АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 601/577/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Білосевич Г.С.
Провадження № 22-ц/789/599/15 Доповідач - Фащевська Н.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Фащевської Н.Є.

суддів - Ходоровський М. В., Щавурська Н. Б.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

з участю ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, представника ПАТ КБ "Приват банк" Жарського І.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ КБ "ПриватБанк" на рішення Кременецького районного суду від 19 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійсними кредитної угоди, договору застави майна, договору застави автотранспорту,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання недійсними кредитного Договору за № 09/07/412МК від 06.09.2007 року, Договору застави майна за №09/07/412МК від 06.09.2006 р. та Договору застави транспортного засобу від 06.09.2007 року, договору застави транспортного засобу від 06.09.2006 року.

Позивач вказав, що вищезазначені Договори він не підписував, про їх існування взнав лише після отримання позовної заяви банку про стягнення з нього заборгованості по кредиту. Крім того, дані Договори здійснені з використанням нечесної підприємницької діяльності, оскільки їх умови є несправедливими.

Посилаючись на вищенаведене та ст.ст. 203,215,216,638, 1048-1055 ЦК України позивач просив задовольнити його вимоги.

Рішенням Кременецького районного суду від 19 березня 2015 року позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійсними кредитної угоди, договору застави майна, договору застави автотранспорту задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір №09/07/412 МК від 06.09.2007 року, договір застави майна №09/06/412 МК від 06.09.2006 року, договір застави автотранспорту від 06.09.2007 року, укладений по кредитному договору №09/06/412 МК від 11.04.2006 року, договір застави автотранспорту від 06.09.2006 року, укладені між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1

Стягнуто з ПАТ КБ "ПриватБанк" судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. на користь УДКУ у Кременецькому районі.

Представник ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся з апеляційною скаргою на вищезазначене рішення суду, в якій просить скасувати рішення Кременецького районного суду від 19 березня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник апелянта вказує, що дане рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним дослідженням всіх обставин справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржене рішення суду першої інстанції не відповідає повністю вищезазначеним нормам закону.

Судом встановлено, що 06.09.2007 року між сторонами спору укладений кредитний договір №09/07/412 МК, згідно з якого ОСОБА_1 отримав в ПАТ КБ "ПриватБанк" кредит в сумі 45 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 06.09.2012 року.

06.09.2006 р. на забезпечення виконання зобов'язань вищезазначеного кредитного договору від 06.09.2007 р. між сторонами було укладено договір застави майна за №09/06/412 МК, згідно якого ОСОБА_1 надав банку під заставу телевізор Samsung с.н. ВВІА 451, 2006 р.в., сатилітарну антену Digital, с.н. Gf511К, гарнітур до вітальні коричневого кольору (6 секцій); мяку частину, бежевого кольору; DVD-AKAI, с.н.784, 2006 р.в.; гарнітур до вітальні, бежевого кольору( 6 секцій).

Відповідно до договору застави автотранспорту від 06.09.2006 року ОСОБА_1 надав банку під заставу автомобіль марки Mersedes-Bens 412S синього кольору, 1999 року випуску, тип ТЗ: автобус-D кузов НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1, на забезпечення виконання зобов'язань, вказаних в кредитному договорі від 06.09.2007 року №09/07/412 МК.

Відповідно до договору застави автотранспорту від 06.09.2007 року ОСОБА_1 надав банку під заставу автомобіль марки Ikarus 256, білого кольору, 1986 року випуску, тип ТЗ: автобус - D, кузов: НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_2, на забезпечення виконання зобовязань вказаних в кредитному договорі від 11 квітня 2006 року №09/07/412 МК.

Згідно висновку експерта №978/14-22 від 21.10.2014 року підписи на кредитній угоді №09/07/412 МК від 06.09.2007 року, на договорі застави майна №09/07/412 МК від 06.09.2007 року, на договорі застави автотранспорту від 06.09.2007 року, та на договорі застави автотранспорту від 06.09.2007 року, виконані не ОСОБА_1, а іншою особою.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору за №09/07/412 МК від 06.09.2007 р., суд виходив з того, що він укладений з порушенням чинного законодавства, а саме відсутність підпису позивача на договорі ставлять під сумнів волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним та відповідати його внутрішній волі та порушенням вимог закону про укладення кредитного договору у письмовій формі.

При цьому суд послався на висновок експерта від 14.11. 2014 року за №978/14-22, в якому зазначено, що підписи на кредитній угоді за №09/07/412 МК від 06.09.2007 р. виконані не позивачем ОСОБА_1, а іншою особою.

Крім цього, суд першої інстанції прийнявши до уваги покази позивача про те, що він отримав кредитні кошти, дійшов до помилкового висновку про можливість визнання кредитного договору недійсним, оскільки не було волевиявлення позивача.

Однак такі висновки суду є суперечливими та такими, що не відповідають встановленим обставинам по справі, а тому рішення суду в частині визнання недійсним кредитного договору за №09/07/412 МК від 06.09.2007 р. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення. Судом встановлено, що позивач отримав від відповідача кошти згідно кредитного договору в сумі 45000 доларів США, що стверджується його показами та показами його представника у судових засіданнях першої інстанції та в апеляційному суді, змістом мирової угоди, поданої до суду першої інстанції, з якої вбачається, що позивач не заперечував факту отримання кредиту в сумі 45000 доларів США, визнавав свій обов'язок щодо повернення кредиту.

Згідно з розрахунку заборгованості по спірному договорі, меморіальних ордерів та виписками з рахунку платіжних відомостей, долучених відповідачем, позивач здійснював платежі в рахунок погашення кредиту у розмірі, визначеному даним договором, а саме в період з 05.11.2007 р. по 09.06.2010 р.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203, ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Поняття письмової форми правочину дано в ст. 207 ЦК України. Зокрема згідно ч.ч.1, 2 вказаної статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

З оспорюваного кредитного договору вбачається, що кредитний договір за № 09/07/412МК від 06.09.2007 року укладений у формі окремого письмового документа, підписаний представником ПАТ КБ "Приватбанк" та скріплений його печаткою, а в графі позичальник також наявний підпис вчинений від імені позивача. Вказані обставини свідчать про дотримання письмової форми правочину при укладені оспорюваного кредитного договору. При цьому сам по собі факт не підписання однією із сторін договору не свідчить про недотримання письмової форми правочину, оскільки форма і зміст правочину відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи позивача про те, що договір є недійсним, оскільки не дотримано письмової форми договору, оскільки позивач не підписував договір, є безпідставним і таким, що суперечить вимогам закону.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

За змістом ст. ст. 1046, 1054 ЦК України кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей.

З огляду на вказані положення Цивільного Кодексу кредитний договір є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей.

Як роз'яснено в інформаційному листі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.11.2011 р. вих. № 6-1466/0/4-11, встановивши, що спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але експертизою підтверджено, що одна зі сторін його не підписувала, суд має виходити з того, що такий договір є вчиненим. У цьому випадку п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» про невчинення договору, чи не укладення - не застосовується. Зазначене вище є підставою для визнання договору недійсним за ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України), підписання договору особою, яка не має на це повноваження та відсутність волевиявлення сторони, якщо сторона у подальшому не схвалила такого правочину.

Судом встановлено, що позивач протягом періоду з 05.11.2007 р. по 09.06.2010 р. сплачував щомісячні платежі по оспорюваному кредитному договору, визнає свій обов'язок щодо повернення кредиту, що свідчить про його схвалення в подальшому факту укладення кредитного договору, а тому підстав для визнання договору недійсним за ст.ст.203,215 ЦК не вбачається.

Не заперечуючи факт отримання кредитних коштів в сумі 45000 доларів США, позивач вказав, що договір кредиту слід визнати недійсним, оскільки банк перед укладенням кредиту не повідомив його про умови кредитування, не надав повну інформацію щодо умов кредитування, зокрема щодо одержання кредиту в доларах, валютні ризики, в зв'язку з чим порушив норми Закону України "Про захист прав споживачів".

У ст. 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, а саме відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Враховуючи обставини справи та вищезазначені вимоги закону, колегія приходить до висновку про те, що даний кредитний договір було укладено на підставі вільного волевиявлення, сторони діяли на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи умови укладеного договору. Позивач самостійно, без будь-якого примусу, звернувся до банку з наміром отримати кредит, кошти в доларах отримав, здійснював його погашення.

Доводи позивача про те, що договір зі споживачем є несправедливим, оскільки споживач зобов'язаний здійснювати погашення заборгованості по кредиту в іноземній валюті колегія не приймає до уваги, оскільки законодавством України не передбачено заборон щодо надання кредиту банком у іноземній валюті та відповідно немає заборони щодо встановлення зобов'язання у кредитному договору у іноземній валюті.

Враховуючи обставини справи та вищезазначені вимоги закону, колегія вважає, що вимоги про визнання недійсним договору кредитного договору за №09/07/412 МК від 06.09.2007 р. є безпідставними, а тому позивачу слід відмовити у визнанні його недійсним.

Задовольняючи позовні вимоги у частині визнання недійсним договорів застави, суд на підтвердження висновку про те, що ОСОБА_1 не підписував ці договори посилався на висновок експерта № 978/14-22 від 21.10.2014 року, в якому зазначено, що підписи на договорах застави майна та транспортних засобів виконані не позивачем, а іншою особою.

Колегія вважає, що такий висновок суду відповідає вимогам закону та встановленим обставина по справі.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про заставу» у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

Відповідно до положень ст. 13 Закону України «Про заставу» договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів.

Статтею 14 Закону України «Про заставу» передбачено, що недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України.

Згідно висновку експерта №978/14-22 від 21.10.2014 року підписи на договорі застави майна №09/07/412 МК від 06.09.2007 року, на договорі застави автотранспорту від 06.09.2007 року, та на договорі застави автотранспорту від 06.09.2007 року, виконані не ОСОБА_1, а іншою особою.

Колегія не приймає до уваги посилання апелянта на те, що висновок експерта зроблено з порушенням вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.01.1998 р. як безпідставні.

Відповідно до ст. 66 ЦПК України висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом.

Судом встановлено, що висновок судово-почеркознавчої експертизи складено експертом на виконання ухвали Кременецького районного суду від 28.05.2014 року Експерт попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України. Вказаний висновок відповідає вимогам Закону України "Про експертизу", нормативним актам. Наданих судом матеріалів для проведення експертизи та отримання результатів експертизи було надано достатньо.

Враховуючи, що ПАТ КБ "Приват Банк" не подав доказів, які б спростовували висновок судової почеркознавчої експертизи, не заявив клопотання про призначення повторної чи додаткової експертизи, суд підставно взяв до уваги цей доказ при розгляді справи.

Крім того, судом встановлено, що у договорах застави існують розбіжності у зазначенні їх дат та даті кредитного договору.

У судовому засіданні представник банку ствердив, що договори застави майна, укладені між банком та позивачем для забезпечення зобов'язання по кредитному договору за №09/07/412 МК від 06.09.2007 р

Однак з текстів договорі в застави вбачається, що:

Договір застави автотранспорту - автомобіля марки Ikarus 256, білого кольору, 1986 року випуску, тип ТЗ: автобус - D, кузов: НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_2 укладений 06.09.2007 р. на забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору від 11.04.2006 року №09/07/412 МК.

Договір застави майна - телевізора Samsung с.н. ВВІА 451, 2006 р.в., сатилітарної антени Digital, с.н. Gf511К, гарнітура до вітальні коричневого кольору (6 секцій); мякої частину, бежевого кольору; DVD-AKAI, с.н.784, 2006 р.в.; гарнітура до вітальні, бежевого кольору( 6 секцій). Укладений 06.09.2006 р.за №09/06/412 МК, на забезпечення зобов'язань, вказаних у кредитному договорі від 06.09.2007 року за №09/07/412 МК.

Договір застави автотранспорту автомобіля марки Mersedes-Bens 412S синього кольору, 1999 року випуску, тип ТЗ: автобус-D кузов НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1 укладений 06.09.2006 року на забезпечення виконання зобов'язань, вказаних у кредитному договорі від 06.09.2007 року за №09/07/412 МК.

Таким чином, договір застави автотранспорту - автомобіля марки Ikarus укладений 06.09.2007 року на забезпечення зобов'язання по кредитному договору від 11.04.06 р., якого не існує; договір застави іншого рухомого майна та договір застави автомобіля марки Mersedes-Bens укладені 06.09.2006 р. на забезпечення зобов'язання по договору від 06.09.2007 року, тобто договору, який ще не існував на час укладення даних договорів застави.

У суді апеляційної інстанції, представник банку заявив, що при виготовленні тексту договорів застави було допущено описку в датах договорів застави та датах кредитного договору, тобто замість 06.09.2007 року зазначено 06.09.2006 рік, а щодо кредитного договору замість 06.09.2007 року зазначено 11.04.2006 р.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, колегія вважає, що пояснення представника відповідача щодо наявності у договорах застави лише описок, не є належним доказом, оскільки виправлення та їх засвідчення у встановленому законом порядку відсутні.

Що стосується заочного рішення Кременецького районного суду від 21.12.2011 року, яким задоволено позов ПАТ КБ "Приват банк" до позивача про звернення стягнення на заставлене майно в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору, то ця обставина не може розглядатись як визнання позивачем договорів застави.

Судом встановлено, що вищезазначене рішення суду ухвалене у відсутність позивача, про наявність договорів застави останній взнав лише при виконання даного рішення суду.

Враховуючи наведене, колегія вважає, що висновок суду про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсними договорів застави, відповідає вимогам ст.ст.261,257, 267 ЦПК України.

Висновки суду з цього приводу апелянтом не спростовані.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Кременецького районного суду від 19 березня 2015 року в частині визнання недійсним кредитного договору №09/07/412 МК від 06.09.2007 року скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного Договору №09/07/412 МК від 06.09.2007року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "Приватбанк" відмовити.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Н.Є. Фащевська