Провадження № 2/521/1468/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2015 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Мазун І.А.,

за участю секретаря - Торжинської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності та вселення, -

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності та вселення.

В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог позивач посилався на те, що на підставі рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 16.12.2013р., яке набрало чинності, було визнано за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, рішення набрало чинності. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 16.07.2014р. вказане рішення залишено без змін. Однак відповідачі не надають їй можливості розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Позивачка вказує, що ОСОБА_4, у період часу коли було накладено арешт на квартиру, навмисно прописалася у спірну квартиру та прописала співмешканку колишнього чоловіка позивачки та їх дітей, таким чином створюючи перешкоду у користуванні квартирою. 10.04.2014р. суд Долинського району Івано-Франківської області розглянув позов цивільної дружини ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення коштів у сумі 205 000 грн. на покупку квартири ОСОБА_3 і ОСОБА_4 При цьому, завідомо знаючи, що квартира АДРЕСА_1 за рішенням суду вже не належить ОСОБА_2 вони шляхом вжиття запобіжного заходу, накладають арешт на всю вказану квартиру, при цьому не накладають арешт на майно, що розташоване у м.Долині. Вказані дії робилися з єдиною метою зробити неможливим право позивача на фактичне володіння 1/2 частиною спірної квартири, шляхом накладення арешту на неї. Позивачка зазначає, що за весь час протягом 7 років відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не проживали у вказаній квартирі, надавали її у оренду іноземцям, про що свідчить акт складений державним виконавцем від 10.09.2013р. Таким чином, позивачка вважає, що ОСОБА_4 намагається ввести суд в оману та створюючи позови без реальних доказів намагається перешкодити позивачці у реалізації її законного права на проживання у 1/2 частині квартири АДРЕСА_1.

Як вказує позивачка, незважаючи на наявність рішення суду про визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаної квартири відповідачі своїми протиправними діями створюють перепони для вселення позивачки у квартиру. Після декількох невдалих спроб самостійно вселитися у належну їй на праві спільної часткової власності квартиру, позивачка вимушена звернутися до суду за захистом свого права на володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Посилаючись на викладене, позивачка просить вселити її у квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкод у здійсненні права власності, а саме 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_5 позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3, який є також представником відповідачки ОСОБА_2 за довіреністю, в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачка на даний час не зареєструвала право власності згідно чинного законодавства, тому не набула права володіння, користування і розпорядження майном на власний розсуд, і тому вимога позивачки щодо вселення у спірну квартиру не може бути задоволено при вищевказаних обставинах.

Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не з»явилася, сповіщена належним чином. Надала до суду заяву про розгляду справи у її відсутності та заперечення проти позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд прийшов до висновку про можливість задоволення позовних вимог в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 16.12.2013р. визнано недійсною додаткову угоду від 18.01.2006р. по договору №167 від 07.05.2005р. «Про дольову участь у будівництві житла», укладену між ТОВ «Адмірал-Будінвест» та ОСОБА_3, ОСОБА_2; визнано недійсним договір №167 «Про дольову участь у будівництві житла» (нова редакція) від 18.01.2006р., укладений між ТОВ «Адмірал-Будінвест» та ОСОБА_2; визнано недійсним свідоцтво від 16.01.2007р. серії ЯЯЯ № 505053 про право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1; визнано вказану квартиру об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та виділено кожній із сторін по 1/2 частині квартири у власність; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Крім того, рішенням суду встановлено, що рішення є підставою для реєстрації за ОСОБА_1 Державною реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції права власності на 1/2 частину квартири.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.07.2014р. рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 16.12.2013р. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28.03.2014р., яким рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 16.12.2013р. залишено без змін, відхилена касаційна скарга ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 16.12.2013р. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28.03.2014р..

З матеріалів справи вбачається, що позивачка намагалася на виконання рішення суду зареєструвати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, надала заяву та необхідні документи для проведення державної реєстрації, однак рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області № 16001649 від 23.09.2014р. їй було відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні надав витяги про реєстрацію в державному реєстрі обтяжень рухомого та нерухомого майна, з яких вбачається, що на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження серія та номер 43098917, виданий 25.04.2014р. відділом ДВС Долинського РУЮ накладено арешт на нерухоме та рухоме майно, яке належить ОСОБА_2

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 22.04.2014р. заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики було задоволено, накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 в межах заявленого позову, а саме на суму не більше 205 000 грн.

Згідно рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10.06.2014р. позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 205 000 грн. боргу за договором позики.

ОСОБА_1 звернулася до Долинського районного суду Івано-Франківської області з заявою про скасування заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що згідно до рішення Малиновського районного суду від 16.12.2013р. за нею визнано право власності на 1/2 частину арештованої квартири, а також визнано недійсним свідоцтво від 16.01.2007р. про право власності ОСОБА_2 на арештовану квартиру, у зв'язку з чим відпала необхідність у застосуванні таких заходів забезпечення позову.

В ході розгляду заяви про забезпечення позову суддя Долинського районного суду Івано-Франківської області встановив, що згідно повідомлення ВДВС державним виконавцем відділу ДВС Долинського РУЮ було накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно боржника, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та садовий будинок.

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 30.12.2014р. у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову було відмовлено, оскільки рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10.06.2014р. позов ОСОБА_4 задоволено, а в матеріалах справи немає підтвердження про його виконання, потреба в забезпеченні позову на даний час не минула.

Згідно до довідки виписки з домової книги про склад сім»ї та прописки №2 від 12.01.2015р. вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 проживають та прописані ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Згідно до акту державного виконавця від 10.09.2013р. встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 проживають квартиранти протягом трьох років, ОСОБА_3 у вказаній квартирі не проживає, сусіди його ніколи не бачили.

Також в матеріалах справи є копія заяви представника позивачки про її звернення до Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 04.03.2015р. з приводу встановлення хто проживає у спірній квартирі та не допуску її у вказану квартиру.

З листа Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 24.03.2015р. також вбачається, що ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає, вона передала її в оренду ОСОБА_10 з сім»єю. З ОСОБА_2 проведена профілактична бесіда з приводу недопущення порушень діючого законодавства України.

На підставі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі своїми протиправними діями створюють перепони для вселення позивачки у належну їй 1/2 частину спірної квартири за рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 16.12.2013р.

Згідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно до п.5 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014р. вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Таким чином посилання відповідачів на ст.334 Цивільного кодексу, яка констатує, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації, а оскільки позивачкою не зареєстроване рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 16.12.2013р. в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то вона не набула права володіння, користування і розпорядження половиною спірної квартири у неї немає не може слугувати підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки вказана норма закону розповсюджується на момент набуття права власності за договором, а в даному випадку право власності позивачки на ? частину квартири АДРЕСА_1 виникло не на підставі договору а на підставі рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 16.12.2013р., яке набрало законної сили, є незаперечним та таким, що набуто з правових підстав. Судом встановлено, що між сторонами існують неприязні відносини, оскільки відповідачі не надають можливість позивачці вселитися у спірну квартиру, про що свідчать докази, надані позивачкою в судовому засіданні. Таким чином суд вважає позовні вимоги доведеними та обґрунтованими, а тому підлягаючими задоволенню в повному обсязі. Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 316-319, 386, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст.10, 11, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності та вселення задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) у квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2), ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3), ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_4) не чинити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) перешкод у здійсненні права власності, а саме 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк зі дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ І.А.МАЗУН