АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/1485/15 Доповідач - Фащевська Н.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Фащевської Н.Є.

суддів - Ходоровський М. В., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

Сторін: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Тернопільської міської ради, третя особа Перша Тернопільська державна нотаріальна контора, про визначення частки у праві спільної сумісної власності,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з апеляційною скаргою на вищезазначене рішення суду, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Тернопільської міської ради, третя особа Перша Тернопільська державна нотаріальна контора, про визначення частки у праві спільної сумісної власності у квартирі АДРЕСА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт вказує, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті, неповного зясування обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Враховуючи наведене просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22 липня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Тернопільської міської ради, третя особа Перша Тернопільська державна нотаріальна контора, задоволити та визначити, що частка ОСОБА_6, який помер 26 жовтня 2014 року, в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, що становила 1/3.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову щодо визначення частки померлого ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що така позовна вимога буде суперечити ст.ст. 3, 27-31 ЦПК України, оскільки співвласник майна у звязку із смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду оскільки він відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 помер 26 жовтня 2014 року що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ИД №179841 виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції 28.10.2014р.

Позивач ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_6, що вбачається із свідоцтва про народження серії 1-АГ №564758 від 08.05.1970р.

За життя ОСОБА_6 склав заповіт, який посвідчений 28.02.2008р. приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, за яким ОСОБА_6 в разі смерті належну на праві особистої власності 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 заповів ОСОБА_1

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 21.11.1995р., яке видане Міським бюро технічної інвентаризації на підставі розпорядження №11724, квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Із довідки ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» від 27.04.2005р. №1475, яка видана ОСОБА_1 для пред'явлення в Першу Тернопільську державну нотаріальну контору вбачається, що згідно обліку технічної інвентаризації станом на 29.12.2012р. власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 належить ОСОБА_6

Постановою держаного нотаріуса Першої Тернопільської держаної нотаріальної контори від 08.05.2015р. №1590/02-31 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку квартири квартира АДРЕСА_2 після померлого 26 жовтня 2014 року ОСОБА_6

У постанові вказано, що відповідно до матеріалів спадкової справи спадкоємець ОСОБА_1 спадщину прийняв, інших спадкоємців не має. ОСОБА_4, яка має обов'язкову частку у спадщину відмовилася від прийняття спадщини.

Відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину мотивувалася тим, що квартира АДРЕСА_2 належить згідно свідоцтва про право власності від 21.11.1995р. ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, у якій із аналізу змісту ч. 1 ст. 368 ЦК України частки співвласників не визначені. Квартира набувалася у власність особами в порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» і формулювання статті 8 якого не дають можливості нотаріусу застосовувати презумпцію спільної часткової власності, так як співвласники ще до видачі свідоцтва про право власності домовились про режим спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ізст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Із роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п.12 Постанови №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Згідно з ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

З огляду на вищенаведену норму закону, суд першої інстанції, дійшов вірного висновку про відмову в задоволені позовних вимог щодо визнання за померлим ОСОБА_6 частки у спільній сумісній власності, оскільки з моменту смерті останнього, правоздатність померлого припинилась з таким висновком погоджується і колегія суддів.

Доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22 липня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :