Провадження №2/760/7806/15
У Х В А Л А

/про повернення позовної заяви/

16 листопада 2015 року суддя Солом'янського районного суду м. Києва Усатова І.А. розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» - правонаступник ЗАТ «Міжнародного Іпотечного Банку», тертя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Національний банк України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ :

Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 13.10.2015 року позовну заяву залишено без руху, позивачу наданий термін у 5 днів з моменту отримання копії ухвали для виправлення недоліків позовної заяви.

Однак, вимоги вищезазначеної ухвали були виконанні не в повному обсязі, а саме в порушення вимог ч.5 ст. 119 ЦПК України не було подано доказів сплати судового збору.

Так, в ухвалі від 13.10.2015 року, суддя акцентував увагу позивачки на те, що вона не має пільг та не звільнена від сплати судового збору.

Проте, не зважаючи на дану обставину, позивачка, подаючи позовну заяву в новій редакції, вкотре, зазначає, що вона, виходячи з відносин які склались між нею та відповідачем у справі, є споживачем, а тому на неї розповсюджуються положення Закону України «Про захист прав споживачів», які звільняють її від сплати судового збору при поданні позовної заяви.

Разом з тим, така позиція позивачки не може заслуговувати на увагу, виходячи з наступного.

Так, до 1 вересня 2015 року споживачі, які зверталися до суду з позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав, звільнялися від сплати судового збору на підставі пункту 7 частини 1 статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак, відтепер, статтю 5 Закону України «Про судовий збір» викладено в новій редакції, в якій відсутнє посилання на споживачів як про позивачів, які звільняються від сплати судового збору.

Проте, в Закон України "Про захист прав споживачів" не внесено змін, і відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону, споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

В той же час, саме Закон України «Про судовий збір» є спеціальним законом, яким визначаються правові засади справляння судового збору та звільнення від сплати судового збору.

Крім того, Закон України «Про судовий збір» є спеціальним нормативно правовим актом, що регулює сплату судового збору, та прийнятий в часі пізніше порівняно з нормою ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

До того ж, в Законі України «Про судовий збір» міститься вичерпний перелік пільг щодо сплати судового збору, коло осіб та підстав їх звільнення від сплати судового збору.

Виходячи з викладеного вище, можна зробити однозначний висновок про те, що за вимогами діючого закондавства, споживачі повинні сплачувати судовий збір на загальних підставах.

Зазначений висновок був зроблений з урахуванням дії темпоральних правил (принцип дії закону у часі), виходячи з яких, у випадку колізії законів (суперечність один одному двох або більше чинних нормативних актів, прийнятих стосовно одного і того ж питання) застосовується акт, виданий пізніше, як у випадку, коли про скасування старих норм прямо зазначено у новому законі, так і у випадку, коли таких застережень у новому законі немає.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

Суддя акцентує увагу позивачки на тому, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року. Відтак в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Дотримання вимог ст.119 ЦПК України при пред`явленні позову в суд, в тому числі представлення оригіналу квитанції про сплату судового збору (ч.5 ст.119 ЦПК України) є імперативним правилом в тому числі і для суду.

Оскільки, позивачкою відповідно до ухвали судді не виконано всі вимоги, які є передумовою відкриття провадження у справі, то позовна заява вважається неподаною і має бути повернута позивачці.

Керуючись ст. 119-121 ЦПК України, суддя -

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» - правонаступник ЗАТ «Міжнародного Іпотечного Банку», тертя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Національний банк України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії - вважати неподаною та повернути позивачці.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Суддя: І. А. Усатова