АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/7189/2014 Головуючий в 1 інстанції - Сенько М.Ф.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А., Рубан С.М.

при секретарі Гарматюк О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа: Комунальне підприємство «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про вселення, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення сторін, представника відповідача ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просила вселити її в квартиру АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вищевказана квартира належить сторонам на праві спільної власності, однак відповідачі не пускають її до квартири незважаючи на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2013 року, яким зобов'язано ОСОБА_1, ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_2 користуватись часткою квартири.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.01.2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа: Комунальне підприємство «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про вселення - задоволено.

Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 по 121 (сто двадцять одна) 80 кой. судового збору, з кожного.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.03.2015 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20.01.2015 року залишено без задоволення.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

В скарзі посилалася на те, що суд безпідставно виніс заочне рішення в даній справі, оскільки ОСОБА_1 на момент розгляду справи по суті втратив документи, що посвідчують його особу та не зміг прибути в судове засідання про що повідомив суд, та просив відкласти розгляд справи. Проте, суд порушуючи процесуальні норми не відклав розгляд справи, чим позбавив відповідача права дачі пояснення та подання документів, подання зустрічного позову. Вказував також на те, що в порушення ст.ст. 27, 30,167 ЦПК України позивачка діяла недобросовісно, не повідомила суду про наявність в судах ще декількох справ з приводу спірної квартири, рішення по яким може суттєво вплинути на правовідносини сторін. Крім того, посилався на те, що не було залучено до участі у справі Службу у справах дітей Святошинської РДА у м. Києві, не дивлячись на те, що в спірній квартирі проживають неповнолітні діти відповідача ОСОБА_3.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 доводи скарги підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_3 також підтримав позицію про задоволення скарги.

Позивач заперечувала проти задоволення скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Так, відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Статтею 361 ЦК України визначено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено, що Квартира АДРЕСА_1, належить на праві спільної часткової власності сторонам у справі у рівних частках.

Згідно з технічним паспортом квартира складається з трьох житлових кімнат жилою площею 39,8 кв. м. та інших допоміжних приміщень.

Святошинським районним судом м. Києва рішенням від 23 квітня 2013 року зобов'язано ОСОБА_1, ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_2 користуватись часткою квартири.

Вказане рішення набрало чинності 03.07.2013 року, проте, вселитись в квартиру ОСОБА_2 не змогла через те, що ОСОБА_3 не допускають її до житла.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про те, що оскільки сторони мають рівні частки на спірну квартиру, а відповідачі перешкоджають позивачу в доступі до її власності її право є порушеним та підлягає захисту шляхом задоволення даного позову про вселення.

Виходячи з наявних у справі та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, вищенаведені обставини, які суд вважав встановленими є доведеними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не мав права ухвалювати в даній справі заочне рішення, так як відповідач не з'явився до суду з поважних причин, про що повідомив суд, на правильність ухваленого рішення не впливають.

Так апелянт вказує, що суд позбавив його можливості надати пояснення та докази, ухваливши заочне рішення, про те до апеляційного суду ці докази не надав, також не повідомив суду в апеляційному суді обставини, які давали б підстави ухвалити в справі рішення про відмову власнику в позові про його вселення.

Доводи скарги про те, що розглядаються інші справи в судах, щодо встановлення конкретного порядку користування квартирою та припинення права власності позивача, також не впливають на правильність вказаного рішення, оскільки, після вирішення даних спорів, в разі, якщо право власності позивача буде припинено, остання звільнить квартиру після отримання грошової компенсації за її частку.

Також посилання відповідачів на те, що суд має визначити конкретне приміщення до якого вселяти позивача не ґрунтуються на законі. Позивачу має бути наданий доступ до її власності, а кожен із співвласників може звернутись до суду з вимогою про визначення конкретного порядку користування квартирою, яка перебуває у їх спільній власності.

Не вирішення цього питання на даний час не може бути підставою для відмови в позові співвласника квартири, яка має рівну частку з іншими власниками в її вимогах вселитись до своєї власності.

Посилання в скарзі на не залучення до розгляду справи служби у справах дітей, так як в спірній квартирі проживають неповнолітні діти, колегія суддів не приймає, оскільки рішенням суду яке ухвалено права дітей не вирішувались і не ставилось питання про позбавлення їх житла.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини, що мають значення для даної справи. Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Рішення постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги та його скасування немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: