Справа № 307/1571/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

20 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Суботи М.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності та відшкодування майнової шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 9 липня 2015 р., -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 13.05.2015 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 мотивуючи наступним. Позивач внаслідок розпаювання майна КСП «Полонина» та вчинення ряду правочинів щодо одержання у власність сертифікатів на майнові частки (паї) у період з 2000 р. по 2012 р. акумулював певну кількість паїв і зрештою отримав 20.07.2012 Свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) на суму 64467,00 грн, тож вартість його паю становить 100% вартості приміщення складу КСП «Полонина», що підлягало розпаюванню і коштувало 59000,00 грн.

Зазначена будівля була в аварійному стані, капітальних стін не мала, покрівлю тримали залізобетонні колони. Рішенням Новоселицької сільської ради Тячівського району від 06.10.2004 № 162 позивачу був наданий дозвіл на збір технічних матеріалів для реконструкції колишнього складу в магазин змішаних товарів, а рішенням № 168 цього ж дня був наданий дозвіл на приватизацію земельної ділянки площею 0,03 га, необхідної для реконструкції викупленого складу. Актом державної технічної комісії від 21.06.2007 було прийнято в експлуатацію закінчений будівництвом об'єкт - магазин змішаних товарів по АДРЕСА_1, акт є підставою для оформлення права власності на об'єкт.

На час звернення до суду з позовом половину будівлі самовільно займає відповідач ОСОБА_3, документів на право користування будівлею та на здійснення в ній підприємницької діяльності він не має. Однак, відповідач облаштував у будівлі цех із виготовлення пам'ятників, складує в цеху та навколо нього необхідні для виробництва матеріали, засмічує територію тощо. Виробнича діяльність, яку провадить відповідач, шкодить будівлі. Вимоги позивача звільнити самовільно зайняту будівлю відповідач не виконує, внаслідок чого позивач був змушений звертатися до правоохоронних органів. Актом обстеження будівлі визначено вартість робіт, необхідних для відновлення будівлі у зв'язку з протиправними діями відповідача, в розмірі 203665,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст.ст. 386, 391 ЦК України щодо захисту права власності, ст.ст. 22, 1166 цього Кодексу щодо відшкодування майнової шкоди, позивач просив зобов'язати відповідача звільнити будівлю магазину змішаних товарів по АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на користь позивача 203665,00 грн у відшкодування шкоди, заподіяної будівлі.

Рішенням Тячівського районного суду від 09.07.2015 у позові відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, позивач подав на нього апеляційну скаргу, на обґрунтування якої посилається загалом на ті самі обставини, якими мотивувався позов. Крім того, вказує на факт реєстрації свого права власності на нерухоме майно, на необґрунтованість заперечень відповідача на позов щодо права власності позивача на будівлю колишнього складу, на відсутність доказів щодо права власності відповідача на частину будівлі, на захоплення відповідачем як половини будівлі, так і близько 40% будівлі, посилається на встановлення цього факту експертним висновком. Мотивуючи скаргу, апелянт вказує на неврахування судом правил, які регулюють питання здійснення права спільної часткової власності. На думку апелянта, висновок спеціаліста є належним і допустимим доказом щодо обставин, з огляду на які був пред'явлений позов, а суд міг самостійно пояснити сторонам право вимагати проведення експертизи. Апелянт у скарзі зазначав також, що у 2009 р. громадяни ОСОБА_4 і ОСОБА_3 попросилися до магазину як орендарі, після чого стали безоплатно здійснювати там підприємницьку діяльність, звільнити приміщення відмовилися, почали погрожувати позивачу, шкодити його майну, що призвело до кримінального провадження. Позивач просить рішення суду скасувати, позов задовольнити або відповідно до норм КПК України повернути справу у зв'язку зі здійсненням кримінального провадження до суду першої інстанції.

У письмових запереченнях на апеляцію відповідач ОСОБА_3 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Суботи М.І., які апеляцію, окрім вимоги щодо повернення справи до місцевого суду за правилами кримінального судочинства, підтримали, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності. Рішення суду правильне по суті, відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дано правильну оцінку.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), обов'язок доказування позову лежить на позивачеві, йому слід належно довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-60 ЦПК України); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 ЦПК України).

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо захисту права власності та відшкодування майнової шкоди у редакції, чинній на час їх виникнення. Відповідно до ст.ст. 11-16, 22, 316-319, 321, 386, 391, 396, 1166 ЦК України:

цивільні права здійснюються особою, а цивільні обов'язки - виконуються у межах, встановлених договором або актами цивільного законодавства;

особа повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах;

власник, а також особа, яка має речове право на чуже майно, вправі вимагати захисту свого права, зокрема, усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання майном;

із факту заподіяння шкоди виникають цивільні права та обов'язки; особа вправі вимагати повного відшкодування майнової шкоди, завданої їй винною, протиправною поведінкою іншої особи, при цьому, розмір завданої шкоди доводиться позивачем, а відсутність вини у шкоді доводиться заподіювачем.

Пред'являючи позов, ОСОБА_1 виходив з того, що він є власником усієї будівлі колишнього складу КСП «Полонина», а на час виникнення спірних правовідносин - магазину змішаних товарів по АДРЕСА_1, половину якого протиправно, самовільно займає відповідач ОСОБА_3, не бажає її добровільно звільнити, а своєю діяльністю завдає шкоди майну позивача.

Виходячи з підстав і предмету позову та апеляції, що розглядаються, предметом доказування (ст. 179 ч. 1 ЦПК України) є передусім факти, які повинні підтверджувати доводи позивача про те, що йому як правомірному власнику нерухомого майна або як особі, яка має законне речове право на чуже майно, відповідачем вчиняються перешкоди у здійсненні права власності (речового права на чуже майно), а також завдається шкода цьому майну. При цьому, доводи і мотивація позову щодо наявності відповідних перешкод та характеру, наслідків, розміру завданої майнової шкоди повинні бути конкретними, точними та повинні обґрунтовуватися належними і допустимими доказами. Зокрема, підлягають перевірці доводи позивача та встановлення фактів стосовно того, яку саме частину приміщення магазину змішаних товарів та на якій підставі займає відповідач; які дії відповідача та як впливають на стан приміщення; чи завдається приміщенню шкода, якщо так, то яка саме (характер шкоди, обсяг пошкоджень і т.ін.), чи завдається шкода тільки займаному фактично відповідачем приміщенню, чи вона завдається й іншим частинам будівлі; відповідно до встановленого які дії слід вчинити (які роботи слід виконати) для усунення негативних наслідків, що мають місце, які витрати слід для цього здійснити тощо. Залежно від обставин справи, може виникнути необхідність з'ясувати й інші факти, що мають значення.

Питання щодо права власності позивача ОСОБА_1 на спірне приміщення (будівлю) саме по собі не є предметом позову, а відтак, і предметом доказування в справі, рішення суду в якій переглядається апеляційним порядком, і оцінюється лише в контексті права на позов, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав (ст. 15 ЦК України, ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 ЦПК України). У цьому зв'язку колегія суддів констатує, що:

21.06.2007 державна комісія, призначена Тячівською РДА, прийняла в експлуатацію закінчений будівництвом об'єкт «реконструкція частини складу колишнього КСПГ «Полонина» під магазин змішаних товарів в АДРЕСА_1, підпр. ОСОБА_1 … загальна площа - 675,1 кв. м, торгова площа - 66,7 кв. м, назва об'єкта - магазин змішаних товарів», Акт державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію затверджено розпорядженням голови Тячівської РДА від 27.06.2007 № 328 (а.с. 6);

23.01.2008 Новоселицька сільська рада Тячівського району прийняла рішення № 2 «Про оформлення права власності на нерухоме майно», яким вирішила оформити право власності на магазин, який знаходиться в АДРЕСА_1, за ОСОБА_1 (а.с. 8);

20.07.2012 Новоселицька сільська рада видала ОСОБА_1 Свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, яким посвідчено право ОСОБА_1 на пайовий фонд КСП «Полонина» відповідно до договорів купівлі-продажу від 01.09.2004 ВВМ № 106752 і від 18.07.2012 ВРТ № 549003, частка ОСОБА_1 визначена в розмірі 64467,00 грн (а.с. 5);

рішенням Тячівського районного суду від 08.07.2008 у справі № 2о-109/08 визнано факт, що ОСОБА_1 є власником 91/100 частин будівлі, а саме - магазину площею 607,6 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в цілому (а.с. 94-95);

ухвалою Тячівського районного суду від 10.02.2010 рішення цього суду від 08.07.2008 у справі № 2о-109/08 скасовано у зв'язку з нововиявленими обставинами (а.с. 96), ухвалою цього ж суду від 26.02.2010 заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду внаслідок наявності спору про право, який вирішується в позовному провадженні (а.с. 97), у відкритті апеляційного провадження на ухвалу від 26.02.2010 було відмовлено ОСОБА_1 ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 28.09.2012, залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.11.2012 (а.с. 46-48);

витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованим 10.01.2013, стверджується, що 10.01.2013 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежиле приміщення - будівлю магазину змішаних товарів по АДРЕСА_1, загальна площа об'єкта 675,1 кв. м, підставою виникнення права власності зазначено рішення Тячівського районного суду від 08.07.2008 у справі № 2о-109/08, форма власності - приватна, вид спільної власності - спільна часткова, розмір частки - 91/100, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 17593 від 10.01.2013 (а.с. 42);

рішенням Тячівського районного суду від 19.09.2013 у справі № 307/1750/13-ц, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду Закарпатської області від 25.09.2014 та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2015, відмовлено ОСОБА_1 у позові до Новоселицької сільської ради та ОСОБА_3 про визнання права власності на частину будівлі магазину змішаних товарів по АДРЕСА_1; рішенням суду першої інстанції встановлено, зокрема, що всупереч вимогам законодавства у Свідоцтві серії НОМЕР_1 про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства від 20.07.2012 відмітки про виділення ОСОБА_1 майнового паю в натурі немає; на яку саме частину складу надавався ОСОБА_1 дозвіл на реконструкцію у документах не зазначено, жодного рішення співвласників (пайовиків) складу з приводу визначення його частини для реконструкції немає (а.с. 57-63).

З наведених вище та інших (а.с. 64, 65, 76, 77, 81, 89-93 та ін.) матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 теж купляв майнові паї, отримував у 2012-2013 рр. Свідоцтва про право власності на майнові паї члена КСП «Полонина», вирішував питання оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 для обслуговування складу, між ним і ОСОБА_1 тривають спори та мають місце взаємні претензії щодо володіння будівлею по АДРЕСА_1 та її використання, а щодо незаконної, на його думку, реєстрації права власності на вказану нерухомість за ОСОБА_1 й інших дій останнього ОСОБА_3 подав заяву до органу внутрішніх справ, за якою 16.03.2013 відкрито кримінальне провадження № 0000535.

Попри наведене, реєстрація права власності на частку в будівлі по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 проведена, доказів її скасування у справі немає, тому за змістом положень ст. 2 ч. 1, ст. 3 ч.ч. 1-3, ст. 4 ч. 1 п. 1, ст. 5 ч. 1, ст. 10 ч. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у відповідній редакції наразі державою офіційно визнано виникнення з 10.01.2013 та існування права власності ОСОБА_1 на частку в розмірі 91/100 будівлі магазину змішаних товарів по АДРЕСА_1, держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно.

Відтак, ОСОБА_1 мав право на позов, який є предметом розгляду, з урахуванням, однак, факту реєстрації за ним права лише на частку в праві власності на майно. Частка позивача у нерухомому майні в натурі не виділялася, що він визнав в апеляційному суді, вважаючи, втім, себе власником всієї будівлі, а тому стверджуючи про непотрібність такого виділення частки.

З'ясування обставин, що мають значення для справи та підлягають доказуванню, потребує спеціальних знань у галузі науки, техніки, будівництва, у зв'язку з чим належним і допустимим доказом щодо цих обставин є висновок експерта (ст. 66, ст. 143 ч. 1, ст. 147 ч.ч. 2-6, ст. 179 ч. 2, ст. 189 ЦПК України). Кваліфікація позивачем «Акту обстеження нежитлової будівлі» від 23.02.2015 та додатку до цього акту - «Кошторису приблизної вартості ремонтно-будівельних робіт по запобіганню руйнування конструктивних елементів будівлі по АДРЕСА_1» (а.с. 9-17) одночасно як висновку спеціаліста та як експертного висновку, посилання на ці документи як на належні, допустимі та достатні докази для встановлення обставин справи не ґрунтуються на законі, не відповідають обставинам справи і не усувають суперечностей у справі та в правовій позиції позивача.

Зазначені документи не є висновком судової будівельно-технічної експертизи і не відповідають правилам проведення такої, встановленим нормами законодавства. Не є ці документи і висновком спеціаліста в розумінні цивільного процесуального закону, який визначає порядок залучення до участі в справі спеціаліста, його допоміжну роль у цивільному процесі за наявності для того відповідних підстав і встановлює, що допомога спеціаліста технічного характеру під час вчинення процесуальних дій не замінює висновку експерта (ст.ст. 54, 190 ЦПК України). Документи, про які йдеться, можуть мати значення як письмові докази (ст. 64 ЦПК України), що оцінюються в сукупності та взаємозв'язку з іншими доказами.

Доводи позивача щодо параметрів приміщення та частини приміщення, яку відповідно до його правової позиції самовільно займає відповідач, суперечливі.

По-перше, рішенням Тячівського районного суду від 08.07.2008 у справі № 2о-109/08, яке зазначене підставою для реєстрації за ОСОБА_1 права власності на нерухомість, визнавався факт належності позивачу на праві власності магазину площею 607,6 кв. м, тоді як 10.01.2013 зареєстровано було право власності на будівлю магазину змішаних товарів площею 675,1 кв. м.

По-друге, у 2007 р. був прийнятий в експлуатацію магазин змішаних товарів загальною площею 675,1 кв. м, в т.ч., торговою площею 66,7 кв. м, тоді як в акті обстеження від 23.02.2015 зафіксовано, що із загальної площі будівлі у 675,1 кв. м позивачем використовуються 404,7 кв. м як торгові - магазин, кафе, диско-бар та допоміжні до них приміщення, а решта площі 270,4 кв. м використовується орендарем (без зазначення яким саме) як виробничі приміщення по виготовленню залізобетонних елементів надмогильних пам'ятників.

По-третє, у позовній заяві позивач зазначав, що відповідач зайняв половину будівлі (а.с. 2-4), в апеляційній скарзі позивач вказував на захоплення відповідачем як половини будівлі, так і близько 40% будівлі (а.с. 110-116), посилаючись на визнання цієї обставини в суді першої інстанції стороною відповідача. Водночас обґрунтування позову та позовних вимог з урахуванням наведених обставин позивач не змінював. Крім того, апеляційному суду позивач пояснив, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 свого часу дозволив користуватися частиною будівлі інший власник сертифікатів, який вважав, що має право на частку в цьому майні, а ОСОБА_4 зараз у приміщенні не працює.

Таким чином, у справі немає достовірних і документально підтверджених даних про те, які саме приміщення знаходяться у зазначеній вище будівлі на площі 675,1 кв. м і яким чином вони використовуються; чи займає всю площу магазин змішаних товарів з підсобними та допоміжними приміщеннями, або на цій площі функціонують інші заклади, здійснюється інша діяльність; яку саме площу і які приміщення конкретно займає відповідач, зокрема, чи займає він власне частину магазину змішаних товарів, про звільнення якого саме і просить позивач; як це співвідноситься з доводами про заподіяння відповідачем шкоди майну позивача тощо. Між тим, ці та інші обставини, наведені вище, безпосередньо впливають на доказування позову, зокрема, щодо того, яке саме приміщення чи яку його частину належить звільнити відповідачу, яким є характер і розміри шкоди, що її просить відшкодувати позивач.

Визнання певних обставин відповідачем, на що вказує позивач, не є достатнім для задоволення позову, який, до того ж, заперечується відповідачем, позаяк не усуває необхідності встановлення цих обставин та перевірки відповідного визнання у належний процесуальний спосіб. Розпоряджаючись правами, які суд першої інстанції включно з положеннями ст. 10 ЦПК України роз'яснив (а.с. 98), вільно та діючи на власний розсуд, користуючись правовою допомогою адвоката, вважаючи докази достатніми для задоволення пред'явлених вимог (ст. 131 ч.ч. 1, 2 ЦПК України), не маючи перешкод у реалізації процесуальних прав та у виконанні процесуальних обов'язків, позивач не ставив у суді першої інстанції питання про проведення судової будівельно-технічної експертизи для з'ясування відповідних обставин. Не заявлялося клопотання про призначення судом такої експертизи і в апеляційному суді, а клопотання сторони апелянта про відкладення розгляду справи для надання можливості одержати за своїм замовленням висновок щодо зайнятої відповідачем частини будівлі та інших обставин було відхилено з урахуванням положень ст. 303 ч.ч. 1, 2 ЦПК України та інших норм процесуального закону через відсутність поважних причин неподання доказів та з огляду на необхідність доказування позову передусім у суді першої інстанції.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмови в позові, який по суті ґрунтується на припущеннях. Зважаючи на наявні в справі документи щодо ідеальної частки ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності, суд не мав підстав вважати позивача одноосібним власником будівлі, в якій знаходиться магазин змішаних товарів. За відсутності належних і допустимих доказів щодо обставин, які мають значення в справі, та з урахуванням суперечливої позиції позивача в справі як на стадії її розгляду судом першої інстанції, так і на стадії апеляційного розгляду, конкретне порушення права у зв'язку із самовільним зайняттям відповідачем приміщення чи його частини, а також характер і розмір майнової шкоди, про відшкодування якої пред'являвся позов, не можна визнати доведеними, тож наразі не може йтися і про вину відповідача у порушенні конкретних прав позивача. Поряд із цим, за наявності для того підстав, зокрема, у випадку триваючого порушення права, власник майна не позбавлений можливості вимагати встановленим порядком захисту свого права від відповідного порушення.

За таких обставин, суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для задоволення позову, правильно застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 212-215 та іншим нормам ЦПК України, тому на підставі ст. 308 ЦПК України та з урахуванням положень ст. 303 ч.ч. 1, 2 цього Кодексу, апеляцію, доводи якої правильності по суті та законності рішення суду не спростовують, слід відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 303 ч.ч. 1, 2, ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Тячівського районного суду від 9 липня 2015 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскар¬жена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді