УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Кафідової О.В., Леванчука А.О.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Конопацька Оксана Борисівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та витребування з чужого незаконного володіння квартири за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 травня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 серпня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 26 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного між відповідачами 24 грудня 2010 року. Просила також визнати за нею право власності на вищевказану квартиру та витребувати її з чужого незаконного володіння ОСОБА_4

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вказана квартира належала їй та чоловіку - ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності відповідно до свідоцтва про право власності на житло. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер. Після його смерті вона як єдиний спадкоємець прийняла спадщину, про що їй 28 січня 2010 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна, а саме, Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться в АДРЕСА_4. У зв'язку із чим вважала, що частину спірної квартири вона також прийняла у спадщину після смерті свого чоловіка, а відтак, вищевказана квартира належить їй на праві особистої власності. На підставі заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2010 року (яке у подальшому скасоване) за позовом ОСОБА_5 до неї про визнання права власності та визнання договору купівлі-продажу спірної квартири дійсним, право власності на вказану квартиру було оформлено за ОСОБА_5, яка 24 грудня 2010 року уклала договір купівлі-продажу вказаної квартири з ОСОБА_4 Позивач вважає, що за вказаних обставин договір купівлі-продажу спірної квартири від 24 грудня 2010 року повинен бути визнаний недійсним, а квартира витребувана у ОСОБА_4

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 травня 2014 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1. Витребувано у ОСОБА_4 у власність ОСОБА_3 вищевказану квартиру. У решті позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14 серпня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 травня 2014 року залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 лютого 2015 року апеляційну скаргу управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради задоволено, рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 серпня 2014 року скасовано у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати зазначені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_3 не з її волі, а у зв'язку з прийняттям судового рішення, яке в подальшому було скасовано, а також встановивши, що ОСОБА_5 не була власником спірного нерухомого майна і не мала права його відчужувати, вважав позовні вимоги доведеними.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення місцевого суду та власну ухвалу (в порядку ст. 318 ЦПК України), та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, виходив із того, що ОСОБА_3 спадщину після смерті свого чоловіка у вигляді Ѕ частини спірної квартири не прийняла, належним чином відповідно до умов чинного законодавства її не оформила, вона не є власником квартири в цілому, а тому її права не порушені та підлягають судовому захисту.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Судами установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 8 липня 1999 року квартира АДРЕСА_2 в рівних частинах по Ѕ належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та її чоловіку ОСОБА_7

14 грудня 2006 року ОСОБА_7 склав заповіт, яким усе своє рухоме та нерухоме майно, на яке він мав право за законом на день смерті, заповів своїй дружині ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2010 року було визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_5 та ОСОБА_8, укладений 11 грудня 2009 року, та визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_2.

24 грудня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25 червня 2012 року заочне рішення від 19 жовтня 2010 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності та визнання договору купівлі-продажу дійсним скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 6 лютого 2013 року позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності та визнання договору купівлі-продажу дійсним - залишено без розгляду.

Звертаючись до суду у указаним позовом ОСОБА_3 просила задовольнити її вимоги на підставі ст. 215, 388 ЦК України.

Згідно зі ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання, згідно із ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України ухвалюючи рішення про відмову в позові про витребування спірної квартири в цілому від набувача, з тих підстав, що ОСОБА_3 не була законним власником вказаного нерухомого майна, оскільки не успадкувала спірну квартиру та не оформила в установленому законом порядку спадкові права після смерті свого чоловіка, не звернув уваги на те, що позивач на підставі свідоцтва про право власності від 8 липня 1999 року була власником Ѕ частини квартири, яка вибула у неї із власності на підставі скасованого судового рішення, а відтак, остання має право на захист свого порушеного права.

З матеріалів справи також вбачається та встановлено судами, що згідно копії спадкової справи Одинадцятої харківської державної нотаріальної контори, заведеної після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7, позивач 27 січня 2010 року звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, зазначаючи, що спадкове майно складається з 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_5, та просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом на зазначене нерухоме майно. Також ОСОБА_3 зазначила в заяві про прийняття спадщини, що її чоловік ОСОБА_7 на день смерті постійно проживав за місцем реєстрації в Харкові, АДРЕСА_3, а оскільки вона проживала разом з померлим чоловіком, то спадщину вона прийняла.

27 січня 2010 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться в АДРЕСА_4 яке ніким не оспорено та не визнано судом недійсним.

Прийнявши частину спадщини за заповітом, ОСОБА_3 прийняла усю спадщину, яка складається з усіх прав та обов'язків, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч.1 ст.1218 ЦК України).

Тобто, прийняття спадщини - це дія спадкоємця, яка свідчить про його згоду вступити в спадкові права.

Висновки апеляційного суду щодо неприйняття позивачем спадщини на частку спірної квартири з посиланням на певні докази того, що остання не проживала у спірній квартирі, є такими, що не відповідають зазначеним положенням закону та спростовуються даними нотаріальної контори щодо отримання спадкоємцем за заповітом - позивачем свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна.

Також не можна погодитись з висновком апеляційного суду про те, що ОСОБА_3 право власності на Ѕ спадкову частину спірної квартири не набула, оскільки у встановленому законом порядку свідоцтво про право на спадщину не отримала, право власності на це майно не зареєструвала, оскільки аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває право на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним.

Разом із тим, не можна погодитись із рішенням суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_3 права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування з огляду на наступне.

В судовому порядку право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України) та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Також особа може звернутися до суду з позовом про захист спадкових прав шляхом оскарження дій нотаріуса за правилами позовного провадження у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Суд першої інстанції на вказані вимоги закону та роз'яснення уваги не звернув, не дослідив чи зверталась позивач із письмовою заявою до нотаріальної контори про отримання свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру та чи була відмова нотаріуса в оформленні права на спадщину, не встановив, які існували перешкоди для оформленні права власності позивачки на спадкове майно за умови наявності відповідних правовстановлюючих документів на спадкове майно, тобто вирішив справу з порушенням ст.ст. 212-214 ЦПК України.

Позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на належну їй частку квартири у спільній сумісній власності, яка вибула з її володіння на підставі незаконного судового рішення залежить від вирішення інших заявлених позивачем вимог, тому судові рішення в цій частині також підлягають скасуванню.

Оскільки суди на вищевикладені обставини уваги не звернули, у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не врахували норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановили обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, згідно ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені по справі рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У силу ч. 2 ст. 348 ЦПК України підлягає скасуванню й ухвала судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2014 року про відмову у відкритті касаційного провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_4

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Ухвалу судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2014 року скасувати.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 травня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 серпня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 26 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:О.В. Кафідова
А.О. Леванчук
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана