АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа: державний нотаріус четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Коцар Інна Віталіївна про визнання договору дарування частково недійсним, повернення сторін в первісний стан та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

04 грудня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, за яким просив суд визнати частково недійсним договір дарування частини квартири від 07 липня 2011 року, укладений між ним та ОСОБА_2, стосовно дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, повернути ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за договором дарування від 07 липня 2011 року у первісний стан та зобов'язати їх повернути одна одній все одержане на виконання цього договору, а також стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в 2011 році, під час святкування його дня народження, в присутності всіх гостей, його рідна сестра - ОСОБА_2 запропонувала йому подарувати їй 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 і знятись з реєстрації в ній, а вона в свою чергу зареєструє його у належному їй будинку АДРЕСА_2 та подарує йому цей будинок. Він погодився з даною пропозицією. За договором дарування від 07 липня 2011 року він подарував, а відповідачка ОСОБА_2 прийняла у дар 1/3 частину квартири АДРЕСА_1. 25 липня 2011 року за його заявою, зі згоди власника ОСОБА_2, він був зареєстрований у будинку АДРЕСА_2. Починаючи з 25 липня 2011 року, восени, влітку і осіню він проживав у будинку АДРЕСА_2 і використовував його як дачу. Проте, 06 квітня 2013 року на підставі договору дарування відповідачка ОСОБА_2 подарувала своїй доньці, ОСОБА_4, будинок АДРЕСА_2. В серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до нього про визнання позивача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_2, зняття з реєстрації в ньому та виселення. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2015 року, що набрало законної сили, вказаний позов ОСОБА_4 задоволено частково, його визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_2. В той же час, у позивача немає у власності нерухомого майна, де він міг би жити. Вважає, що укладений договір дарування між ним та сестрою є недійсним, оскільки він помилявся щодо природу правочину, у нього не було волевиявлення на безоплатну передачу майна сестрі, оскільки між ними була домовленість про передачу сестрою йому у власність іншого нерухомого майна. В зв'язку з чим просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2015 року ухвалено: позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити частково; визнати частково недійсним договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, укладений 07 липня 2011 року між ОСОБА_3, як дарувальником, та ОСОБА_2, як обдарованою, посвідчений державним нотаріусом четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Коцар І.В., зареєстрований в реєстрі за №1-757; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1; в іншій частині позовних вимог відмовити; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 365,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3, просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне, обґрунтоване та таке, що винесене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 липня 2011 року був укладений договір дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, предметом якого є 1/3 частина квартири АДРЕСА_1. Умовою для укладання вищевказаного договору було те, що ОСОБА_2 зареєструє позивача у належному їй будинку АДРЕСА_2 та в подальшому подарує йому цей будинок. Відповідач дійсно, 25 липня 2011 року, зареєструвала позивача у будинку АДРЕСА_2, що підтверджується відомостями зазначеними у паспорті позивача. Однак згодом 06 квітня 2013 року на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Коцар І.В., відповідач ОСОБА_2 подарувала, а відповідачка ОСОБА_4 прийняла у дар будинок АДРЕСА_2. Пізніше, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2015 року, що набрало законної сили, позивача визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_2.

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що позивач помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачкою ОСОБА_2 У нього під час укладення договору дарування частини квартири, яка була єдиним його житлом та власністю, було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність ОСОБА_2, оскільки між сторонами фактично було укладено договір, що встановлював обов'язок обдарованої ОСОБА_2 вчинити на користь дарувальника ОСОБА_3 дію майнового характеру, а саме передачу у власність позивача іншого нерухомого майна. Враховуючи наведене, суд вважав, що позовні вимоги позивача в частині визнання частково недійсним договору дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 від 07 липня 2011 року, укладений між ним та ОСОБА_2, є законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також суд вважав за необхідне повернути сторони недійсного правочину у первісний стан, наслідком чого є скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на вказане майно. Що стосується позовних вимог позивача щодо стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн., то суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Однак, на думку суду, позивачем суду належними та допустимими доказами відповідно до ст. 60 ЦПК України, не доведено спричинення йому моральної шкоди, а тому вказані вимоги задоволенню не підлягають. Суд не приймав до уваги заперечення проти позову відповідача ОСОБА_2 щодо того, що позивач подарував їй частину квартиру через те, що в нього є багато іншого нерухомого майна у власності, оскільки вони належними та допустимими доказами суду не підтверджені.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Спірні правовідносини виникли у сторін по справі щодо визнання частково недійсним договору дарування від 07 липня 2011 року на підставі ч.3 ст. 203, ч.1 ст. 225 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а і її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Як передбачено ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди (ч. 2 ст. 717 ЦК України).

Відповідно до роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленумі ВСУ від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Як було встановлено в ході розгляду справи та підтверджено поясненнями свідків, які були допитані в судовому засіданні, - умовою для укладання спірного договору дарування було те, що ОСОБА_2 зареєструє позивача у належному їй будинку АДРЕСА_2 та в подальшому подарує йому цей будинок. Відповідач дійсно, 25 липня 2011 року, зареєструвала позивача у будинку АДРЕСА_2, що підтверджується відомостями зазначеними у паспорті позивача.

Однак, 06 квітня 2013 року відповідач ОСОБА_2 подарувала своїй доньці - відповідачу ОСОБА_4, а та прийняла у дар будинок АДРЕСА_2 на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Коцар І.В. Новий власник звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом виселення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та скасування реєстрації відносно будинку АДРЕСА_2, в якому він проживав та був зареєстрований за умовами спірного договору дарування своєї частки квартири АДРЕСА_1. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2015 року, що набрало законної сили, позивача визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_2 (а.с.75-77).

Аналізуючи матеріали справи колегія суддів дійшла висновку про те, що укладаючи договір дарування у сторін була домовленість, а саме умовою для укладання спірного договору було те, що ОСОБА_2 зареєструє позивача у належному їй будинку АДРЕСА_2 та в подальшому подарує йому цей будинок. Оскільки законом встановлено, що договір дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної вигоди, то в даному випадку є підстави для визнання договору дарування недійсним. Позивач не отримав те, на що розраховував при укладенні договору дарування, оскільки обдарована ним особа фактично позбавила його житла, реєстрації місця проживання та права власності, на що він мав право до укладеного договору дарування, тобто позивач, вчиняючи спірний правочин, помилився щодо обставин, які мають істотне значення.

З урахуванням наведених вище обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позивач помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачкою ОСОБА_2 У нього під час укладення договору дарування частини квартири, яка була єдиним його житлом та власністю, було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність ОСОБА_2, оскільки між сторонами фактично було укладено договір, що встановлював обов'язок обдарованої ОСОБА_2 вчинити на користь дарувальника ОСОБА_3 дію майнового характеру, а саме передачу у власність позивача іншого нерухомого майна.

Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14, які є обов'язковими для застосування судами України відповідно до вимог статті 3607 Цивільного процесуального кодексу України, - відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч.3 ст. 203 та ст.. 229 ЦК України.

Висновки рішення суду першої інстанції, яке оскаржується, узгоджуються із зазначеною Правовою позицією Верховного Суду України.

Згідно зі ст. 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст. 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

У відповідності до вказаних вимог закону суд першої інстанції правильно дійшов висновку за необхідне повернути сторони недійсного правочину у первісний стан, наслідком чого є скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на вказане майно.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апелянта про те, що судом не було застосовано до спірних правовідносин строк позовної давності, який пропущений позивачем, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні докази надання відповідачем суду заяви про застосування строку позовної давності. Окрім того, встановлено, що позивач довідався про порушене своє право після звернення до нього з позовною заявою ОСОБА_4, яка датована 22 серпня 2014 року (а.с.15-17), та 04 грудня 2014 року він звернувся до суду за захистом свого порушеного права, тобто в межах строку позовної давності, який обраховується від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.. 261 ч.1 ЦК України).

Доводи апелянта про те, що судом не зазначено, що в спірному договорі дарування дарувальником іншої 1/3 частини зазначеної квартири була мати позивача, яка померла, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки предметом спору є частина договору дарування, за яким було укладено правочин між позивачем та відповідачем ОСОБА_2, а тому зазначені обставини не були предметом судового розгляду.

Доводи в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду та стосуються переоцінки доказів у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь