АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач Кравець В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Ратнікової В.М., Шиманського В.Й.

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 липня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2012 року представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 березня 2007 року в сумі 287 072,07 доларів США, 1 122 666,56 гривень та вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилався на те, що відповідачі свої зобов'язання за договором кредиту та поруки належним чином не виконують, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 липня 2015 року в задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ПАТ «УкрСиббанк» - Синявський О.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує на те, що банк, скориставшись своїм правом вибору судового захисту, 22.07.2009 року звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Банк звернувся до суду в межах строку позовної давності як до боржника так і до поручителя (в межах шестимісячного строку).

Крім того, після набрання рішенням законної сили воно було звернено до виконання, у зв'язку з чим розпочалась процедура стягнення і реалізації іпотечного майна. В результаті предмет іпотеки був реалізований лише у 2012 році, а виручена сума була зарахована на рахунок банку з метою погашення кредитної заборгованості позичальника. Проте сума, отримана з такої реалізації, не покрила повністю борг ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту, у зв'язку з чим банк змушений був 29.05.2012 року звернутися з вимогами про погашення залишку кредитної заборгованості до відповідачів, а згодом, 17.07.2012 року, до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості з позичальника та поручителя. Саме по cобі звернення стягнення на заставне майно у разі, якщо сума коштів, отриманих від його реалізації, не покриває суму заборгованості за кредитом, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ЦК України (Правова позиція ВСУ від 24.11.2010 в справі 6-20298cв09)

Про те, що сума, виручена з реалізації, не покриє повністю кредитний борг позичальника, позивач дізнався лише після фактичного звернення стягнення на майно та його реалізації. Враховуючи, що право звернення стягнення на залишок кредитної заборгованості виникло лише у квітні 2012 року (тобто після зарахування суми вирученої з реалізації), то Банк, звернувшись до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості, не пропустив ані строк звернення з вимогою до поручителя (шість місяців), ані строк позовної давності до боржника. Представником позивача неодноразово надавались пояснення щодо відсутності пропущення строку позовної давності зі сторони Банку. Проте, судом не було прийнято пояснення до уваги. У зв'язку з чим суд прийшов до неправильного висновку стосовно пропуску позовної давності під час пред'явлення позову ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В судовому засіданні представник ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечував просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення із вимогами про стягнення заборгованості.

Проте, в повній мірі з таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки такого висновку суд дійшов, не з'ясувавши дійсні обставини спору, не перевіривши доводи і заперечення сторін та без належної оцінки доказів.

Відповідно до ст.ст.213,214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Судом встановлено, що 29.03.2007 року між позивачем та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0, згідно якого позивач надав кредит у розмірі 199 000,00 дол. США зі сплатою 12 % річних за користування кредитними коштами, а ОСОБА_1 зобов'язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в повному обсязі та у встановлені договором строки, а саме, не пізніше 29.03.2028 року.

Згідно з Додатком № 1 до кредитного договору, погашення кредиту повинно відбуватись не пізніше визначеного графіком дати кожного календарного місяця протягом всього строку дії кредитного договору. Погашення нарахованих відсотків згідно з п. 1.3.4. кредитного договору повинно відбуватись з 01 по 25 число кожного місяця, наступним за тим, за який були нараховані такі проценти.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором, 22.08.2008 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 225037, згідно якого останній зобов'язався відповідати перед позивачем за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань, що витікають з умов кредитного договору.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.11.2009 року звернуто стягнення на належне ОСОБА_1 майно (предмет іпотечного договору) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 29.03.2007 року у розмірі 1 500 584,09 гривень. Рішенням встановлено, що 07.04.2009 року позивач звернувся до ОСОБА_1 з вимогою, в якій повідомив, що через невиконання ним умов договору згідно розділу 11 термін повернення кредиту вважається таким, що настав та запропоновано ОСОБА_1 протягом 31 календарного дня виконати зобов'язання в повному обсязі.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) пози чальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового оборогу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (не належне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне, а тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов'язанням.

Отже, наслідком звернення стягнення на предмет іпотеки має стати задоволення вимог кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання як такого, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 09.09.2014 року у справі №3-71гс14)

Таким чином, суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до боржника , оскільки ПАТ «УкрСиббанк» 19.04.2012 року реалізував предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 за 34 483,53 дол. США, що сторонами по справі не заперечується, до суду з позовом звернувся 17.07.2012 року, а тому різниця заборгованості, яка залишилася непогашеною підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1

Умовами ч.1 ст. 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Так, у даному випадку договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного виконання всіх зобов'язань боржника за кредитним договором.

У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України використав право достроково стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, надіславши 25 червня 2009 року досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, у відповідності до якої Банк пропонує достроково виконати боргові зобов'язання позичальника за кредитним договором у повному обсязі та протягом 31 календарного дня з дати отримання цієї вимоги сплатити загальну суму заборгованості (а.с.189)

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати.

Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Оскільки банк лише у липні 2012 року звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості із позичальника та поручителя ОСОБА_2, змінив строк виконання зобов'язання, надіславши вимогу поручителю ОСОБА_2 25.06.2009 року, то порука є такою, що припинилася.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-28цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-125цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-190цс14 від 21 січня 2015 року.

З матеріалів справи убачається, що станом на 10.06.2015 рік розмір заборгованості ОСОБА_1 по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за Договором про надання споживчого кредиту №0 становить 287 072,07 доларів США та 1 122 666,56 гривень, з яких: 151 619,20 доларів США - заборгованість за простроченим кредитом; 135 452,87 доларів США - заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом; 194 271,08 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 928 395,48 гривень пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом.

Колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за простроченим кредитом та заборгованості по простроченим процентам у розмірі 287 072,07 доларів США.

Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов'язання (разом із нарахованою індексацією та трьома процентами річних), суд може застосувати до спірних правовідносин норму частини третьої ст. 551 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі від 03 вересня 2014 року.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, апеляційна інстанція приходить до висновку про застосування положень ч. 3 ст. 551 ЦК України до даних правовідносин та стягнення з відповідача ОСОБА_1 пені у розмірі 200 000,00 грн., оскільки пеня у розмірі 1 122 666,56 гривень є невиправданою.

21.09.2015р. між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» було укладено Договір факторингу № 26, відповідно до якого: право грошової вимоги за Кредитним договором № 0 від 29.03.2007р., укладеним між AT «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

Протокольною ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 04.11.2015 року ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» було залучено до справи як правонаступника позивача та апелянта по справі - ПАТ «УкрСиббанк».

Отже, заборгованість має бути стягнута на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на зазначене, апеляційна інстанція вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача 3380,82 грн. судового збору, оскільки позов та апеляційну скаргу задоволено на 67%.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду в частині вимог, заявлених до боржника ОСОБА_1 та ухвалення нового рішення в цій частині по суті заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 липня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 березня 2007 року в сумі 287 072,07 доларів США, 1 122 666,56 гривень скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині, наступного змісту.

Позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 березня 2007 року в сумі 287 072,07 доларів США та 200 000,00 гривень.

В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» судовий збір у розмірі 3 380,82 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набираєзаконної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді