АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8801/2015 Головуючий у 1-й інстанції Тітов М.Ю.
Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого Кравець В.А.,

суддів Семенюк Т.А., Шиманського В.Й.

за участю секретаря Круглика В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 червня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору неукладеним,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2013 року представник позивача звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 3036.33 дол. США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 31.08.2013 року складає 24 260,24 грн. за кредитним договором №б/н від 03.08.2006 року та вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилався на те, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку.

У травні 2014 року представник ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати договір №б/н від 03.08.2006 року неукладеним.

Свої вимоги мотивував тим, що спосіб вчинення договору, з приводу якого виник спір, не відповідає вимогам кредитних договорів, у зв'язку із чим вважає, що само по собі заповнення заяви-анкети не достатньо для виникнення між сторонами правовідносин із кредитування.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 червня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 3 036,33 дол. США, що еквівалентно 24 260 грн. 24 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 4 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в позові. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» - задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду у м. Києва від 4 грудня 2014 року в частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Так, у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції не врахував пропуск позивачем строків позовної давності, зокрема і щодо споживчого кредитування, який закінчився у серпні 2012 року, оскільки строк дії картки визначено до серпня 2009 року.

Крім того, судом не враховано факту повної оплати сум вимог позивача, оскільки йому було видано 2 000 доларів США тіла кредиту одноразово, а по тілу кредиту було проплачено 4054 доларів та 916 доларів по процентам.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» проти апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відповідач взяті на себе кредитні зобов'язання належним чином не виконує, а тому наявні підстави для стягнення кредитної заборгованості. Відмовляючи у застосуванні строку позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що такий строк позивачем не пропущено, оскільки відповідачем вчинено дії, що свідчать про визнання ним свого боргу.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 рішення Апеляційного суду у м. Києва від 4 грудня 2014 року в частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано та справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Апеляційний суд міста Києва перевірятиме законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в частині первісного позову, оскільки в іншій частині рішення суду першої інстанції набрало законної сили.

Судом встановлено, що 3 серпня 2006 року відповідач заповнив заяву, яка разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає договір про надання банківських послуг.

Згідно із цим договором відповідачу були надані кредитні кошти в розмірі 2 тис. дол. США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, дата відкриття рахунку по якій є 9 серпня 2006 року та строк дії до серпня 2009 року. Базова процентна ставка за кредитом на момент підписання договору становила 1,83% із розрахунку 360 днів.

Позивач виконав свої зобов'язання, надавши відповідачу кредитні кошти в повному обсязі.

Натомість, ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 31 серпня 2013 року становила 3 036,33 дол. США та складається з: 521,74 дол. США - заборгованість за кредитом; 1310 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи: 62,58 дол. США - штраф (фіксована частина) та 141,61 дол. США - штраф (процентна ставка).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й доки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції цілком законного висновку дійшов про відповідальність боржника за вказаним договором та ухвалив рішення про задоволення позову, оскільки умови кредитного договору не виконуються належним чином.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем було заявлено про строк позовної давності.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування строку позовної давності з огляду на таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувавти своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

З матеріалів справи убачається, що відповідачем останній платіж у рахунок погашення заборгованості було здійснено 11 листопада 2011 року і у зв'язку з наявною сумою простроченої заборгованості та в силу положень договору вказана сума була зарахована в рахунок погашення прострочених відсотків по кредиту.

Отже, встановивши, що останній платіж зі сплати заборгованості за кредитним договором відповідачем був здійснений 11 листопада 2011 року, суд першої інстанції вірного висновку дійшов , що зазначена дія відповідача свідчить про визнання ним свого боргу та про переривання позовної давності відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦК України.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду в частині задоволення позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості , оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Рішення суду в частині первісного позову постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 червня 2014 року в частині задоволення позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Судді