Справа № 161/5221/15-ц
Провадження № 2/161/2157/15
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2015 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого - судді Рудської С.М.,

при секретарі - Мартинюк О.Г.

за участю:

представника позивача -ОСОБА_3

представника третьої особи - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Державного підприємства «Волинський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, заявами про збільшення позовних вимог, на обґрунтування вказавши, що з 01.06.2010 р. по 16.06.2014 р. він працював на посаді начальника метрологічного центру державного підприємства «Волинський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» (надалі - ДП "Волиньстандартметрологія"). Наказом відповідача від 17.06.2014 р. № 54-к його було звільнено з роботи у зв'язку із скороченням посади (штатної чисельності працівників). Не погоджуючись з таким звільненням, він звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області з відповідним позовом. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 29.10.2014 р. його було поновлено на посаді начальника метрологічного центру ДП "Волиньстандартметрологія", стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та суму на відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 18.12.2014 р. вищевказане судове рішення залишено без змін. Пунктами 1-2 наказу №1-к від 5.01.2015 p., прийнятого на виконання зазначеного судового рішення, відповідач поновив його на посаді начальника метрологічного центру ДП "Волиньстандартметрологія" з 30 жовтня 2014 р. та вирішив питання про виплату стягнутих цим рішенням коштів. Разом з цим п.п. 3-6 наказу № 1-к від 05.01.2015 року відповідач: у зв»язку зі змінами в організації виробництва і праці ДП «Волиньстандартметрологія», що допускають зміну істотних умов праці, при продовженні на роботі на посаді начальника метрологічного центру запропонував йому іншу роботу у вигляді вільних станом на 29 грудня 2014 року посад, перелічених у цьому пункті; зобов»язвав його визначитись із запропонованою роботою у вигляді вищеперерахованих вільних посад та включно до 06 березня 2015 року письмово повідомити генерального директора ДП «Волиньстандартметрологія» про обрану посаду, на якій він має бажання продовжувати свою роботу в ДП «Волиньстандартметрологія»; попередив його про подальше припинення з ним трудового договору з 06.03.2015 року в разі відсутності його письмової відповіді про обрану посаду до 06.03.2015 року, що буде розцінюватись як відмова від продовження роботи в нових умовах праці; вирішив повідомити Луцький міський центр зайнятості про припинення укладеного з ним трудового договору на посаді начальника метрологічного центру ДП «Волиньстандартметрологія». 06.03.2015 року відповідно до наказу № 7-к укладений з ним трудовий договір було припинено у зв'язку зі зміною істотних умов праці та неможливістю продовження ним подальшої роботи на обраній ним посаді спеціаліста з питань запобігання та виявлення корупції в зв'язку з відсутністю в нього юридичної освіти за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра, спеціаліста. Вважає своє звільнення з роботи незаконним з огляду на наступне. Так, зі змісту наказу № 7-к від 06.03.2015 року вбачається, що правовою підставою звільнення зазначено п. 6 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до вказаної норми, підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Зміна істотних умов праці та порядок її проведення передбачені ч.ч. 3-4 ст. 32 КЗпП України, згідно з якими у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці (систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших) працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. В мотивувальній частині наказу №1-к від 05.01.2015 р. відповідач зазначив, що Луцький міськрайонний суд під час розгляду його позову про поновлення на роботі визнав, що в штатному розписі підприємства, який введений в дію з 16.06.2014 р. і діючий на даний час, відсутні як структурний підрозділ у вигляді метрологічного центру, так і посада начальника метрологічного центру. Як вважає відповідач, вказана обставина підтверджує наявність змін в організаціївиробництва і праці ДП "Волиньстандартметрологія", що допускає зміну істотних умов його праці при продовженні на роботі на посаді начальника метрологічного центру, на яку він був прийнятий відповідно до наказу № 22-к від 01.06.2010 р. На підставі викладеного відповідач вирішив змінити істотні умови його праці, про що йдеться в пунктах 3-6 наказу №1-к від 05.01.2015 р. Проте зміна істотних умов праці є лише наслідком зміни в організації виробництва та праці й лише за наявності останніх допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. В наказі № 1-к від 05.01.2015 р. взагалі не вказано про майбутні зміни в організації виробництва і праці в ДП "Волиньстандартметрологія", в зв'язку з якими закон допускає зміну істотних умов праці, і про проведення яких відповідач мав би попередити його у визначений законом строк. Ті зміни в організації виробництва і праці, на які посилався відповідач в цьому наказі, не давали йому підстав для зміни істотних умов праці, оскільки відбулись ще 16.06.2014 р. до поновлення його на роботі 05.01.2015 року. Тобто, фактично відповідач вирішив не змінити істотні умови його праці, а повторно скоротити посаду начальника метрологічного центру, що ним і було зроблено 06.03.2015 року. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України зміна істотних умов праці у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається лише при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України йому має бути виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.10.2014 року було встановлено, що його середньоденна заробітна плата складала 274,76 грн. Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період 07.03.2015 року по 08.06.2015 року складає 16485,6 грн. (274,76 грн. х 60 робочих днів). Також вважає, що стягненню з відповідача на його користь, відповідно до ст. 237-1КЗпП України підлягає моральна шкода. Відповідач більше року вчиняє щодо нього незаконні дії. Так, 06.03.2014 року наказом № 43 відповідач оголосив йому догану. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.06.2014 року цей наказ було скасовано. Відповідач більше двох місяців на поновлював його на роботі на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.10.2014 року, а також не виплачував йому за цей час заробітну плату. 06.03.2015 року відповідач знову звільнив його з роботи в очевидно незаконний спосіб. Такі незаконні дії по порушенню його законних прав, систематично вчинені відповідачем протягом тривалого часу, створили для нього напружену обстановку, він був змушений неодноразово звертатися за захистом свого порушеного права до суду. Заподіяну йому моральну шкоду оцінює у 10000 грн. Просить суд поновити його на посаді начальника метрологічного центру Державного підприємства «Волинський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації»; стягнути з Державного підприємства «Волинський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.03.2015 року по 08.06.2015 року у розмірі 16485 грн. 60 коп.; стягнути з Державного підприємства «Волинський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на відшкодування моральної шкоди 10000 грн.; відповідно до ст. 367 ЦПК України допусти дане рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до негайного виконання.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві.

Представник позивача ОСОБА_3, позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні до викладених у позовній заяви. Крім того, представник позивача пояснив, що позивач звертався до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом про визнання незаконними та скасування п.п. 3-6 наказу № 1-к, виданого відповідачем 05.01.2015 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.03.2015 року у задоволенні вказаного позову було відмовлено. Проте, рішенням Апеляційного суду Волинської області від 23.04.2015 року рішення Луцького міськрайонного суду від 02.03.2015 року було скасоване, ухвалене нове рішення, яким позов ОСОБА_2 було задоволено, визнано незаконними та скасовано пункти 3-6 наказу ДП «Волиньстандартметрологія».

Представник відповідача Хохлов В.О. позов не визнав, суду пояснив, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.10.2012 року була доведена наявність змін в організаційній структурі праці і виробництва шляхом затвердження нового штатного розпису відповідача, внаслідок якого було скорочено посаду начальника метрологічного центру, яку займав ОСОБА_2, а також встановлено що ОСОБА_2 був ознайомлений з наказом від 28.03.2014 року «Про зміни в організаційній структурі та штатному розписі ДП «Волиньстандартметрологія». 10.04.2014 року позивача було повідомлено про наступне вивільнення. Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, про які працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Однак, у зв'язку з наявними змінами в організації виробництва та праці відповідача, внаслідок яких посада начальника метрологічного центру, яку займав позивач було скорочено, і позивач ОСОБА_2 не міг продовжувати роботу на тій же (скороченій) посаді. Відповідно до ч. 4 ст. 32 КЗпП України якщо колишні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 КЗпП України. З урахуванням викладеного позивачу наказом № 1-к від 05.01.2015 року було запропоновано вибрати посаду з вільних посад на підприємстві з метою продовження його роботи. Позивач невірно трактує зміст ч. 3 ст. 32 КЗпП України в частині того, що про зміну істотних умов праці працівник має бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці до їх проведення, у тексті ч. 3 ст. 32 КЗпП України слова «до їх проведення» відсутні. Про зміни в організаційній структурі та штатному розписі ДП «Волиньстандартметрологія» та наступне вивільнення позивач був повідомлений ще 10.04.2014 року, відповідач більше не змінював умов праці позивача, повторно, не скорочував вже скорочену посаду начальника метрологічного центру, а тому не був зобов'язаний повторно повідомляти позивача про майбутні зміни в організації виробництва та праці. Не відповідає дійсності твердження позивача про те, що його згода продовжити роботу на посаді спеціаліста з питань запобігання та виявлення корупції унеможливила його звільнення на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. Припинення трудового договору з позивачем у зв'язку з неможливістю продовжити подальшу роботу на вибраній посаді з питань запобігання та виявлення корупції, який має повну вищу технічну освіту, викликане відсутністю у позивача вищої юридичної освіти за середньо-кваліфікаційним рівнем магістра, спеціаліста, як того вимагає п. 5.1 Посадової інструкції спеціаліста з питань запобігання та виявлення корупції ДП «Волиньстандартметрологія» З огляду на зазначене є безпідставними та необґрунтованими вимоги позивача про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Просить у задоволенні позову відмовити за необгрунтованістю.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що з 01.06.2010 р. по 16.06.2014 р. позивач ОСОБА_2 працював на посаді начальника метрологічного центру державного підприємства «Волинський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» (надалі - ДП "Волиньстандартметрологія").

Наказом ДП «Волиньстандартметрологія» від 17.06.2014 р. № 54-к його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зі змінами в організації праці, в тому числі скорочення штату працівників.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.10.2014 року, ухваленому у справі за позовом ОСОБА_2 до ДП «Волиньстандартметрологія», ОСОБА_2 було поновлено на посаді начальника метрологічного центру державного підприємства «Волинський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» (а.с. 7-8).

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 18.12,2014 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.10.2014 року було залишено без змін (а.с.9-11).

Пунктами 1-2 наказу №1-к від 5.01.2015 p., прийнятого ДП «Волиньстандартметрологія» на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.10.2014 року, відповідач поновив ОСОБА_2 на посаді начальника метрологічного центру ДП "Волиньстандартметрологія" з 30 жовтня 2014 р. поза штатом та вирішив питання про виплату стягнутих цим рішенням коштів (а.с. 12-13).

Пунктами 3-6 наказу № 1-к від 05.01.2015 року відповідач: у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці ДП «Волиньстандартметрологія», що допускають зміну істотних умов праці, при продовженні на роботі на посаді начальника метрологічного центру запропонував ОСОБА_2 іншу роботу у вигляді вільних станом на 29 грудня 2014 року посад, перелічених у цьому пункті; зобов'язав позивача визначитись із запропонованою роботою у вигляді вищеперерахованих вільних посад та включно до 06 березня 2015 року письмово повідомити генерального директора ДП «Волиньстандартметрологія» про обрану посаду, на якій він має бажання продовжувати свою роботу в ДП «Волиньстандартметрологія»; попередив його про подальше припинення з ним трудового договору з 06.03.2015 року в разі відсутності його письмової відповіді про обрану посаду до 06.03.2015 року, що буде розцінюватись як відмова від продовження роботи в нових умовах праці; вирішив повідомити Луцький міський центр зайнятості про припинення укладеного з ним трудового договору на посаді начальника метрологічного центру ДП «Волиньстандартметрологія» (а.с. 12-13).

Заявою від 05.03.2015 р. ОСОБА_2 повідомив генерального директора ДП «Волиньстандартметрологія» про згоду продовжувати роботу в ДП «Волиньстандартметрологія» на посаді спеціаліста з питань запобігання та виявлення корупції (а.с. 15).

Наказом ДП «Волиньстандартметрологія» від 06.03.2015 року № 7-к укладений з ОСОБА_2 трудовий договір було припинено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку зі зміною істотних умов праці та неможливістю продовження позивачем подальшої роботи на обраній ним посаді спеціаліста з питань запобігання та виявлення корупції в зв'язку з відсутністю в нього юридичної освіти за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра, спеціаліста, як того вимагає п. 5.1 Посадової інструкції спеціаліста з питань запобігання та виявлення корупції ДП «Волиньстандартметрологія» (а.с. 14).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.03.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ДП «Волиньстандартметрологія» про скасування п.п. 3-6 наказу № 1-к від 05.01.2015 року було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 23.04.2015 року рішення Луцького міськрайонного суду від 02.03.2015 року було скасоване, ухвалене нове рішення, яким позов ОСОБА_2 було задоволено, визнано незаконними та скасовано пункти 3-6 наказу ДП «Волиньстандартметрологія». Дане рішення суду є чинним.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується право на працю.

Відповідно до ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 06.11.1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснив, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Тобто зі змісту вищевикладеного слідує, що власник зобов'язаний попередити працівника про майбутні зміни в організації виробництва і праці не пізніше ніж за два місяці до їх проведення, а також про зміну істотних умов його праці, що викликаються змінами в організації виробництва і праці. Таким чином зміна істотних умов праці є лише наслідком змін в організації виробництва та праці, лише за наявності останніх допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

В наказі відповідача №1-к від 5.01.2015 р. про майбутні зміни в організації виробництва і праці в ДП "Волиньстандартметрологія", в зв'язку з якими закон допускає зміну істотних умов праці, і про проведення яких відповідач мав би попередити позивача в визначений законом строк, не вказано.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 23.04.2015 року, ухваленому справі № 161/2366/15 за позовом ОСОБА_2 до ДП «Волинський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про визнання незаконним та скасування пунктів наказу, встановлено, що скорочення посади начальника метрологічного центру ДП «Волинський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» відбулося у червні 2014 року, позивач поновлений на роботі поза штатом у січні 2015 року і з цього часу будь-яких змін в організації виробництва і праці на підприємстві щодо позивача не проводилося.

Тобто, ті зміни в організації виробництва і праці, на які посилався відповідач в вищевказаному наказі, і про які зазначав представник відповідача в судовому засіданні, не давали відповідачу підстав для зміни істотних умов праці ОСОБА_2 оскільки відбулись ще 16.06.2014 року, тобто до поновлення позивача на роботі 05.01.2015 р.

Зміна істотних умов праці, передбачена ч. 3 ст. 32 КЗпП України, за своїм змістом не є тотожною із звільненням у зв'язку зі зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Таким чином, зміна істотних умов праці у зв'язку зі скороченням посади нормами трудового законодавства України не передбачена.

Суд вважає, що в даному випадку, фактично, мало місце повторне скорочення посади позивача ОСОБА_2, оскільки саме при звільненні за ч. 1 ст. 40 КЗпП України працівникові, який вивільняється, пропонується обрання іншої посади із списку вакантних, які не обов'язково повинні відноситися до основного кола раніше виконуваних працівником обов'язків.

Таким чином суд вважає, що відповідач ДП «Волиньстандартметрологія» не мав правових підстав для припинення трудового договору з позивачем ОСОБА_2 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України і позивач ОСОБА_2 має бути поновлений на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Зі змісту постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (п. 18) слідує, що звільнений без законних підстав або з порушенням установленого порядку працівник не поновлюється на попередній роботі лише у випадку, коли поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації. Поновлення працівника на рівнозначній посаді не допускається.

З огляду на викладене суд приходить до переконання, що позивача ОСОБА_2 має бути поновлено на попередній посаді - посаді начальника метрологічного центру Державного підприємства «Волинський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації».

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.10.2014 року було встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 складає 274,76 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України вказана обставина є встановленою та доказуванню не підлягає.

Судом встановлено, що вимушений прогул ОСОБА_2 тривав з 07.03.2015 року по 08.06.2015 року, що становить 60 робочих днів.

Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_2 складає 16485,6 грн. (274,76 грн. х 60 днів).

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 25.05.2001 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди (порушення прав позивача з боку відповідача є неодноразовими, що встановлено відповідними судовими рішеннями), враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди.

Суд вважає, що розмір моральної шкоди, заявленої позивачем є завищеним, у ході судового розгляду позивачем та його представником у заявленому розмірі не доведений і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 3000 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ДП «Волиньстандартметрологія» на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

На підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 32, 36, 235, 237-1 КЗпП України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212-215, 367 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Державного підприємства «Волинський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_2 на посаді начальника метрологічного центру Державного підприємства «Волинський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації».

Стягнути з Державного підприємства «Волинський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.03.2015 року по 08.06.2015 року у розмірі 16485 (шістнадцять тисяч чотириста вісімдесят п'ять) грн. 60 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Волинський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на відшкодування моральної шкоди 3000 (три тисячі) грн.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України допусти дане рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць до негайного виконання.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовити за необгрунтованісю.

Стягнути з Державного підприємства «Волинський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь держави судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська