АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Рейнарт І.М.

при секретарі П'ятничук В.Г.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування збитків, внаслідок порушення строку виконання грошового зобов'язання, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, в якому просив стягнути з відповідача відшкодування збитків (упущеної вигоди) з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобов'язання, а також 3% річних від простроченої суми у розмірі 25 780,45 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05.03.2015 року стягнуто з державного бюджету на його користь шляхом списання з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України моральну шкоду в розмірі 112 056 грн. 12.06.2014 року позивач звернувся до відповідача з заявою про виконання вищезазначеного рішення, але дане рішення суду було виконано відповідачем тільки 05.12.2014 року, у зв'язку з чим йому було спричинено значну матеріальну шкоду у вигляді упущеної вигоди.

Справа № 757/6629/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10935/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Середа К.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність та порушення норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове по суті заявлених вимог.

В обґрунтування заявлених вимог апелянти послались на те, що суд першої інстанції не правильно визначився з тим, що положення ст.625 ЦК України не застосовуються до даних правовідносин, оскільки відповідно до положень ст. ст. 11, 509 ЦК не виплачена компенсація моральної шкоди за рішенням суду є звичайним грошовим зобов'язанням, а відтак до нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3% річних.

Крім того апелянт наголошував на тому, що лист Верховного Суду України від 01.07.2014 року, на основі якого суд першої інстанції зробив висновок, не є актом цивільного законодавства України і не може використовуватися, як правова норма для врегулювання цивільних відносин.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за відсутністю осіб, які беруть участь у справі.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом встановлено, що 05 березня 2014 року рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Мелітопольського міського відділу Головного Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Запорізькій області про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури задоволено частково та стягнуто з державного бюджету на користь ОСОБА_1 шляхом списання з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України моральну шкоду у розмірі 112 056 грн. (а.с.4-10)

Як вбачається з матеріалів справи, вказане рішення набрало законної сили 23 квітня 2014 року. (а.с.10)

12 червня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Мелітопольського управління Державної казначейської служби України Запорізької області з заявою про виконання вказаного рішення. (а.с.11)

10 грудня 2014 року позивач звернувся до Мелітопольського управління Державної казначейської служби України Запорізької області з претензією, в якій просив прискорити процес виконання рішення та сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. (а.с.12)

Листом Мелітопольського управління Державної казначейської служби України Запорізької області від 18.12.2014 р. № 03-08/98-3923 позивача було повідомлено про те, що листом від 16.07.2014р. № 03-10/12-2175 заяву позивача було направлено до Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області для здійснення Державною казначейською службою України безспірного списання коштів державного бюджету (а.с.13)

22 грудня 2014 року позивач звернувся до Державної казначейської служби України з претензією, в якій просив прискорити процес виконання рішення та сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. (а.с.14)

Листом Державної казначейської служби України від 16.01.2015р. № 5-13/116-731 позивача було повідомлено про те, що 05.12.2014р. на банківській рахунок, зазначений у заяві від 12.06.2014р., здійснено перерахування коштів відповідно до виконавчого листа, виданого 27.05.2014 Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області по справі № 320/8248/13ц. (а.с.15)

Отже, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05.03.2015 року виконано відповідачем 05.12.2014р., що підтверджується платіжним дорученням № 6379 від 17.11.2014р. (а.с. 32)

Вважаючи, що відповідач, виконавши рішення не вчасно, повинен був сплати грошові кошти з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, посилаючись на лист роз'яснення Верховного Суду України, виходив з того, що положення ст. 625 ЦК України регулюють правовідносини між боржником та кредитором щодо невиконання договірних зобов'язань, а не відносини стосовно компенсації у зв'язку з несвоєчасним виконанням судового рішення.

Проте колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може, з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 3 частини 2 статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є завдання майнової та моральної шкоди іншій особі.

Як встановлено колегією суддів, рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05.03.2014 р. стягнуто з державного бюджету на користь ОСОБА_1 шляхом списання з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України грошову суму у розмірі 112 056 грн.

Рішення суду набрало законної сили 23.04.2014 р., а виконано тільки 05.12.2014р.

Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року (у справі №6-113цс14), яка згідно абз. 2 ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, та вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, оскільки воно ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Вирішуючи питання по суті позовних вимог, аналізуючи матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить суд стягнути на його користь інфляційні втрати за час прострочення виконання грошового зобов'язання та 3% річних за період з 05.03.2014 р. (день ухвалення рішення судом першої інстанції) по 05.12.2014 р. (день перечислення суми боргу) у сумі 25 780,45 грн.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05.03.2014 р., про стягнення з державного бюджету на користь ОСОБА_1 шляхом списання з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України грошову суму у розмірі 112 056 грн., набрало законної сили 23 квітня 2014 року.

З урахуванням встановлених обставин справи та положень законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні вимоги підлягають задоволенню частково, а

з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 3% річних у розмірі 2 081,48 грн. та інфляційні втрати за час прострочення виконання грошового зобов'язання у сумі 15 575,78 грн. за період з 24.04.2014 р., наступний день після набрання рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05.03.2014 р. законної сили, по 05.12.2014 року, день оплати на виконання вказаного рішення (індекс інфляції за вказаний період становить 113,9%).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладені норми права, колегія суддів вчиняла усі передбачені цивільними процесуальним законодавством дії для всебічного і повного з'ясування обставин справи.

Зокрема, враховуючи наявні в матеріалах справи заперечення представника Державної казначейської служби України, а саме про те, що в їх діях не було порушень, які призвели до несвоєчасного виконання рішення суду, оскільки воно виконувалося в порядку черговості, колегія суддів декілька разів відкладала розгляд справи та надсилалися листи на адресу Державної казначейської служби України з проханням з'явитися в судове засідання та надати суду докази виплати ОСОБА_1 коштів у порядку черговості, на підтвердження того, що в порушенні грошового зобов'язання відсутня вина саме Державної казначейської служби України.

Проте, представник Державної казначейської служби України в судове засідання на неодноразові виклики до суду так і не з'явився та доказів відсутності вини казначейства не надав чим не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх заперечень до позову.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року належіть скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 218, 303-305, ч. 1 п. 2 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування збитків, внаслідок порушення строку виконання грошового зобов'язання - задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 2 081,48 грн. та суму інфляційних втрат у розмірі 15 575,78 грн., а загалом 17 657 (сімнадцять тисяч шістсот п'ятдесят сім) гривень 26 (двадцять шість) копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді