Справа № 359/156/15-ц Головуючий у І інстанції Журавський В. В.
Провадження № 22-ц/780/2719/15 Доповідач у 2 інстанції Яворський М. А.
Категорія 47 16.06.2015
УХВАЛА

Іменем України

16 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Лащенка В.Д.,

при секретарі: Бобко О.В..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Управління держземагенства у Бориспільському районі Київської області про поділ спільного майна подружжя

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Управління Держземагенства у Бориспільському районі Київської області про визнання права власності на земельні ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом та просив у відповідності до нормст.ст. 69 - 71 СК України поділити спільне майно подружжя набуте за час шлюбу з відповідачкою, шляхом визнання за ними права особистої приватної власності по ? частині земельних ділянок: площею 0,1200 га у с. Гнідин Бориспільського р-ну Київської області; площею 0,1236 га та 0,0365 га у с. Вороньків Бориспільського р-ну Київської області, кожному.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він з 26.08.1999 р. по 11.04.2011 р. перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від якого мають неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочок: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. За час шлюбу ними було нажито, вищезазначене спільне майно шляхом укладення договорів купівлі-продажу 16.05.2008р. та 22.05.2008 р. Однак на даний час вони не можуть досягти згоди щодо поділу майна, а тому він вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та просив визнати їх частки у вказаному майні відповідно до норм ст. 70 ч.1 СК України рівними тобто по 1/2 частині за кожним.

У лютому 2015 році при розгляді вказаної справи відповідачка ОСОБА_6 подала зустрічний позов до ОСОБА_3, в якому просила поділити вказане позивачем нерухоме майно в натурі, шляхом визнання за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Гнідин, а за відповідачем ОСОБА_3 право власності на дві земельні ділянки, площею 0,1236 га та 0,0365 га, що розташовані за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Вороньків.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що дійсно перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, від якого народилося троє дітей, які проживають разом з нею.

На підставі рішення суду з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання дітей, розмір яких є недостатнім для утримання та розвитку трьох неповнолітніх дітей та які він не сплачує в повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість по аліментах. Крім того, під час шлюбу ними було придбано автомобіль «Mitsubishi Outlander Sport», який ОСОБА_3 продав без її згоди.

В звязку з чим вважає, що спільно нажите під час шлюбу майно повинно бути поділено у запропонованому нею порядку.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі.

У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним на : земельну ділянку площею 0,1200 га, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Гнідин, кадастровий номер НОМЕР_1; земельну ділянку площею 0,1236 га, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Вороньків, кадастровий номер НОМЕР_2; земельну ділянку площею 0,0365 га, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Вороньків, кадастровий номер НОМЕР_3.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений ним при подачі позову судовий збір у розмірі 3654,00 грн.

Крім того стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави суму недоплаченого судового збору в сумі 3410,40 грн .

ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що враховуючи складні відносини, які склалися між нею та колишнім чоловіком, єдиним розумним способом користування спірним майном є запропонований варіант у зустрічному позові, тому вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Не погоджуючись із доводами апеляційної скарги, представник ОСОБА_3 подав заперечення, в яких посилається на те, що твердження апелянта не відповідають дійсності та суперечать нормам законодавства, оскільки діти проживають разом із позивачем та у звязку з тим, що діти перебувають на його утриманні він припинив сплату аліментів на користь відповідачки в результаті чого і виникла заборгованість. Оскільки шлюбний договір між подружжям не укладався, а домовленості між ними щодо порядку поділу майна, що є їх спільною сумісною власністю не досягнуто, то вважає, що рішення ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції при розгляді вказаної справи встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, з 1999 року та який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.04.2011 р. (а.с.7), що не заперечувалося сторонами.

В період вказаного шлюбу у сторін народилося троє неповнолітніх дітей: син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочка ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.26, 27).

В період шлюбу сторонами у вказаній справі на спільні кошти було придбано нерухоме майно, а саме:

- земельну ділянку площею 0,1200 га, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Гнідин, кадастровий номер НОМЕР_1, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 16 травня 2008 року. Вартість придбання вказаної земельної ділянки складала 250436 грн. (а.с.8);

- земельну ділянку площею 0,1236 га, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Вороньків, кадастровий номер НОМЕР_2, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 22 травня 2008 року. Вартість придбання вказаної земельної ділянки складала 66480 грн (а.с.9);

- земельну ділянку площею 0,0365 га, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Вороньків, кадастровий номер НОМЕР_3, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 22 травня 2008 року. Вартість придбання вказаної земельної ділянки складала 19630 грн (а.с.10).

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позов ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_10 про визнання права власності на земельні ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до норм ст. 70 ч.1 СК України у разі поділу майна подружжя за загальним правилом повинно бути виділено ? частка будь-якого предмету у спільній сумісній власності подружжя, а питання про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом виділу кожному з них цілого предмету вирішується на підставі договору. Договір про поділ спільного сумісного майна подружжя сторонами не укладався.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України та ч. 1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правилами ст. 392 ЦК України встановлено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно п. 30 Постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 р., рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК Українив окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Звертаючись до суду із зустрічним позовом відповідачка ОСОБА_6 просила провести поділ вказаного майна в натурі, виділивши їй земельну ділянку площею 0,1200 га, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Гнідин, кадастровий номер НОМЕР_1, а відповідачу інші дві земельні ділянки.

Із матеріалів справи, зокрема із нотаріально посвідченим договорів купівлі-продажу від 16 та 22 травня 2008 року вбачається, що сукупна вартість придбаних сторонами земельних ділянок в шлябі становить 336546 грн. (250436 + 66480 +19630) і 1/2 частина кожного із сторін у вказаному майні сскладає 168273 грн. Вартість земельної ділянки на яку претендує відповідачка складає 250436 грн, а сукупна вартість інших двох земельних ділянок право власності на які відповідачка просить визнати за позивачем, становить 86110 грн. (66480 + 19630 ), що значно, на 82163 грн., перевищує частку відповідачки в спільному сумісному майні.

Крім того при розгляді вказаної справи встановлено, що відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2010 року з позивача на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей в розмірі 1500 грн. щомісячно. (а.с. 28-32).

Також при розгляді справи встановлено, що фактично з відповідачкою ОСОБА_7 проживають лише неповнолітні дочки ОСОБА_11 та ОСОБА_5, а неповнолітній син ОСОБА_8 проживає та перебуває не утриманні позивача у справі ОСОБА_3 , що підтвердили в судовому засіданні сторони, тому колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для відступу від рівності часток та відмови у задоволенні зустрічного позову законним та обґрунтованим.

Також колегія суддів враховує і позицію відповідачки, яка при апеляційному розгляді вказала про небажання сплачувати різницю в частках при виділенні їй земельної ділянки значно більшою вартістю ніж їй припадає при рівному поділу спірного майна.

Тому, аналізуючи вищезазначене, колегія суддів прийшла до висновку, що апелянтом не надано жодного належного доказу неправомірності оскаржуваного рішення у відповідності до ст.ст. 59-60 ЦПК України.

Враховуючи викладені обставини колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, як такої що не спростовує висновків суду першої інстанції та залишенню без змін рішення суду з підстав всебічного, повного та обєктивного дослідження наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність і взаємний зв'язок у сукупності, зясувавши усі обставини справи, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Керуючись ст.ст. 59, 60, 213, 303, 307, 308, 313 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.А. Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська В.Д.Лащенко