АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/1053/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1216/15Головуючий у 1-й інстанції Січиокно Т. О. Доповідач ап. інст. Омельченко Л. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Омельченко Л.М.

Суддів: Буленка О.О., Триголова В.М.

При секретарі Ачкасовій О.Н.

З участю позивача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 05 березня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те що 29 вересня 2014 року він уклав з відповідачем договір, згідно якого останній зобов'язався організувати роботу по виготовленню і передачі йому у власність ПВХ конструкцій за розцінками виконавця, а саме: профіль ПВХ LIDER, білий, заповнення 4 скла, загальною площею 7,221 кв.м. Вартість даних виробів складає 8000 гривень, із яких в день укладання договору він вніс, відповідно до умов договору, 3000 гривень. Оскільки відповідач при укладанні договору відмовив йому у наданні сертифікату якості на виріб та інформації про виробника чи постачальника, не узгодив схему віконної рами, не задовольнив подану ним заяву про розірвання договору та повернення внесеної передоплати, позивач просив суд визнати недійсним договір від 29.09.2014 року, укладений між сторонами та повернути йому сплачену за товар грошову суму у розмірі 3000 грн., а також стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 1500 гривень.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

З вищевказаним рішенням не погодився ОСОБА_2, який посилаючись в апеляційній скарзі на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Згідно ст.309 ч.1 п.4 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно п.22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб.

Відповідно до п.4 вищевказаного Закону, споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); відшкодування шкоди (збитків), завданих дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно приписів ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до норм ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції вірно встановлено і це підтверджено письмовими доказами по справі, що 29.09.2014 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір, згідно умов якого відповідач зобов'язався організувати роботу по виготовленню і передачі позивачу у власність ПВХ конструкцій за розцінками виконавця, а саме: профіль ПВХ LIDER, білий, заповнення 4 скла, загальною площею 7,221 кв.м. Також сторони досягли згоди з приводу оплати виконаних робіт. Так, згідно п.п.2.1, 2.2, 2.3 Договору, вартість виробів складає 8000 гривень, завдаток - 3000 грн.00 коп., борг до передачі у власність - 5000 грн.00 коп. (а.с.8).

З наданого позивачем Договору від 29.09.2014 року вбачається, що сторони в момент його підписання дійшли згоди з усіх істотних умов, в тому числі обумовили умови його виконання.

Отже, місцевим судом правильно встановлено, що при укладенні договору підряду ОСОБА_2 отримав вичерпну інформацію щодо умов та предмета договору, про що свідчить його особистий підпис у цьому договорі, зроблений без жодних застережень.

Встановивши зазначені вище обставини та давши належну оцінку доказам по справі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що факт небажання з боку позивача виконувати умови договору внаслідок того, що після укладення цього правочину його не задовольнила ціна виробів, не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Разом з тим, відмовляючи у стягненні на користь ОСОБА_2 суми завдатку, місцевий суд помилково послався на норми ч.1 ст. 571 ЦК, що завдаток, переданий з боку ОСОБА_2 ФОП ОСОБА_3 не підлягає поверненню, оскільки порушення зобов»язання сталося з вини позивача.

Так, суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_2 прохав повернути йому сплачену грошову суму з підстав недійсності правочину. Тому суд першої інстанції, вирішуючи в цій частині спір, невірно послався на норми права.

У зв»язку з цим, у задоволенні позову про повернення завдатку слід відмовити з причин відсутності підстав для визнання укладеного договору недійсним.

Крім того, відмовляючи у стягненні моральної шкоди, місцевий суд послався на те, що, оскільки не встановлено підстав для визнання договору недійсним і повернення завдатку, відсутні й підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Разом з тим, суд не звернув увагу на зміст позовних вимог, з якого видно, що ОСОБА_2 прохав суд стягнути моральну шкоду, заподіяну йому, як споживачу послуг, на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст.4 п.5 Закону України «Про захист прав споживачів», право споживача на відшкодування моральної шкоди можливе тільки у разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров»я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством.

По справі відсутні докази, що свідчили б про заподіяння позивачу ОСОБА_2 з боку відповідача такої шкоди.

До того ж, умовами укладеного договору на виготовлення продукції також не передбачено стягнення моральної шкоди.

Отже, судом першої інстанції вірно відмовлено у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, проте також невірно зазначено норми матеріального права.

У зв»язку з цим, рішення місцевого суду в частині застосування норм матеріального права слід змінити.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги про ненадання ФОП ОСОБА_3 позивачу при укладенні договору на узгодження креслень та інформації про якість товару (сертифікат якості) й інформації про виробника не заслуговують на увагу, оскільки позивач не підтвердив належними і допустимими доказами факту звернення до відповідача з такими вимогами в день укладення договору. Натомість, матеріали цивільної справи мають заяву, написану власноручно ОСОБА_2 в день укладення договору підряду про розірвання цього договору і повернення завдатку, так як його не влаштовує розрахунок і вартість віконної рами (а.с.9).

Інші доводи також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.303, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.4, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 частково задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 05 березня 2015 року змінити в частині застосування норм матеріального права.

Виключити з мотивувальної частини рішення вказівку на ч.1 ст.571 ЦК України щодо підстав відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення суми завдатку та в частині підстав для відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: суддя

Судді: