08.06.2015 Єдиний унікальний № 371/319/15-ц
Провадження 2/371/172/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 червня 2015 року Миронівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Гаврищука А.В.,

за участі секретаря судового засідання - Годжаєвої З.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миронівка в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулася до Миронівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 (далі-відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29.11.2013 року ОСОБА_2 узяв у борг у ОСОБА_1 товарних цінностей на суму 12400 грн. відповідно до розписки від 29.11.2013 року із зобов'язанням повернути вказану суму коштів в продовж поточного року (тобто до 31.12.2013 року). Однак, відповідач повернув позивачу лише 1420 грн., інші кошти ні на дату повернення боргу, ні на час подачі позову до суду відповідач не повернув.

Позивач просив стягнути з відповідача на його користь вказану суму боргу, 3% річних за час прострочення виконання зобов'язання.

У судовому засіданні, позивач - ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та його захисник ОСОБА_4 проти позову заперечували, пославшись на те, що борг повністю повернутий, про що свідчать підписи позивача за отримання коштів у блокноті відповідача, копія з якого долучена до матеріалів справи.

Відповідно до положень ч.4 ст. 10 ЦПК України судом було роз'яснено відповідачу наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та представника, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.

29.07.2014 року позивач і відповідача уклали договір дарування металевого кіоску, загальною площею 6,00 кв.м.

Вказаний договір носить ознаки удаваного (хоча в судовому порядку таким не визнаний), оскільки, як пояснили сторони в судовому засіданні, на справді кіоск ОСОБА_1 був проданий ОСОБА_2 за 7000 доларів США.

У кіоску на момент продажу знаходився інвентар (касовий апарат, холодильник, мікрохвильова піч, електричний чайник та ін), а також товару на загальну суму 12400 грн.

Згідно розписки від 29.11.2013 року, ОСОБА_2 взяв у борг товару на 12400 грн. у ОСОБА_1 із зобов'язанням повернути вказану суму коштами у розмірі 12400 грн. протягом поточного року, тобто до 31.12.2013 року /а.с. 7/.

На час розгляду справи оригінал розписки знаходиться у позивача та було надано суду у судовому засіданні для огляду.

У термін, зазначений у розписці, а саме до 31.12.2013 року, борг відповідачем було повернуто частково у розмірі 1420 грн., про що свідчить запис в поданій розписці, а саме: 385 грн.+235 грн. + 800 грн., іншу суму повернуто не було.

Позивач у судовому засіданні підтвердила, що вказаний запис у розписці від 29.11.2013 року свідчить про повернення 1420 грн. боргу.

На підтвердження доводів про повний розрахунок з позивачем, відповідачем було надано квитанції про проведення валютно-обмінних операцій №302877, №303026, №303420№ 13766402, видаткова накладна від 18.11.2013 року /а.с.40,41/. Крім того, відповідачем надано ксерокопію із записника із зазначенням дат та сум коштів, отриманих позивачем.

Однак цей доказ не може бути визнаний належним та допустимим, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, слова «за товар», які містяться навпроти сум та підписів позивача, були проставлені відповідачем не в момент, коли кошти від нього отримувала позивач, а значно пізніше.

Позивач зазначала, що суми в іноземній валюті - це кошти, які їй передавав відповідач як остаток плати за металевий кіоск, оскільки купівля-продаж кіоску відбувалася на умовах розстрочки, а інші суми, зазначені у записнику відповідача - це кошти, передані за інвентар, а саме: касовий апарат, холодильник, мікрохвильова піч, електричний чайник.

Відповідач в судовому засіданні належними та допустимими доказами доводів позивача не спростував.

Встановленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із виконанням договору позики, які регулюються Цивільним кодексом України (надалі за текстом - ЦК України).

Так, згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі , визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із правовою позицією, сформульованою Верховним Судом України у постанові від 18.09.2013 року № 6-63цс13, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином відповідно до ст. 599 ЦК України.

Наслідки прострочення виконання за договором позики передбачені ч. 1 ст. 1050 ЦК України встановлюють, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини та з урахуванням зазначених вище норм ЦК України та правової позиції Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли зобов'язання на підставі укладених між ними договору позики, на підтвердження укладення якого позивачем надано відповідну розписку, видану відповідачем.

За умовами укладених між сторонами договорів позики, позивач передав відповідачу у власність товар на визначену суму: 12400 грн., а відповідач зобов'язувався повернути позивачам таку ж суму коштів у визначений сторонами договору позики строк, а саме: до 31.12.2013 року.

При цьому, позивач умови укладеного договору позики виконав повністю, позаяк передав відповідачу у власність обумовлену договором кількість товару на суму 12400 грн., що підтверджується відповідною розпискою, водночас, відповідач, своїх зобов'язань за договором не виконав, оскільки, не дивлячись на настання строків виконання зобов'язань за договором, не повернув позивачу кошти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.ст. 525, 629 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 545 ЦК України передбачено, що, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином за час прострочення виконання зобов'язання з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за час простроченого зобов'язання згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 329,40 грн.

На підтвердження своїх вимог позивачем надано оригінали розписок, виданої відповідачем, яка є борговими документами, а тому її наявність саме у позивача свідчить про існування заборгованості відповідача по цій розписці. У свою чергу відповідач не надав суду жодного належного та допустимого доказу проведення із позивачем повного розрахунку за договором позики, позаяк ксерокопія з блокноту відповідача не може вважатися належним та допустимим доказом виконання відповідачем свого боргового зобов'язання.

Статтями 57-60 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами порушення ОСОБА_2 її права, оскільки судом встановлено, що відповідач не виконав узятих на себе за договором позики зобов'язань та не повернув позивачу кошти за договором позики, а відтак порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10980 грн. суми основного зобов'язання та 3% річних за час прострочення зобов'язання у розмірі 329,40 грн.

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Отже, оскільки позов задоволено повністю, то з відповідача на користь позивача слід стягнути усі суми сплаченого та документально підтвердженого судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 213-215, 367 ЦПК України, на підставі ст.ст. 11, 207, 509, 525-527, 624, 625, 629, 1046-1050, 1052, 1054 ЦК України суд,-

В и р і ш и в:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий 27.09.2005 року Миронівським РВ ГУ МВС України у Київській області, на користь ОСОБА_1, жительки АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1, заборгованість за розпискою у сумі 10980,00 (десять тисяч дев'ятсот вісімдесят) гривень та три проценти річних у розмірі 329,00 (триста двадцять дев'ять ) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий 27.09.2005 року Миронівським РВ ГУ МВС України у Київській області, на користь ОСОБА_1, жительки АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1 судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Миронівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 08.06.2015 р.

Суддя підпис А.В. Гаврищук

Згідно з оригіналом

Суддя А.В. Гаврищук