Ухвала

іменем України

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Амеліна В.І., Остапчука Д.О.,Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Волинської обласної дирекції до ОСОБА_7, ОСОБА_8 в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, треті особи: орган опіки та піклування Луцької районної державної адміністрації, сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Луцького районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, про зняття з реєстрації та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_12 на рішення апеляційного суду Волинської області від 15 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2010 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду з позовом, у якому просило виселити ОСОБА_7, ОСОБА_8 та малолітніх ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 з житлового будинку по АДРЕСА_1, який є предметом іпотеки, і зобов'язати сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Луцького РВ УМВС України у Волинській області зняти їх з реєстрації.

На обґрунтування своїх вимог посилалось на ті обставини, що 19 грудня 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, за яким йому надано 100 000 доларів США зі сплатою 14,5 % річних за користування ними строком до 18 грудня 2013 року, а 05 вересня 2007 року укладено додаткову угоду, якою загальний розмір кредитних коштів збільшено до 150 000 доларів США, і в цей же день надано 50 000 доларів США.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 19 грудня 2006 року та 06 вересня 2007 року ОСОБА_8 передала в іпотеку банку належні їй житловий будинок загальною площею 169,3 кв. м по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 1808 кв. м за цією ж адресою.

Боржник неналежно виконував умови кредитного договору і 26 грудня 2008 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області стягнуто з нього та ОСОБА_8. 1 038 366 грн боргу за кредитним договором, а 27 травня 2009 року в порядку виконання цього рішення описано та накладено арешт на іпотечне майно ОСОБА_8, однак рішення суду до цього часу не виконано.

У зв'язку з чим банк прийняв рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку майно і 14 серпня 2009 року направив відповідачам письмову вимогу про їх добровільне виселення з житлового будинку, яка не виконана.

24 червня 2010 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області позов задоволено.

15 квітня 2015 року рішенням апеляційного суду Волинської області рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_12, яка не брала участі у справі та вважає, що ухваленим рішенням вирішено питання про її права та обов'язки, оскільки вона придбала будинок на прилюдних торгах і на час розгляду справи апеляційний судом вона є його власником, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що виселення мешканців з житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, може відбуватися тільки після звернення стягнення на нього у визначеному законом порядку, тоді як банк у письмових повідомленнях відповідачів указав тільки про такий намір без визначення способу звернення стягнення, а виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення є незаконним, оскільки будинок придбаний не за рахунок кредитних коштів.

Рішення суду апеляційної інстанції є правильним та таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 19 грудня 2006 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_7 укладено генеральну кредитну угоду, в межах якої укладено кредитний договір, за яким відповідачу надано 100 000 доларів США строком до 18 грудня 2013 року зі сплатою 14,5 % річних, та 05 вересня 2007 року додаткову угоду, якою внесено зміни та доповнення до договору і збільшено загальний розмір кредиту до 150 000 доларів США.

На забезпечення виконання цих зобов'язань 19 грудня 2006 року та 06 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_8. укладено договори іпотеки, за яким вона передала в іпотеку належні їй з 2003 року на праві власності житловий будинок загальною площею 169,3 кв. м по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 1808 кв. м, на якій він розташований.

ОСОБА_7 не виконав узятих на себе зобов'язань за кредитним договором і 26 грудня 2008 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області з нього та ОСОБА_8 стягнуто солідарно 1 038 366 грн боргу за кредитним договором, на виконання якого видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження, у ході якого описано та накладено арешт на житловий будинок, який є предметом іпотеки.

Рішення суду не було виконане і 14 серпня 2009 року банк надіслав ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_11 письмові вимоги про виселення з житлового будинку, який є предметом іпотеки, у зв'язку із наміром банку звернути стягнення на нього.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції правильно встановив обставини справи про те, що спірне майно, яке є предметом іпотеки, було придбане у власність відповідачкою ОСОБА_8 до отримання ОСОБА_7 кредиту в банку, отже, будинок був придбаний не за рахунок кредитних коштів, а тому відповідачі при зверненні стягнення на нього не можуть бути виселені зі спірного будинку без надання іншого житлового приміщення, правильно застосував ст. 109 Житлового кодексу України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що була чинною на час виникнення спірних відносин, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, ухвалив рішення з дотриманням норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Помилкове посилання суду апеляційної інстанції на ті обставини, що банком не було застосовано жодних зі способів звернення стягнення на будинок і відсутність у зв'язку з цим підстав для виселення відповідачів, тоді як у договорі містилося відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що є договором про задоволення вимог іпотекодержателя згідно з яким здійснюється звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. ст. 33, 36 Закону України «Про іпотеку» та неправильне застосування судом цих норм матеріального права, не впливає на правильність висновку суду про відсутність підстав для виселення відповідачів з будинку, який є предметом іпотеки, без надання іншого житлового приміщення.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно відхилити, рішення апеляційного суду Волинської області від 15 квітня 2015 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_12 відхилити, рішення апеляційного суду Волинської області від 15 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко