Справа № 581/203/15-ц
Провадження № 2/581/91/15
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

03 червня 2015 року Липоводолинський районний суд Сумської області у складі:

головуючого судді - Сізова Д.В.,

з участю секретаря - Самілик Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Липоводолинської селищної ради Сумської області до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, зобов'язання звільнити квартиру,

та за зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Липоводолинської селищної ради Сумської області про вчинення дискримінації та стягнення моральної шкоди, визнання права користування житловим приміщенням, визнання права власності на житлове приміщення в порядку приватизації,

в с т а н о в и в :

05 березня 2015 року Липоводолинська селищна рада Сумської області звернулася до суду із вказаним позовом.

Свої вимоги мотивувала наступними обставинами. У 2003 році ОСОБА_3, як прокурору Липоводолинського району, та його сім'ї (дружині ОСОБА_1 та дочці ОСОБА_2) було видано ордер на заселення у трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. У зв'язку зі зміною місця роботи, у 2004 році ОСОБА_3 знявся з реєстраційного обліку за вказаним місцем проживання та змінив його. Разом з ним змінили своє місце проживання і його сім'я, при цьому місце реєстрації залишилось за вказаною адресою. Із 27 серпня 2013 року ОСОБА_2 знялася з реєстраційного обліку по АДРЕСА_1 через навчання у м.Харкові.

Селищна рада вказує, що ОСОБА_1 у вказаній квартирі не проживає вже тривалий час (більше шести місяців), здаючи це житло в оренду іншим особам, а тому на підставі ст.ст.71, 72 ЖК України просить визнати її такою, що втратила право користування вказаним жилим приміщенням, а також зобов'язати звільнити вказану квартиру.

До початку судового розгляду, 09 квітня 2015 року, представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом. Остаточно уточнені зустрічні позовні вимоги мотивував наступним.

Вказує, що селищна рада дискримінує його довірителів порівняно з іншими особами, які є членами сім'ї квартиронаймача, оскільки своїм рішенням відмовила надати у приватну власність спірну квартиру, незаконно збирала персональні дані, зберігала їх, за ознакою місця проживання вчиняла спроби позбавити житла ОСОБА_1 та ОСОБА_2, у зв'язку з чим кожній із них завдано моральної шкоди, яку вони оцінюють у 3000 грн. на кожну.

Посилається на те, що місцем проживання ОСОБА_1 є також і місце її реєстрації, за яким вона укладає договори на житлово-комунальне обслуговування, отримує квитанції та оплачує їх. Поважною причиною своєї періодичної відсутність у спірній квартирі мотивує необхідністю догляду за своєю матір'ю, яка тяжко хворіє, повільно пересувається та потребує його постійно.

Також, вказує на ту обставину, що ОСОБА_2 навчається у м.Харкові, у зв'язку з чим вона знялася з реєстрації у спірній квартирі та тимчасово стала на реєстраційний облік за фактичним місцем проживання у гуртожитку, а тому за нею на час навчання, як за тимчасово відсутнім членом сім'ї наймача, зберігається жиле приміщення понад шість місяців.

У зв'язку з викладеним, просили визнати вчинення Липоводолинською селищною радою дискримінації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за припущенням ознаки місця проживання, стягнути на їх користь 6000 грн. завданої вказаними діями моральної шкоди, по 3000 грн. кожній, визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожною по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 підтримав позовні вимоги селищної ради та повністю заперечив зустрічні вимоги. Вказав, що надав суду достатньо доказів для визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом.

Відповідач ОСОБА_1 заперечила проти задоволення позову селищної ради, повідомивши, що не зважаючи на те, що вона працює у м.Ромнах, куди вона їздить на власному автомобілі, вона дійсно проживає у спірному житлі, буває там не рідше двох разів на тиждень, оскільки доглядає свою хвору матір, яка проживає по АДРЕСА_2. Просила задовольнити її зустрічний позов.

Представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 заперечив проти задоволення позову селищної ради та просив задовольнити зустрічний позов його довірителів.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали приватизаційної справи, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, з 17 липня 1993 року ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, від якого мають дочку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.112).

Рішенням виконавчого комітету Липоводолинської селищної ради Сумської області від 29 жовтня 2003 року №160, прокурору Липоводолинського району Осіпову Ю.В. із сім'єю в складі трьох чоловік видано ордер на право заселення трикімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.4, 5).

Вказана квартира є комунальною власністю селищної ради, відповідно до даних технічного паспорту від 12 грудня 2012 року, загальна площа житла 62,2 кв.м, житлова 37 кв.м, відновна вартість 92834 грн. (а.с.101, 102, 133).

Із 20 вересня 2004 року ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були зареєстрованими у вказаній квартирі. Із 23 листопада 2004 року ОСОБА_3, а з 27 серпня 2013 року ОСОБА_2 знялися із реєстраційного обліку за вказаною адресою (а.с.83, 112).

14 березня 2013 року ОСОБА_1, діючи у своїх інтересах та в інтересах на той час неповнолітньої дочки ОСОБА_2, звернулась до органу приватизації житлового фонду Липоводолинської селищної ради Сумської області з заявою про передачу їй та дочці у спільну часткову власність по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 (а.с.112).

Рішенням сесії Липоводолинської селищної ради від 25 листопада 2014 року ОСОБА_3 відмовлено у передачі у спільну часткову власність вказаної квартири, підстава - непроживання заявниці понад один рік у зазначеному житлі (а.с.14).

На підтвердження факту не проживання відповідачки у квартирі за вказаною адресою, селищною радою надано чотири комісійно складених акти: три від 11 лютого 2014 року та один від 10 лютого 2015 року, а також довідку селищної ради від 04 березня 2015 року про не проживання ОСОБА_1 у вказаному житлі більше п'яти років (а.с.6-10).

Одним актом від 11 лютого 2014 року зі слів мешканки квартири АДРЕСА_1 зафіксовано, що сім'я ОСОБА_3 давно не проживає у спірній квартирі, а протягом значного періоду часу у їх квартирі проживали квартиронаймачі.

Другим актом від 11 лютого 2014 року зі слів опитуваної особи, мешканки квартири АДРЕСА_3, зафіксовано, що ця особа в наслідок своєї постійної зайнятості на роботі не може стверджувати проживає чи не проживає сім'я ОСОБА_3 у спірній квартирі, однак точно вказує, що протягом періоду більше року у їх квартирі проживали квартиронаймачі.

Третім актом від 11 лютого 2014 року зі слів мешканки квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 зафіксовано, що вона разом із своєю сім'єю проживала у даній квартирі з квітня 2013 року, надати іншу інформацію та підписати зазначений акт відмовилась.

Четвертим актом від 10 лютого 2015 року зафіксовано, що на час перевірки о 18 год. 30 хв. спірна квартира була зачиненою, зі слів мешканців квартир АДРЕСА_4 ОСОБА_6, АДРЕСА_5 ОСОБА_7, АДРЕСА_6 ОСОБА_8 по АДРЕСА_1, а також депутата селищної ради ОСОБА_9 з'ясовано, що у спірній квартирі мешкає сім'я ОСОБА_5, а сім'я ОСОБА_3 у ній не мешкає протягом декількох років.

Селищною радою також надано адресований від 28 листопада 2013 року прокурору Липоводолинського району лист-звернення щодо перевірки факту проживання відповідачки у спірному житлі, а також копію висновку Липоводолинського РВ УМВС України в Сумській області від 14 грудня 2013 року про проведені опитування мешканців сусідніх із спірною квартир, які вказали про тривале непроживання ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.11, 12).

Позивачем надано копію розписки, врученого 21 лютого 2015 року ОСОБА_1 рекомендованого відправлення за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.13), а також письмові пояснення ОСОБА_10 від 21 травня 2015 року та ОСОБА_11 від 11 березня 2014 року, у яких вказано про непроживання відповідача у спірній квартирі.

Як на підставу наявності у ОСОБА_1 декількох місць проживання, її представник надав суду відомості про захворювання її матері ОСОБА_12: «Церебральний атеросклероз, цереброваскулярна артеріальна гіпертонія внаслідок перенесених інфарктів головного мозку. Правобічний систематичний геміпарез…» (а.с.50-53).

Представник ОСОБА_3 надав суду копію укладеного 12 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та КП «Липоводолинське» договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення, копію укладеного 30 січня 2013 року між ОСОБА_1 та госпрозрахунковим відокремленим підприємством «Комунпослуга» договору про вивіз твердих побутових відходів (а.с.77, 79), а також копії рахунків-повідомлень та квитанцій про їх сплату, які містять відомості про платника лише як про власника особового рахунку (а.с.80-81).

Із 01 вересня 2013 року ОСОБА_2 навчається в Національному юридичному університеті імені Ярослава Мудрого та на час навчання зареєстрована у гуртожитку АДРЕСА_7 (а.с.54-56, 83).

Так, відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, якщо вони не проживають у ньому без поважних причин понад шість місяців.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Таким чином, наймач може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку підряд без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору.

Оцінюючи надані позивачем докази, суд бере до уваги лише надані позивачем докази непроживання ОСОБА_1 у спірній квартирі останні шість місяців, які передували зверненню до суду - до 05 березня 2015 року.

Так, наданий суду один комісійно складений акт від 10 лютого 2015 року про те, що того дня о 18 год. 30 хв. спірна квартира була зачиненою не вказує на те, що відповідач не проживає у ній.

Посилання у даному акті на пояснення мешканців будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_11, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не мають для суду вирішального значення з огляду на закріплений у ч.1 ст.212 ЦПК України принцип безпосереднього дослідження наявних у справі доказів. Свідок ОСОБА_11 неодноразово викликалась до суду для надання особистих пояснень, але з невідомих суду причини у судове засідання не з'явилась. Також викликалась і піддавалась примусовому приводу свідок ОСОБА_5, яка за наданими у вказаному акті даними орендувала у ОСОБА_1 спірну квартиру.

Зважаючи на те, що позивач не забезпечив явку вказаних осіб в судове засідання для їх допиту у якості свідків, зазначені вище обставини, не дають суду змоги дійти висновку про безспірність та достатність оцінюваного письмового доказу.

Із вказаних підстав суд не бере до уваги й копію письмових пояснень ОСОБА_10 (а.с.166). Без допиту вказаної особи у якості свідка та безпосередньому дослідженню пояснень, суд позбавлений можливості пересвідчитись у їх достовірності.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що вона з 1997 року проживає по АДРЕСА_8 (ОСОБА_3 у ІІ під'їзді). Вказує, що вона ніде не працює, багато часу проводить вдома та по господарству біля будинку (тримає птицю, має неподалік город), однак протягом останніх 6 місяців не бачила ОСОБА_3 у даній квартирі та взагалі. У березні 2015 року вона відвідувала квартиру АДРЕСА_1, у якій разом із чоловіком та дитиною проживала ОСОБА_5 Оскільки ця особа надавала їй послуги перукаря, вона була у її житлі досить значний час. Побут у квартирі АДРЕСА_1 не вказував на проживання у ній інших, крім родини ОСОБА_5, осіб.

Зазначений свідок у минулому працювала секретарем Липоводолинської селищної ради, неодноразово перебувала у складі комісійних перевірок селищною радою факту проживання відповідачки у вказаній квартирі, під час останньої перевірки взагалі виступала її головою, тому суд не може дійти висновку про безсторонність вказаного свідка і відноситься до наданих нею пояснень критично.

Крім того, зазначені нею обставини не вказують на безперервне непроживання ОСОБА_1 у вказаній квартирі у період із 05 вересня 2014 року по 05 березня 2015 року.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснила, що вона працює контролером у КП «Липоводолинське», збирає показники лічильників холодної та гарячої води, пломбує та розпломбовує їх. Повідомила, що знімаючи покази у спірній квартирі протягом осені 2014 року - зими 2015 року жодного разу не бачила в ній ОСОБА_1, фотографію якої їй для впізнання надав суд з копії паспорта, що міститься у матеріалах справи.

Вказані пояснення свідка не виключають ні постійне ні тимчасове проживання відповідача у спірній квартирі, а тому не є достатніми.

Суд звертає увагу на наявність у відповідачки хворої матері, яка проживає у м.Ромни та догляд за якою може вказувати на наявність у неї постійного та тимчасового місця проживання, що передбачено положеннями ст.29 ЦК України.

Враховуючи викладене та беручи до уваги ту обставину, що ОСОБА_1 не втратила інтересу до спірного житла, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання її такою, що втратила право користування квартирою. Зважаючи на те, що вимога про звільнення спірної квартири є похідною від попередньої, у її задоволенні суд також відмовляє.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, тощо чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Частиною першою ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

За правилами ч. 4 ст. 8 Закону підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства)

У зв'язку з викладеним, суд приходить до висновку, що до компетенції суду не входить визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на житло в порядку приватизації, оскільки відповідно до чинного законодавства України суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до компетенції органів місцевого самоврядування. Суд може за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії органу приватизації або визнати неправомірним необґрунтоване зволікання з розглядом питання, однак не може перебирати на себе функцію дозвільного органу, яка не покладена на суд законом.

У будь-якому випадку, за наявності не оскарженого рішення органу приватизації про відмову у наданні дозволу на приватизацію квартири, вирішення питання про визнання права власності на цю квартиру є передчасним.

Зустрічна позовна вимога про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права користування спірною квартирою також не підлягає задоволенню, оскільки таке право зберігається за ними поки рішенням суду не буде встановлено протилежне, або компетентним органом не буде прийнято рішення про зміну квартиронаймача тощо.

Стосовно позовних вимог про вчинення селищною радою дискримінації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за припущенням ознаки місця проживання та стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.

У своєму позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаючись на ч.1 ст.1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», вказують, що стосовно них вчиняється дискримінація, а саме ситуація, за якої вони за ознакою місця проживання, зазнають обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами.

Відповідно до ст.1, ч.1 ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст.ст.1, 6, 9, 61 ЖК України, ст.29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст.64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Із матеріалів справи вбачається, що для вирішення питання про наявність чи відсутність у позивачів права на приватизацію, тобто для з'ясування відомостей про постійне їх місце проживання селищна рада звернулась із відповідними запитами до різних органів, зокрема: 28 листопада 2013 року до прокуратури Липоводолинського району, 14 грудня 2013 року до Липоводолинського РВ УМВС України у Сумській області (а.с.11, 12). Такі запити пояснюються наявною у неї інформацією про інше місце проживання наймачів, яку було доведено на пленарному засіданні сесії селищної ради від 25 квітня 2013 року секретарем цієї ради ОСОБА_9

Такі дії органу приватизації, у тому числі комісійно складені акти, є правомірними та вчинені з об'єктивно обґрунтованою метою, що узгоджується із положеннями ч.1 ст.1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

У зв'язку з викладеним у задоволенні зустрічного позову суд відмовляє у повному обсязі.

Керуючись вимогами ст.88 ЦПК України необхідно вирішити питання про стягнення судового збору.

Враховуючи звернення селищної ради з двома позовними вимогами, зокрема: про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, а також про зобов'язання звільнити квартиру, обидві з яких немайнового характеру, та оплату під час подачі позову лише 243 грн. 60 коп., з неї в дохід держави необхідно стягнути ще 243 грн. 60 коп.

Для обрахування належного до стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судового збору, суд враховує передбачене п.6-1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнення позивачів від сплати судового збору у спорах, пов'язаних із дискримінацією, оплату ними немайнової вимоги про визнання права користування житлом та лише часткову оплату майнової вимоги про визнання права власності на житло, визначаючи ставку якої суд бере до уваги зазначену у технічному паспорті вартість квартири 92834 грн. (а.с.133), яка є найбільш наближеною до дійсної її ринкової вартості та відома суду. Тому, з них в дохід держави необхідно достягнути 428 грн. 34 коп. судового збору (92834 грн. х 1% - 500 грн. (сплачені під час звернення до суду)).

Керуючись ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позову Липоводолинської селищної ради Сумської області відмовити.

Стягнути з Липоводолинської селищної ради Сумської області в дохід держави 243 грн. 60 коп. судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 в дохід держави 428 грн. 34 коп. судового збору, тобто по 214 грн. 17 коп. з кожної.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Сумської області через Липоводолинський районний суд протягом 10 днів із дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д. В. Сізов