Провадження № 22-ц/780/3393/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 29 23.06.2015
УХВАЛА

Іменем України

23 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Фінагєєва В.О., Поліщука М.А.,

при секретарі : Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 3 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна», ОСОБА_2, третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Служба експрес-доставки «Меркурій» про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 12 лютого 2011 року близько 20 год. 20 хв. сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю ОСОБА_2, який, керуючи автомобілем «ВАЗ 21104», державний номер НОМЕР_1, рухаючись по мосту, який зєднує пр-т ОСОБА_4 та вул. Леваневського в м. Біла Церква допустив на нього наїзд, внаслідок чого йому завдано тілесні ушкодження, що в подальшому призвело до встановлення ІІІ групи інвалідності. Постановою старшого слідчого СВ Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області від 13 березня 2014 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 закрито у звязку з відсутністю в його діях ознак кримінального правопорушення. Цивільно-правова відповідальність відповідача, як власника наземного транспортного засобу, була застрахована у ПАТ «СК «Країна».

Позивач вказав, що внаслідок ДТП йому завдано матеріальну шкоду повязану з лікуванням і придбанням лікарських засобів у розмірі 13 849,03 грн., із стійкою втратою працездатності у розмірі 11 292 грн., із тимчасовою втратою працездатності у розмірі 44 350 грн. та моральну шкоду, яку він оцінив у 30 000 грн. Просив суд стягнути в солідарному порядку з ПАТ «СК «Країна», як страховика заподіювача шкоди, та ОСОБА_2, як власника джерела підвищеної небезпеки, вищевказані суми майнової та моральної шкоди.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 3 квітня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду пов'язану із стійкою втратою працезданості у розмірі 20 000 грн. та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_2, через адвоката ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник позивача зазначає, що покладення на його довірителя обовязку відшкодувати шкоду є необґрунтованим з огляду на те, що він повідомив свого страховика у встановлений законом термін про страховий випадок, а його вина у вчинені ДТП відсутня. Вбачає в діях потерпілого умисел, так як останній, грубо порушуючи Правила дорожнього руху, свідомо допускав настання шкідливого результату. Крім цього вважає, що стягуючи з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду пов'язану із стійкою втратою працездатності, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки стягнув її в значно більшому розмірі ніж просив позивач.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявились в судове засідання, перевіривши матеріалами справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів на підтримання свого позову, не довів розмір матеріальної шкоди, а також не надано доказів того, що інвалідність він отримав саме внаслідок ДТП.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та сторонами не заперечується, що 12.02.2011 року близько 20 години 20 хвилин по проспекту Князя Володимира у м. Біла Церква, ОСОБА_2, керуючи автомобілем «ВАЗ-21104», державний номер НОМЕР_2, вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_6, внаслідок чого пішоход отримав тілесні ушкодження у виді відкритого перелому обох кісток лівої гомілки, рани на лівій гомілці, рани на лобі та на підборідді, внаслідок чого ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні Білоцерківської міської лікарні № 2 та на амбулаторному лікуванні. В період лікування йому було проведено операцію та було призначено лікування медичними препаратами..

Суд першої інстанції в судовому засіданні оглядав медичну картку ОСОБА_3 № 1740, про що зазначено в рішенні суду. Але суд відмовив в задоволенні позову в частині стягнення витрат на лікування, оскільки придбані за наданими чеками препарати не відповідають лікарським призначенням відносно ОСОБА_3 та надані за переіод з 2013 - 2014 років.

Постановою старшого слідчого СВ Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області від 13.03.2014 року провадження відносно ОСОБА_2 закрито, при цьому в діях пішохода ОСОБА_6 встановлено грубе порушення Правил дорожнього руху України, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об»єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об'єкта буде зобов'язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов'язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об'єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Дані висновки підтверджуються і роз'ясненнями, викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».

Але відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. Межа відповідальності визначає сферу дії обставин, які виключають відповідальність. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов'язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Згідно п.7 роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але й бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.

Відповідно до п.4 розяснень вказаної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала. Обовязок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

В даних правовідносинах відшкодування шкоди, завданої внаслідок джерела підвищеної небезпеки під час дорожньо-транспортної пригоди, цивільна відповідальність покладається на заподіювача шкоди незалежно від вини, тобто діє презумпція вини особи, яка завдала шкоду.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч.1 ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним унаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності.

У разі каліцтва або іншого ушкодження здоровя фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати (ч.2 ст.1195 ЦК України).

Відмовляючи в задоволенні позову про відшкодування втраченого заробітку, суд вірно вказав, що ОСОБА_3 не надав доказів того, що внаслідок ДТП він втратив професійну чи загальну працездатність або ступінь цієї працездатності зменшився, а тому він не набув права на відшкодування втраченого ним заробітку (доходу) в порядку, передбаченому ч.1 та ч.2 ст.1195 ЦК України.

Судом встановлено, що виникненню шкоди сприяла груба необережність самого потерпілого ОСОБА_3, який знехтував безпекою дорожнього руху, перебуваючи у стані важкого ступеня спяніння в темну пору доби, дощову погоду, будучи одягненим у темний одяг та не виділяючи себе будь-якими світловідбиваючими засобами, у не встановленому для переходу пішоходів місці, перетинав проїжджу частину у м. Біла Церква, що підтверджується постановою про закриття провадження від 19.03.2014 року, протоколом огляду місця події від 12.02.2011 року з фототаблицею та план-схемою,.

Також в рішенні суд послався на висноок судової - автотехнічної експертизи № 97 від 15.06.2011 року водій автомобіля «ВАЗ - 21104», згідно якого ОСОБА_2 не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_3 шляхом своєчасного застосування гальмування із зупинкою керованого нею транспортного засобу до місця наїзду на пішохода.

Враховуючи стан потерпілого перед ДТП, характер його дій та обставини заподіяння шкоди, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність в діях потерпілого ОСОБА_3 грубої необережності, та з врахуванням положень ч.2 ст.1193 ЦК України розмір завданої ОСОБА_3 матеріальної шкоди в сумі 44 350 грн. зменшив до 20000 грн.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яка фізична особа зазначала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров*я.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Суд також врахував, що через отримані під час ДТП травми ОСОБА_3 тривалий час був позбавлений можливості повноцінно виконувати звичну для нього роботу, переніс фізичний біль, змушений був тривалий час лікуватись, а також душевні страждання, що потягло втрату нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, та врахувавши, що виникненню ДТП сприяла груба необережність самого потерпілого, визначив розмір моральної шкоди на підставі ч.2 ст.1193 ЦК України в сумі 5000 грн.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, оскільки є власним тлумаченням апелянтом норм чинного законодавства і обставин справи, які були предметом дослідження суду першої інстанції і суд дав їм правильну юридичну оцінку.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Тому колегія суддів, перевіряючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 1167 ч.2 п.1, 1187 ч.2, 1193 ч.2 ЦК України, п.4, п.7 постанови Пленуму ВССУ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», п.18 постанови Пленуму ВСУ №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», ст. ст. 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319, 209, 218 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 3 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий

Судді: