 серпня по 12 серпня 2014 року він перебував на стаціонарному лікуванні в Червоноградській центральній міській лікарні.

13 серпня 2014 року він прибув на роботу для подальшого виконання своїх обов'язків і надав листки непрацездатності відповідальній особі, однак йому було повідомлено про звільнення з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КзпП України за прогул без поважних причин - 12 серпня 2014 року, тобто в день його тимчасової непрацездатності. На вимогу прийняти до уваги листки непрацездатності, скасувати розпорядження про звільнення і допустити до роботи йому було відмовлено. У проханні видати трудову книжку, надати копію наказу про звільнення та ознайомитися з ним також відмовлено.

Вважає звільнення з роботи незаконним, оскільки повідомлення про те, що його звільнено з роботи, отримав у вересні (вих. № 03/1113) з пропозицією прибути на шахту для отримання трудової книжки. Крім того, вказував, що запис про звільнення в трудовій книжці зроблений 12 серпня 2014 року, а наказ про звільнення № 182-к видано 29 серпня 2014 року, що є порушенням правил, встановлених п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58.

Вважає, що строк звернення до суду пропущений ним з поважних причин, оскільки він 13 серпня та 04 вересня 2014 року звертався до прокуратури для перевірки законності дій посадових осіб шахти щодо його звільнення.

Посилаючись на те, що формулювання причини звільнення перешкоджає його працевлаштуванню, з ним до теперішнього часу не проведені, встановлені ст. 116 КзпП України розрахунки, просив суд поновити строки позовної давності, визнати незаконним звільнення з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України, зобов'язати ПАТ «Шахта «Надія» поновити його на роботі та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу по день фактичного поновлення, а також стягнути із відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 01 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25 червня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, за наявності поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом свої прав дійшов висновку про поновлення такого строку. Разом з тим вважав, що позивач допустив прогул без поважних причин (був відсутній на роботі з 13 серпня 2014 року по день видачі наказу про звільнення - 29 серпня 2014 року) і при його звільненні з роботи був дотриманий порядок, передбачений трудовим законодавством. Судом установлено, що позивач з 29 липня по 12 серпня 2014 року перебував на лікарняному, після закінчення якого на підприємство не повернувся, до виконання трудових обов'язків не приступив, був відсутній на робочому місці без поважних причин з 13 серпня по 29 серпня 2014 року, а його посилання на те, що після виходу з лікарняного його недопустили до роботи на підприємстві, не підтверджено належними і допустимими доказами.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказаним вимогам судові оскаржувані рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 з 09 серпня 2010 року працював на посаді гірничого робітника підземного Д № 1 ПАТ «Шахта «Надія». Наказом від 29 серпня 2014 року № 182-к його звільнено з роботи із займаної посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 12 серпня 2014 року за здійсненні прогули без поважних причин з 13 серпня 2014 року по час видачі наказу.

Згідно з доповідною начальника дільниці від 20 серпня 2014 року № 1 таб. № 400 та довідки старшого інспектора ПАТ «Шахта «Надія» від 29 серпня 2014 року ОСОБА_6 з 13 серпня 2014 року не з'являється на роботу без поважних причин.

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб,

звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з

того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається

відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня,

так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого

дня без поважних причин

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 29 липня по 05 серпня 2014 року та з 06 по 12 серпня 2014 року перебував на стаціонарному лікуванні в Червоноградській центральній міській лікарні, на підставі чого йому видані листки непрацездатності № № 322676 та 322739.

Зі змісту пояснювальної записки ОСОБА_6 від 20 серпня 2014 року на ім'я начальника відділу кадрів ПАТ «Шахта «Надія» вбачається, що 13 серпня 2014 року він прибув на роботу для подальшого виконання своїх обов'язків і надав листки непрацездатності відповідальній особі, однак його не було допущено до роботи та повідомлено про звільнення з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КзпП України за прогул без поважних причин.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

За змістом ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Судом першої інстанції залишено поза увагою та не надано правової оцінки наявним в матеріалах справи зверненням позивача від 13 серпня, 01 та 04 вересня, 01 жовтня та 25 листопада 2014 року до прокуратури Сокальського району у Львівській області та Територіальної державної інспекції праці у Львівській області із заявами про порушення законодавства про працю адміністрацією ПАТ «Шахта «Надія» (а. с. 64 - 69), а також не з'ясовано той факт, що наказом від 29 серпня 2014 року № 182-к позивача звільнено з роботи із займаної посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України 12 серпня 2014 року (в останній день перебування на лікарняному) за здійснені прогули без поважних причин з 13 серпня по час видачі наказу.

Крім того, судом першої інстанції не враховані положення п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, відповідно до якого усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про

нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним

органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше

тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і

повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

З матеріалів справи вбачається, що в трудовій книжці позивача (а. с. 8) запис про звільнення внесений 12 серпня 2014 року на підставі наказу від 29 серпня 2014 року.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги та помилково залишив рішення без змін.

За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду судам слід з'ясувати характер спірних правовідносин, права та обов'язки сторін, встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, і ухвалити у справі законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 01 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 червня 2015 скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: І.М. Завгородня

О.В.Кадєтова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова