Справа № 363/608/15-ц Головуючий у І інстанції Войнаренко Л. Ф.
Провадження № 22-ц/780/5408/15 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л. А.
Категорія 38 19.11.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

19 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі Роговській Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини та факту родинних відносин, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_2, третя особа - Вишгородське районне управління юстиції в Київській області, про усунення від права на спадкування за законом, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, протягом розгляду справи збільшував, зменшував та уточнював свої вимоги, остаточно просив суд: встановити факт, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, доводиться йому батьком; встановити факт прийняття ним спадщини після смерті батька та визнати за ним в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 батька, право власності на спадкове майно: житловий будинок під літерою А житловою площею 18,9 кв.м, загальною площею 62,5 кв.м, та господарські будівлі і споруди, а саме: сарай під літерою Б, убиральню під літерою В, погріб під літерою Е, колодязь під літерою І, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обгрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його батько ОСОБА_4, після смерті якого відкрилась спадщина на житловий будинок під літерою А житловою площею 18,9 кв.м, загальною площею 62,5 кв.м, та господарські будівлі і споруди, а саме: сарай під літерою Б, убиральню під літерою В, погріб під літерою Е, колодязь під літерою І, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Належність вказаного будинку на праві власності його батьку підтверджується довідкою виконкому Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області № 789 від 19 листопада 2014 року та витягами з погосподарських книг Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області, де крім того зазначено, що в особистому користуванні ОСОБА_4 знаходилась земельна ділянка площею 0,26 га.

Як зазначав позивач, померлий за життя заповіту не склав, на час смерті одружений не був, проте проживав у фактичних шлюбних стосунках з його матір'ю ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, тому єдиним його спадкоємцем першої черги за законом є він, як єдиний син.

Далі позивач зазначив, що на час смерті ОСОБА_4 він був неповнолітнім та постійно проживав разом з батьками у спадковому будинку, після смерті батька продовжував проживати у вказаному будинку та користуватися ним, і цим самим спадщину прийняв шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Проте, коли він звернувся до Вишгородської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька ОСОБА_4, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 лютого 2015 року було відмовлено у видачі вказаного свідоцтва, з посиланням, що у витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень від 05 грудня 2014 року щодо його народження, у графах відомостей про батька вказано «ОСОБА_4», а не «ОСОБА_4», крім того він не зміг надати нотаріусу правовстановлюючий документ на спадковий будинок.

Позивач послався, що той факт, що померлий ОСОБА_4 являються його батьком, підтверджується експертним висновком Українського бюро лінгвістичних експертиз, відповідно до якого прізвища «ОСОБА_4» та «ОСОБА_4» є ідентичними, а дана ситуація склалась внаслідок того, що при видачі йому паспорта було неправильно перекладено його прізвище з російської «ОСОБА_4» українською «ОСОБА_4», а не «ОСОБА_4»..

Не погоджуючись з позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання права власності на спадкове майно. Протягом розгляду справи збільшувала свої вимоги та просила суд усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 вересня 2014 року на земельну ділянку площею 0,2500 га, що розташована у АДРЕСА_1, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, належну спадкодавцю ОСОБА_5, в частині визнання ОСОБА_2 спадкоємцем на 1/2 частку спадщини; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 вересня 2014 року на земельну ділянку площею 0,0797 га, розташовану у Вишгородському районі, село Тарасівщина, вулиця Щорса, надану для ведення особистого селянського господарства, належну спадкодавцю ОСОБА_5, в частині визнання ОСОБА_2 спадкоємцем на 1/2 частку спадщини; визнати за нею у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4, право власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Свої зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла її мати ОСОБА_5, після смерті якої залишилось спадкове майно, яке складається з спірного житлового будинку, земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою, а також земельної ділянки площею 0,0797 га для ведення особистого селянського господарства.

Позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 посилалась на те, що ОСОБА_5 заповіту не залишила, інші спадкоємці на спадщину не претендували та із заявами про прийняття спадщини не звертались, а тому вона у встановлений законом строк звернулась до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, де їй було роз'яснено що у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий будинок видача свідоцтва про право на спадщину за законом неможлива.

ОСОБА_3 зазначала, що при відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на будинок належність її матері ОСОБА_5 спадкового будинку підтверджується тим, що її мати народилася і весь час проживала в с. Тарасівщина, працювала на Гаврилівській птахофабриці, у 1955 році їй була надана земельна ділянка розміром 0,31 га під будівництво житлового будинку та город, де вона розпочала будівництво житла, після зведення стін та покрівлі одної кімнати невеликого дерев'яного будиночка у 1956 році в недобудованому житловому приміщенні з матір'ю став проживати ОСОБА_4, а у 1957 році у них народився син ОСОБА_2.

Далі ОСОБА_3 зазначила, що її матір продовжувала будівництво будинку з допомогою родичів та радгоспу, в якому вона працювала, однак у 1963 році, коли працівники сільради оформлювали будинкову книгу, то головою двору був записаний ОСОБА_4, якого всі вважали чоловіком матері. За даними вказаної будинкової книги у будинку проживали та були зареєстровані: її матір, співмешканець ОСОБА_4, їх спільний син ОСОБА_2, а також вона - донька ОСОБА_5. При цьому, позивачка за зустрічним позовом стверджувала, що її звідний брат ОСОБА_2, ще до його повноліття пішов з дому та став проживати у своїх далеких родичів у Чорнобильському районі Київської області, і з того часу в будинку не проживав.

Після смерті ОСОБА_4 у 1972 року, будинок не був документально оформлений, у Вишгородському бюро технічної інвентаризації не зареєстрований. ОСОБА_5 продовжувала працювати на птахофермі і у 1983 році вийшла на пенсію за віком та почала збирати оригінали документів. Їй 01.06.1990 року був виготовлений і виданий на руки технічний паспорт на спадковий будинок, Позивач за зустрічним позовом зазначала, що вона ОСОБА_3 та її діти постійно проживали і були прописані у спірному будинку, а її звідний брат ОСОБА_2 після смерті свого батька у 1973 році змінив прізвище з «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2», проте у спірному будинку не проживав, залишився прописаним у ньому, і лише після повернення з лав Радянської Армії був виписаний у зв'язку з переїздом в іншу місцевість.

Позивачка за зустрічним позовом, посилалась, що ОСОБА_2 у добудові будинку ніякої участі не брав, грошових коштів на його утримання та ремонт не витрачав, а став претендувати на спадкове майно батька лише після смерті матері.

Також ОСОБА_3 вважала, що ОСОБА_2 давно пропустив строк для звернення до суду з позовною заявою про визнання свого права на спадкування за законом після смерті свого батька, так як вже майже 40 років він своєю «батьківщиною» не цікавився, ніяких витрат по утриманню та ремонту будинку не ніс.

Крім цього, позивачка за зустрічним позовом послалась, що їй стало відомо, що ОСОБА_2 07 серпня 2013 року подав заяву про прийняття спадщини після смерті матері та 29 вересня 2014 року отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,2500 га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку та на земельну ділянку площею 0,0797 га, надану для ведення особистого селянського господарства належну спадкодавцю ОСОБА_5, згідно з державними актами на право власності на земельну ділянку.

Проте, ОСОБА_3 стверджувала, що з часу виходу її матері на пенсію, тобто з 1983 року, вона важко хворіла, останні чотири роки свого життя перебувала на диспансерному обліку, потребувала стороннього догляду, оскільки задовго до своєї смерті практично була прикута до ліжка, і саме вона доглядала за хворою мамою, купувала ліки, турбувалась про неї, коли вона лікувалась. При цьому ОСОБА_2 за весь час практично не відвідував матір, станом її здоров'я не цікавився, ніколи не надавав ніякої матеріальної допомоги, хоча був працездатним, проживав недалеко і мав можливість надавати допомогу у догляді за старенькою матір'ю.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 серпня 2015 року було позов ОСОБА_2 - задоволено частково.

Встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є батьком ОСОБА_2.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2, а саме: про встановлення факту прийняття спадщини на спірний житловий будинок, а також про визнання за ОСОБА_2 права власності в порядку спадкування на вказане майно - відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину від 29 вересня 2014 року на земельні ділянки, про визнання за нею права власності в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1, Вишгородського району Київської області, - відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач ОСОБА_2 та позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати в частині мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, а також в частині відмови у задоволенні його первісних позовних вимог і в цій частині ухвалити нове рішення, яким доповнити мотиви відмови у задоволенні зустрічного позову, а також задовольнити його первісні позовні вимоги, в іншій частині рішення залишити без змін.

При цьому апелянт вважає, що судом при ухвалені рішення не повністю були враховані всі фактичні обставини справи, які мають важливе значення для об'єктивного розгляду справи і які були доведені ним належними та допустимими доказами у ході судового розгляду, а також що суд при недоведеності деяких обставин безпідставно вважав їх встановленими.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на те, що судом безпідставно відхилено докази, які вона надала на підтвердження її позову, просить рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_2 та в частині відмови у задоволенні її вимог скасувати та в цій частині постановити нове рішення, яким повністю задовольнити її позовні вимоги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи первісні позовні вимоги частково та залишаючи решту первісних позовних вимог без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 були надані докази його родинних відносин з померлим ОСОБА_4, але не було доведено ні факту належності спірних об'єктів нерухомого майна його батьку, ні того, що саме в його управлінні та володінні вони перебували та перебувають до цього часу, починаючи з 1972 року, що б свідчило про прийняття ним спадщини.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні її зустрічного позову, суд виходив з того, що позивачка за зустрічним позовом не надала постанови нотаріуса про відмову їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірне майно, а також, що нею не було надано доказів, які б давали підстави усунути ОСОБА_2 від права на спадкування.

Однак, такі висновки суду не в повному обсязі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Так, судом встановлено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, являється сином ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що вбачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 08 лютого 1973 року, довідки виконкому Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області № 897 від 26 грудня 2014 року, витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень № 5 від 05 грудня 2014 року, експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз № 056/70-d-2 від 23 січня 2015 року, а також з того, що даний факт було підтверджено самим відповідачем за первісним позовом ОСОБА_3 у її зустрічній позовній заяві.

З огляду на вимоги ст.ст. 234, 235, 256 ЦПК України, якими передбачена можливість встановлення факту родинних відносин між фізичними особами у позовному провадженні у разі наявності спору про право, суд першої інстанції правильно визнав доведеною вимогу ОСОБА_2 про встановлення факту, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, доводився йому батьком, і задовольнив її.

Крім того, зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 07 березня 2014 року судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4, батько позивача за первісним позовом.

Відповідно до вимог ст. 58 Конституції України, п. 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, застосовуються правові норми, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, а тому при вирішенні питань, що стосуються спадкування після смерті ОСОБА_4, необхідно керуватися нормами ЦК УРСР 1963 року та інших нормативно-правових актів, що діяли станом на ІНФОРМАЦІЯ_3.

Так, з матеріалів спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 вбачається, що померлий за життя заповіту не склав.

Як вбачається з довідки виконкому Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області № 897 від 26 грудня 2014 року, а також пояснень як ОСОБА_2, так і ОСОБА_3, на час своєї смерті ОСОБА_4 не перебував у офіційному зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5, відповідно до ст. 13 КпШС УРСР, якою передбачено, що права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах запису актів громадянського стану.

Відповідно до матеріалів спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4, наданих виконкомом Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області довідок та витягів з погосподарських книг № 1 за 1964-1966 роки (о/р № 328), № 4 за 1967-1969 роки (о/р № 73), № 4 за 1970-1973 роки (о/р № 75), а також висновків про доведеність родинних стосунків позивача за первісним позовом з померлим - єдиним рідним сином померлого ОСОБА_4 є ОСОБА_2

За правилами ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що єдиним спадкоємцем першої черги за законом, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 є позивач за первісним позовом ОСОБА_2.

Стосовно належності ОСОБА_4 на праві власності майна на час його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до довідки виконкому Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області № 789 від 19 листопада 2014 року, а також витягів з погосподарських книг № 1 за 1964-1966 роки (о/р № 328), № 4 за 1967-1969 роки (о/р № 73), № 4 за 1970-1973 роки (о/р № 75) ОСОБА_4 значився до дня його смерті головою господарства за адресою: АДРЕСА_1, і за цим господарством значилась земельна ділянка в розмірі 0,26 га, у вказані періоди ОСОБА_4 був робітником у м. Києві та різноробочим у радгоспі «Прогрес». При цьому у погосподарській книзі за 1964-1966 роки у графі житловий будинок нічого не зазначено, у погосподарській книзі за 1967-1969 роки вказано житловий будинок, рік забудови - 1959, а у погосподарській книзі за 1970-1973 роки - житловий будинок 1968 року забудови.

Відповідно до даних інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1, технічного паспорту на цей будинок, а також записів у будинковій книзі на цей же будинок встановлено, що будівництво житлового будинку під літерою А та колодязю під літерою І за адресою: АДРЕСА_1, було розпочато у 1959 році (перший запис у погосподарській книзі за 1967-1969 роки) та завершено будівництвом у 1963 році, а сарай під літерою Б, убиральня під літерою В та погріб під літерою Е, що знаходяться за цією ж адресою, були зведені у 1964 році, введення в експлуатацію житлового будинку мало місце у 1968 році (запис у погосподарській книзі за 1970-1973 роки), літня ж кухня під літерою Г за даною адресою була побудована у 1984 році. Інформація про закінчення будівництва була встановлена під час інвентаризації БТІ 01 червня 1990 року на замовлення ОСОБА_5 за її життя та була підтверджена інвентаризацією БТІ 17 лютого 2014 року на замовлення ОСОБА_2

Позивач за первісним позовом висував вимоги лише щодо визнання за ним права власності на житловий будинок під літерою А житловою площею 18,9 кв.м, загальною площею 62,5 кв.м, та господарські будівлі і споруди, а саме: сарай під літерою Б, убиральню під літерою В, погріб під літерою Е, колодязь під літерою І, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, та були зведені до дня смерті його батька, без врахування літньої кухні під літерою Г за вказаною адресою, яка була побудована вже після смерті ОСОБА_4

Згідно зі ст. 100 ЦК УРСР 1963 року в особистій власності громадян може бути жилий будинок.

За змістом чинної на той час ч. 5 ст. 20 ЗК УРСР 1970 року право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад депутатів трудящих.

Відповідно до чинної на час виникнення спірних правовідносин Постанови Ради народних комісарів СРСР № 185 від 26 січня 1934 року «Про первинний облік у сільських радах» було встановлено обов'язкову для всіх сільських рад систему первинного обліку, у тому числі ведення погосподарських книг основних виробничих показників господарств.

У п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13, зазначено, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Згідно з рекомендаціями, викладеними у п. 3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13, найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Але, як свідчить проведений аналіз справ цієї категорії, суди не завжди при винесенні рішення про відмову в задоволенні позову враховують зазначені обставини. А також не враховують, що всі господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях, які належать громадянам і були побудовані до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 22 січня 1979 року "Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель", і під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не відносяться до категорії самовільних (самочинних). Суди обґрунтовано задовольняють позови спадкоємців про визнання за ними права власності на житловий будинок при поданні документів щодо права користування або права власності на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок, висновку БТІ або сертифікату відповідності, виписки з погосподарської книги сільської ради щодо належності будинку, а також наявних рішень про видачу спадкодавцю свідоцтва про право власності на будинок, яке він не отримав.

Тобто, з огляду на вказане та наявність станом на час смерті ОСОБА_4 записів у погосподарських книгах Гаврилівської сільської ради, відповідно до яких він значився головою двору за сучасною адресою: АДРЕСА_1, цей будинок належав йому на праві власності, а земельна ділянка площею 0,26 га під ним перебувала у його користуванні.

Більш того, зважаючи на те, що відповідно до записів у погосподарських книгах Гаврилівської сільської ради померлий ОСОБА_4 був головою двору за сучасною адресою: АДРЕСА_1, і не був членом колгоспу, а був робітником, його господарство, з огляду на правовий висновок, викладений у Постанові Верховного Суду України від 15 січня 2014 року у цивільній справі № 6-145цс13, та зміст чинної на той час ст. 7 Конституції СРСР, не відносилось до суспільної групи - колгоспного двору. Крім того, належних та допустимих доказів того, що інші особи брали фінансову та фізичну участь у будівництві будинку за вказаною адресою або перебували з ОСОБА_4 у шлюбних стосунках, що могло б свідчити про набуття цього будинку у спільну сумісну власність, у ході судового розгляду надано не було, а тому колегія суддів вважає, що спірний будинок перебував на момент смерті ОСОБА_4 у його особистій власності.

Обставин, які б вказували на припинення права власності на спірний будинок у ОСОБА_4 також встановлено не було.

Не зважаючи на вказане, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказав на те, що відповідно до довідки Гаврилівської сільської ради від 25 березня 2015 року згідно з погосподарським обліком сільської ради в господарстві № 1181-1 по АДРЕСА_1 значиться головою двору ОСОБА_5, проте з вказаним погодитись не можна, оскільки дана інформація стосується подій, які відбулися вже після смерті батька ОСОБА_2, а необхідно було досліджувати обставини станом на час його смерті, тобто становм на ІНФОРМАЦІЯ_3.

Той факт, що ОСОБА_5 значиться головою двору з 02 липня 1972 року по записам погосподарських книг у даному випадку не заслуговує на увагу, оскільки першим власником цього будинковолодіння був батько позивача за первісним позовом, а ОСОБА_5 не була йому дружиною, він за життя не склав на її ім'я заповіту, тобто вона не була його спадкоємицею, а отже, у неї не виникло право власності на спірний будинок. При цьому слід зазначити, що спадкові права завжди оформлялись і на даний час оформляються в нотаріальному порядку, жодною правовою нормою не передбачено перехід прав на нерухоме майно в порядку спадкування шляхом внесення змін до погосподарських книг сільської ради та записів до будинкової книги. Тобто, підстави вважати ОСОБА_5 власником спірного будинку були відсутні, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Крім того, як вбачається із записів у будинковій книзі до будинку АДРЕСА_1 та довідки виконкому Гаврилівської сільської ради № 891 від 29 грудня 2014 року, на день смерті ОСОБА_4 позивач за первісним позовом проживав разом із померлим у вказаному будинку та був там прописаний.

Відповідно до матеріалів спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 позивач за первісним позовом ОСОБА_2 та його законні представники не зверталися до нотаріуса протягом шестимісячного строку з дня смерті його батька із заявою про відмову від прийняття спадщини.

Як вбачається зі ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

За правилами п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном і ці дії були вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до п. 3.3 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов'язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених Рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29.01.2009 року, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Так як управління та володіння майном передбачають вчинення будь-яких дій з боку особи, що свідчать про фактичне перебування майна у цієї особи, а також користування, розпорядження цим майном, а ОСОБА_2 після смерті його батька вчинив ці дії, оскільки фактично проживав і був прописаний у спадковому будинку, тобто користувався і володів ним, що вказує на прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті батька.

Даний факт, крім цього, підтверджується і постановою державного нотаріуса Вишгородської районної державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 184/02.31 від 10 лютого 2015 року, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька не у зв'язку з пропуску ним строку для прийняття спадщини.

На думку колегії суддів, оскільки встановлено, що позивач за первісним позовом являється єдиним спадкоємцем першої черги за законом свого батька ОСОБА_4, спадщину після його смерті прийняв, його батьку ОСОБА_4 на час смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 на праві особистої власності належали: житловий будинок під літерою А та господарські будівлі і споруди, а саме: сарай під літерою Б, убиральня під літерою В, погріб під літерою Е, колодязь під літерою І, що знаходяться за сучасною адресою: АДРЕСА_1, то вимога ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на ці об'єкти в порядку спадкування за законом підлягає задоволенню.

Поруч із цим, колегія суддів враховує викладене у Постанові від 14.05.2014 року у цивільній справі 6-42цс14, де Верховний Суд України акцентував увагу на тому, що прийнята спадщина на підставі частини другої статті 548 ЦК УРСР належить спадкоємцю з моменту відкриття спадщини, збереження або втрата набутого спадкодавцем права власності на спадкове майно з фактом отримання чи неотримання ним свідоцтва про право на спадщину не пов'язана, а свідоцтво є лише документальним підтвердженням цього права (стаття 560 ЦК УРСР), відповідно до вимог законодавства спадкоємець, який прийняв спадщину, є власником спадкового майна з моменту відкриття спадщини.

Таким чином, суд першої інстанції помилково однією з підстав відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно вказав те, що позивачем за первісним позовом не було доведено факту, що спірне майно саме в його управлінні та володінні перебувало та перебуває до цього часу, починаючи з 1972 року, що б свідчило про прийняття спадщини. Законодавство не вимагає від спадкоємця доведення події фактичного вступу у спадщину довічного, постійного та неприривного управління та володіння спадковий майном, вчинення таких дій вимагається з боку спадкоємця лише протягом шести місяців після смерті спадкодавця, що і мало місце з боку ОСОБА_2

А отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні його вимог про визнання права власності на спірне спадкове майно підлягає скасуванню із ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_5, що вбачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 27.01.1966 року та свідоцтва про одруження серії НОМЕР_5 від 09.11.1966 року.

Крім того, суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла мати позивачів як за первісним, так і за зустрічним позовами - ОСОБА_5, що вбачається зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 від 26.07.2013 року.

За життя ОСОБА_5 заповіту не склала, і це підтверджено матеріалами спадкової справи до її майна.

Як встановлено з матеріалів спадкової справи до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5, у визначені законом строки спадщину після її смерті прийняли її діти - сторони у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2

29 вересня 2014 року ОСОБА_2 було видано свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_7, що розташована на території: АДРЕСА_1, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, належної ОСОБА_5 згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_8 та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0797 га, кадастровий номер НОМЕР_9, що розташована на території: АДРЕСА_1, наданої для ведення особистого селянського господарства, належної ОСОБА_5 згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_10.

У матеріалах спадкової справи до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 відсутня вмотивована постанова нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3 на спірний будинок з надвірними спорудами.

Крім того, не доведено належними та допустимими доказами фінансову та матеріальну участь інших осіб, в тому числі й ОСОБА_5, у будівництві спірного будинку під літерою А, а також господарських будівель і споруд, а саме: сараю під літерою Б, убиральні під літерою В, погребу під літерою Е, колодязю під літерою І, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а тому дані об'єкти, як було встановлено вище, належали померлому ОСОБА_4 на праві особистої власності і були в подальшому після його смерті прийняті позивачем за первісним позовом у спадщину, як єдиним спадкоємцем.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 не являється спадкоємицею померлого ОСОБА_4

Той факт, що мати позивача за зустрічним позовом проживала з ОСОБА_4 у фактичних шлюбних стосунках на момент будівництва спірного будинку, не підтверджує набуття нею у спільну сумісну власність цього майна разом з цивільним чоловіком, так як на той час у законодавстві такі права для цивільної дружини не були закріплені, набуття майна у спільну сумісну власність мало наслідком лише за час шлюбу або за умови створення його за рахунок спільних коштів та спільної праці, чого під час розгляду даної справи встановлено не було.

З огляду на це не підлягають задоволенню зустрічні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання за нею права власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, а саме: сарай під літерою Б, убиральню під літерою В, погреб під літерою Е, колодязь під літерою І, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Доводи ОСОБА_3 про те, що її матір'ю за життя, а також нею та її дітьми було за власний кошт відремонтовано та перебудовано спірний будинок, не заслуговують на увагу, оскільки не було надано належних та допустимих доказів того, що вони мали право на це, за умови прийняття у спадщину цього будинку саме ОСОБА_2 Крім того, матеріали інвентаризаційної справи на цей будинок не містять даних, що будинок з ІНФОРМАЦІЯ_3 дійсно реконструювався, суду не було пред'явлено у ході розгляду справи договорів, актів виконаних робіт, платіжних документів, які б прямо підтверджували виконання таких робіт ОСОБА_5, ОСОБА_3 або іншими особами.

Покази свідків не є інформативними, суперечать матеріалам справи та не спростовують висновків суду.

Доказів належного та законного переоформлення на ім'я ОСОБА_5 спірного житлового будинку, який, як було встановлено, належав ОСОБА_4, матеріали справи не містять.

Стосовно літньої кухні під літерою Г за спірною адресою, яка була побудована у 1984 році, то колегія суддів враховує з огляду на матеріали інвентаризаційної справи та пояснення сторін, що вона була побудована ОСОБА_5 і, відповідно, належала їй, тому можна було вирішувати питання про прийняття спадкоємцями померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 у спадщину у рівних частинах даної літньої кухні.

Однак, позивач за первісним позовом ОСОБА_2 не висував таких вимог, а позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 з огляду на встановлений нотаріальний порядок оформлення прав на спадкове майно та на ч. 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» не надала суду вмотивовану постанову нотаріуса про відмову у вчинення нотаріальної дії, а саме: про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на цю літню кухню.

Наявність у матеріалах спадкової справи майна померлої ОСОБА_5 роз'яснення нотаріуса не спростовує вище викладених висновків, так як таке роз'яснення відповідно до чинного законодавства не являється остаточним рішенням нотаріуса, а отже, й не перешкоджає позивачці за зустрічним позовом отримати через органи нотаріату свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно.

А отже, на думку судової колегії необхідно відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на спірне спадкове майно оскільки воно не в повному обсязі належало її спадкодавиці, так і у зв'язку з відсутністю вмотивованої постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Висновок суду першої інстанції щодо недоведеності з боку ОСОБА_3 її вимог про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування, оскільки відсутні підстави вважати, що він ухилявся від надання допомоги своїй матері і що вона перебувала саме у безпорадному стані, на думку судової колегії є правомірною.

Так як позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 29 вересня 2014 року на ім'я ОСОБА_2 на 1/2 частини успадкованих ним після смерті матері земельних ділянок, мають похідний характер від вимог про усунення його від права на спадкування, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 у цій частині.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити скаргу частково, скасувавши судове рішення в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на спадкове майно.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 серпня 2015 року скасувати в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання за ним права власності на спадкове майно.

У цій частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісні позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженцем с. Нові Шепеличі Чорнобильського району Київської області, ІПН НОМЕР_1, в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4, право власності на житловий будинок під літерою А житловою площею 18,9 кв.м, загальною площею 62,5 кв.м, та господарські будівлі і споруди, а саме: сарай під літерою Б, убиральню під літерою В, погріб під літерою Е, колодязь під літерою І, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 серпня 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий Л.А.Волохов

Судді: І.В.Іванова

Я.С.Мельник