АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

04 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - судді: Кирилюк Г.М.,

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.,

при секретарі: Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2014 року,

встановила:

У березні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 10.10.2013 р., просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №КІL0G від 16.11.2007 року в розмірі 626 275,98 грн. звернути стягнення на квартиру загальною площею 40,70 кв.м., житловою площею 17,40 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №КІL0G від 16.11.2007 р.) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отримання витягу з Державного реєстру прав власності, з внесенням даних про правочин купівлі-продажу предмету іпотеки у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, а також виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 16.11.2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у розмірі 305 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.11.2032 року. З метою забезпечення повернення кредиту між позивачем та позичальником було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість перед банком у розмірі 626 275,98 грн. Вимога банку про добровільне погашення заборгованості за кредитним договором відповідачем не задоволена. Враховуючи викладене, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів разом з малолітньою дитиною з іпотечної квартири.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2014 року позов задоволено частково. Звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 40,7 кв. м, житловою площею 17,4 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отримання витягу з Державного реєстру прав власності, з внесенням даних про правочин купівлі-продажу предмету іпотеки у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселено відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року та додатковим рішенням цього суду від 07 жовтня 2014 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2014 року в частині виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1 змінено. Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, 2009 року народження, з указаної квартири. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 березня 2015 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити ПАТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позову в повному обсязі.

Свої доводи мотивує тим, що кредит надавався строком до 16.11.2032 року, а тому у відповідача є можливість належним чином здійснити розрахунок із банком та повністю погасити заборгованість за кредитним договором. Відповідач не порушив основне зобов'язання, строк виконання якого не настав.

Позивачем не наведено жодного доказу про наявність збитків від дій відповідача. Відповідно до ч.3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Позивачем не зазначено про наявність договору поруки, укладеного з ОСОБА_4, якому банк не направляв претензій або вимог про погашення заборгованості. Суду першої інстанції було повідомлено про наявність поручителя, яким, у відповідності до договору поруки, може бути забезпечити виконання зобов'язань по кредитному договору, але судом не приділено жодної уваги вказаному факту.

Зазначив, що відповідач прострочив сплату частини щомісячних платежів по кредитному договору, проте по даний час щомісячно сплачує суму, яка перевищує суму по договору. Так, протягом лютого - березня 2014 року відповідачем було сплачено суму в розмірі 6600 грн. Примусове виселення з квартири фактично позбавить трьох громадян України конституційного права на наявність власного житла.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання повторно не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Враховуючи ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 є дружиною апелянта ОСОБА_1, обізнана про перебування справи на розгляді в суді апеляційної інстанції, про поважність причин неявки суду не повідомила, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи в її відсутність.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між ЗАТ КБ «ПриватБанк», назву якого змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 16 листопада 2007 року укладено договір про іпотечний кредит №КІL0G, відповідно до якого банк надав останньому грошові кошти у розмірі 305 000 грн. терміном до 16.11.2032 року, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку встановлених кредитним договором. Кредит було надано на поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_1

У зв'язку з невиконанням позичальником взятих на себе зобов'язань щодо повернення чергової частини суми кредиту, станом на 22.02.2013 р. виникла заборгованість в сумі 626275,98 грн., з яких: 299 955,94 грн. - заборгованість за кредитом; 146144,36 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 123 241,50 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 56 934,18 грн. - штраф (процентна складова).

Доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості суду не надано.

У забезпечення виконання зобов'язань за договором про іпотечний кредит №КІL0G, 16.11.2007 р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір №КІL0G, відповідно до умов якого останній передав, а позивач прийняв в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства,а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання (ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку).

Згідно умов п. 5.2.4 кредитного договору кредитор має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов'язань за цим договором або за іпотечним договором, в тому числі, але не виключно, у випадку прострочення сплати чергового платежу за кредитом та відсотків за користування кредитом понад 2 місяців, шляхом направлення повідомлення з зазначенням дати про дострокове розірвання договору.

Внаслідок порушення умов кредитного договору в частині строку та порядку погашення кредиту, банк 28.11.2012 р. звернувся до відповідача ОСОБА_1 з вимогою №30.1.0.0/2 про дострокове повернення кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій у тридцятиденний строк з дня її отримання. Одночасно повідомив про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги та про необхідність добровільного звільнення квартири, яка є предметом іпотеки (а.с. 11-13).

У позасудовому порядку вимогу банку виконано не було.

Факт неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором встановлено судом першої інстанції на підставі повної та всебічної оцінки обставин справи та відповідачами не заперечувався.

За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення осіб з квартири, що є предметом іпотеки.

Відповідно до ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У п. 4.3 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки продажу шляхом від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст.38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про

задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Задовольняючи касаційну скаргу ОСОБА_1, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 11 березня 2015 року зазначив, що в порушення зазначених вимог закону та умов договору іпотеки, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, в резолютивній частині не вказав початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності /незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

З огляду на викладене, а також зважаючи на відсутність згоди між іпотекодавцем та іпотекодержателем щодо встановлення початкової ціни продажу предмета іпотеки, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни судового рішення та встановлення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на нерухоме майно, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на час реалізації майна, що відповідає як змісту ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням ст. 38 цього Закону.

Крім того, резолютивна частина рішення не відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України, п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК.

Так, суд першої інстанції не визначив коло осіб, щодо яких він ухвалив рішення про виселення, вказавши, що виселенню підлягає відповідач та інші особи, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, що є предметом іпотеки.

За таких підстав судове рішення в цій частині також підлягає відповідній зміні шляхом зазначення, що виселенню з предмета іпотеки підлягають відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх малолітня дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

При вирішенні справи судом першої інстанції також не враховано положення ст.39 Закону України «Про іпотеку» щодо необхідності зазначення в судовому рішенні загального розміру вимог та всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

При визначенні загального розміру заборгованості та всіх його складових, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до п.6.4 кредитного договору, при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбачених п.п. 2.4., 6.2. даного Договору, кредитор має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити кредитору пеню в розмірі 0,15 від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки.

При цьому п. 2.4. Договору визначені строки та порядок погашення кредиту та відсотків, п. 6.2. Договору визначений порядок нарахування і сплати відсотків у подвійному розмірі на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 6.6 кредитного договору, при порушенні позичальником строків платежів по зобов'язанням, передбаченим цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі в межах 10% від суми невиконаного зобов'язання.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку на підтвердження розміру заборгованості, штраф у розмірі 56934,18 грн. визначений у відсотках від суми заборгованості. Розрахунок штрафу позивачем не наведений (а.с.7-10).

Разом з тим, виходячи із визначеного позивачем розміру заборгованості за кредитом - 569341,80 грн., яка включає заборгованість по тілу кредиту, відсоткам за користування кредитом та пені, та розміру зазначеного у цьому розрахунку штрафу (відсоток від суми заборгованості), колегія суддів дійшла висновку, що штраф в указаному розмірі нарахований, у тому числі, і на пеню (10% від 569 341,80 грн. = 56 934,18 грн. ).

За таких підстав колегія суддів дійшла висновку, що і пеня, і штраф нараховані кредитором за одне й те саме правопорушення - несплату кредиту та відсотків за користування кредитом (порушення позичальником строків платежів по зобов'язанням, передбаченим кредитним договором), за весь час прострочення сплати, у тому числі більш ніж на 30 днів. Крім того, штраф нарахований у тому числі і на пеню. Тобто має місце нарахування кредитором неустойки на неустойку.

Ураховуючи наведене в сукупності з положеннями ст. 61 Конституції України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на майно в рахунок погашення штрафу за кредитним договором у розмірі 56 934,18 грн. а тому оскаржуване рішення в цій частині слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем також частково здійснювалась погашення заборгованості, внаслідок чого станом на 03.01.2014 р. заборгованість по тілу кредиту зменшилась до суми 293 139,31 грн. (а.с. 142- 145 т.1).

За таких підстав колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни судового рішення та визначення загального розміру вимог та всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, в розмірі 562 525,17 грн. з яких: 293139,31 грн. - заборгованість за кредитом; 146144,36 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 123 241,50 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Посилання в апеляційній скарзі на існування договору поруки, поручителем за яким є ОСОБА_4, до якого не було пред'явлено відповідних вимог, на правильність висновків суду не впливає, оскільки пред'явлення вимоги до поручителя є правом, а не обов'язком позивача.

Згідно із ч. 3 ст. 39 Закону «Про іпотеку» суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Враховуючи ту обставину, що відповідно до умов договору про іпотечний кредит погашення заборгованості повинно було здійснюватись в сумі не менше 3955,90 грн., а за 10 місяців 2013 р. в рахунок погашення заборгованості сплачувалось в середньому лише по 1115 грн., доказів сплати заборгованості після жовтня 2013 р. суду не надано, що свідчить про істотність порушення основного зобов'язання, правові підстави для відмови в задоволенні позову про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З заявою про застосування наслідків спливу позовної давності сторона у спорі не зверталась.

Указаний розмір пені не перевищує розміру збитків кредитора унаслідок невиконання зобов'язання боржником, а тому підстав для застосування до спірних правовідносин ч.3 ст.551 ЦК України суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,307-309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2014 року в частині звернення стягнення на майно в рахунок погашення штрафу за кредитним договором №КІL0G від 16.11.2007 року у розмірі 56934,18 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2014 року в частині визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки, загального розміру вимог та всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а також кола осіб, щодо яких ухвалено рішення про виселення змінити.

У зв'язку з цим резолютивну частину рішення викласти у наступній редакції.

Позов задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) за кредитним договором №КІL0G від 16.11.2007 року в розмірі 562 525,17 грн., з яких: 293139,31 грн. - заборгованість за кредитом; 146144,36 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 123 241,50 грн. - пеня, звернути стягнення на квартиру загальною площею 40,70 кв.м., житловою площею 17,40 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом її продажу на підставі договору іпотеки №КІL0G від 16.11.2007 р. Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу у порядку , встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» із наданням Публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» права: отримання витягу з Державного реєстру прав власності, з внесенням даних про правочин купівлі-продажу предмету іпотеки у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно: проведення дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови; проведенням дій щодо оформлення та отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування; проведення всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Встановити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні не нижчому за звичайні ціни на нерухоме майно на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на час реалізації майна.

Виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1

В решті позову відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/6850/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Макаренко В.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.