_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/366/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2015 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна придбаного в шлюбі та визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

27.11.2014 року позивач звернулась до суду з названим позовом, який в подальшому уточнила та згідно редакції від 23 лютого 2015 року просила ухвалити рішення, яким визнати квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 та ? частини квартири АДРЕСА_2.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Позивач вказує на те, що під час перебування в шлюбі з відповідачем ними було набуте майно, однак вона та її чоловік не можуть дійти згоди щодо його розподілу, тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що спірні квартири є його приватною особистою власністю.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України.

Судом встановлено, що 28 квітня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 311, після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 змінила прізвище на «ОСОБА_1». Вказане підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу Серії НОМЕР_1 виданим 28 квітня 2001 року.

Від даного шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилась донька ОСОБА_4, що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2, виданим 11 грудня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м.Одеси.

Позивач зазначає, що під час перебування у шлюбі ними було набуто майно, яке складається з: квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2, яке, на її думку, є спільним майном подружжя.

Однак з такими твердженнями позивача суд не може погодитись, виходячи з наступного.

Так як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності від 20 лютого 2003 року.

Проте, право власності на вищевказану квартиру відповідач ОСОБА_2 набув у зв'язку з виплатою в 1991 році у повному обсязі пайового внеску у розмірі 8002 руб. 02 коп., що підтверджується довідкою житлово-будівельного кооперативу «Приморський-19» від 23.01.2003 року № 493.

При цьому суд бере до уваги розбіжності, що існують в матеріалах справи щодо виплати зазначеного паю, так як окрім вищевказаної довідки, матеріали справи містять довідку ЖБК «Приморський-19» від 26.01.2015 року, з якої вбачається, що паєнакопичення за спірну квартиру були виплачені матір'ю відповідача ОСОБА_5 у 1991 році (а.с.45).

Однак, зазначені розбіжності у будь-якому разі не підтверджують право позивача на частину спірної квартири АДРЕСА_2 та не дають суду право вважати її спільною сумісною власністю подружжя.

Також судом встановлено, що 11 листопада 2005 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлісєєвою О.Ю. було посвідчено Договір дарування, згідно умов якого ОСОБА_7 - бабуся відповідача подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру під АДРЕСА_1, що складається з трьохкімнатної квартири, загальною площею - 47,0 кв.м., у тому числі житловою - 32,8 кв.м.

Відповідно до п.п. 1, 2, ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте нею, ним майно до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно з нормою ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховується також борги подружжя та правовідносини за зобов'язанням, що виникли в інтересах сім'ї.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв їх одержанню.

Оскільки саме позивач звертається до суду з вимогою про поділ майна і просить суд врахувати при розподілі майна подружжя, що вищевказані квартири за час шлюбу істотно збільшились у своїй вартості, тому на стороні позивача лежить процесуальний обов'язок довести свої вимоги.

За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

В порушення даних норм, позивач не надала належних та допустимих доказів того, що вона має вказані квартири можна вважати об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, так як матеріали справи спростовують зазначене, а доказів того, що за час перебування у шлюбі квартири істотно збільшились у своїй вартості, суду надано не було.

Вирішуючи справу по суті суд не бере до уваги консультаційні висновки про можливу ринкової вартості об'єкта нерухомості, а саме квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 виконаних ФОП ОСОБА_8, так як вказані висновки були виконані на замовлення представника позивача ОСОБА_9, яка з клопотання про призначення судово-товарознавчої експертизи до суду не зверталась.

Більш того, з вказаних консультаційних висновків не можливо встановити, з чого виходив оцінювач, визначаючи ціни квартир саме в такому розмірі та у зв'язку з чим збільшилась їх ціна.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторонни довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позовних вимог.

Разом з тим згідно ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішення законної сили. Проте, суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що ухвалою Київським районним судом м. Одеси від 28 листопада 2014 року було вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2.

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, та в накладенні арешту на даний час не має необхідності, суд прийшов до висновку про скасування заходів забезпечення позову, у разі набрання рішенням законної сили.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 10, 15, 57, 60, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України та на підставі ст. ст. 57, 60, 61, 69, 70, 71 СК України, п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна придбаного в шлюбі та визнання права власності на нерухоме майно - відмовити в повному обсязі.

У разі набрання рішенням законної сили, скасувати заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Київського районного судом м. Одеси від 28 листопада 2014 року.

Зняти арешт з квартир АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Куриленко О. М.