У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Буцяка З.І., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Пиляй І.С.,

прокурора Грицак Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Острозького районного суду від 20 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Острозького районного суду від 20 квітня 2015 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання земельної ділянки площею 0,0180 га, яка розташована в м. Острог по АДРЕСА_2 Рівненської області, земельної ділянки площею 0,03 га, яка знаходиться в м. Острог по АДРЕСА_3 Рівненської області, торгово-офісного центру площею 512,4 кв.м., який знаходиться в м. Острог по АДРЕСА_2 Рівненської області особистою приватною власністю відмовлено.

У поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликалася на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказувала, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції було встановлено, що відповідачем ОСОБА_3 прав та інтересів скаржниці, що виникають з цивільних, земельних чи сімейних відносин щодо спірного майна порушено не було, а тому суд дійшов висновку, що в задоволенні пред'явленого позову слід відмовити, однак на думку ОСОБА_1 вказані висновки суду не відповідають обставинам справи.

Стверджувала, що ОСОБА_2 не брав участі ні працею, ні коштами в набутті спірного нерухомого майна, тому таке майно в силу ст.ст.57,61 СК, ст.52 ЦК та роз'яснень викладених в п.29 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним», майно фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Зазначила, що перебуває з позивачем в шлюбі з 1987 року по даний час. Вказала, що суд першої інстанції, врахувавши визнання ОСОБА_3 позову, дійшов висновку про відсутність між ОСОБА_1 та відповідачем спору відмовив в позові з порушенням норм процесуального права, оскільки Відповідач скористався правом передбаченим положеннями ст.31, 174 ЦПК, що не є свідченням відсутності спору, а підтверджує наявність підстав для захисту права чи інтересу, які протилежна сторона визнає, та в свою чергу є підставою для задоволення позову згідно ч.4 ст.174 ЦПК України.

Просила рішення Острозького районного суду від 20 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

___________________________________________________________________________________________

Справа №569/5070/14-ц Головуючий в суді 1 інст. - Діонісьєва Н.М.

Провадження № 22-ц/787/1113/2015 Суддя-доповідач - Боймиструк С.В.

ОСОБА_1 таОСОБА_3 у встановленому законом порядку, завчасно були повідомлені про час і місце розгляду справи, однак до суду не з'явилися і причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.

Відповідно до ч.2 ст.169 та ч.2 ст.305 ЦПК України, неявка представника позивача в судове засідання не перешкоджає розглядові справі. Причина його неявки не визнана поважною, оскільки ним особисто надано пріоритет іншому судовому засіданні в місцевому суді.

Прокурор просив відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення Острозького районного суду без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, є спільним майном подружжя, а відповідач не порушив прав позивача.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

З свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1, вбачається, що позивач та відповідач в справі перебувають в шлюбі, який зареєстрований 19 грудня 1987 року.

ОСОБА_1 з 12 листопада 2007 року зареєстрована, як фізична особа-підприємець з видом економічної діяльності "надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна", що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно до рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012, аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.69 „Про Конституційний Суд України", рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Підстав передбачених ст.57 СК України, для визнання спірного майна особистою приватною власністю дружини, ОСОБА_1 суду не навела.

Майно, яке є предметом позову в даній справі набуте сторонами під час шлюбу, а саме:

земельна ділянка площею 0,0180 га, яка розташована в м. Острог по АДРЕСА_2 Рівненської області придбана ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 12.03.2008 року в МПП "Глорія" за 12506 грн.,

земельна ділянка площею 0,03 га, яка розташована в м. Острог по АДРЕСА_3, 27.05.2013 року придбана ОСОБА_1 в Острозької міської ради за 32064 грн.,

торгово-офісний центр площею 512,4 кв.м. по АДРЕСА_2 в м. Острог Рівненської області, відповідно до декларації про початок виконання будівельних робіт від 16 травня 2012 року, договорів на їх виконання, був збудований ОСОБА_1 протягом 2012-2013 років і 19.04.2013 року, прийнятий в експлуатацію та реєстраційною службою Острозького районного управління юстиції було видано свідоцтво про право власності на зазначене нерухоме майно ОСОБА_1

Зазначені земельні ділянки та офісний центр придбані та зареєстровані за позивачкою, як фізичною особою, а не підприємцем.

Тобто, зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя.

До відкриття кримінального провадження, щодо ОСОБА_3 та накладення ухвалою слідчого судді від 17.01.2015 року арешту на 1/2 частину майна, а саме на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, 1/2 частину будинку житлового з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_4, 1/2 частину торгово-офісного центру, громадський будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2, 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Острог, АДРЕСА_3 між сторонами спору, щодо визнання частини їх спільного сумісного нерухомого майна, особистою приватною власністю когось із подружжя не виникало.

Твердження ОСОБА_1 про порушення її майнових прав ОСОБА_3 в зв'язку з накладенням судом арешту на частину майна в порядку кримінального судочинства, яке є спільною сумісною власністю подружжя є хибним.

Як роз`яснено у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року № 6, назва в редакції від 30 червня 1978 року № 5 вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна.

Відповідно правової позиції викладеної в Постанові Верховного Суду України в справі 6-26-цс від 15 травня 2013 року, право власності особи, яка не є учасником кримінального провадження, має захищатися та розглядатись за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Даний висновок Верховного Суду України відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів України.

Інших позовних вимог про поділ спільного сумісного майна, визначення частки у спільному майні подружжя та виділ його в натурі чи виключення майна з під арешту ОСОБА_1 до суду не заявляла та відповідно належних відповідачів до участі в справі не залучала і ці вимоги не були предметом судового розгляду.

Зважаючи на визнання ОСОБА_3 пред'явленого позову та виниклі між подружжям правовідносини, щодо права власності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про фактичну відсутність такого спору.

Посилання місцевого суду в мотивувальній частині оскарженого рішення на необхідність захисту порушеного права шляхом оскарження позивачкою ухвали слідчого судді про накладення арешту не призвело до неправильного вирішення справи, однак є зайвим.

За таких обставин, оскільки рішення місцевого суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, наведених у ньому, тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317,324,325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Острозького районного суду від 20 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: