Номер провадження: 22-ц/785/4577/15
Головуючий у першій інстанції Кисельов В.К.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, який також є представником ОСОБА_5 та ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 березня 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3, ОСОБА_5, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлана Володимирівна, Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання кредитного договору та іпотечного договору недійсними,

в с т а н о в и л а:

07 червня 2013 року Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" звернулося до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 20 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", після зміни найменування ПАТ "УкрСиббанк" (далі - Банком) та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 (відповідно додаткового договору реєстраційний номер змінено на № 1), за яким Банк надав позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті у розмірі 79000,00 дол. США із сплатою 13,9 % річних за користування кредитними коштами з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно Графіку на строк до 20.11.2020 року. Одночасно в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між Банком та відповідачкою ОСОБА_5 був укладений договору поруки № 158929, за яким поручитель поручився перед Банком за виконання зобов'язань за кредитним договором від

20.11.2007 року в повному обсязі в солідарному порядку, та між Банком та відповідачем ОСОБА_8 був укладений Іпотечний договір, за яким іпотекодавець передав в іпотеку Банку нерухоме майно - квартиру під номером 63, що розташована в АДРЕСА_1, житловою площею 38,4 кв.м., загальною площею 68,0 кв.м.

08.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором "УкрСиббанк" передає (відступає) АТ "Дельта Банк" права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ "Дельта Банк" замінює АТ "УкрСиббанк, як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі "УкрСиббанк" до АТ "Дельта Банк" прав вимоги до боржників, до АТ "Дельта Банк" переходить (відступається) право вимагати (замість АТ "УкрСиббанк") від боржників повного, належного, реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами "Дельта Банк" набув права вимоги за кредитним договором, за яким відповідач зобов'язаний повернути у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатковою угодою №1 до Договору (п. 1.2.2 договору).

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, 22 березня 2013 року Банк направив за адресою позичальника ОСОБА_3 та іпотекодателя ОСОБА_8 досудову вимогу про порушення зобов'язань позичальника за Договором та про дострокове повернення кредиту і плати за кредит, але вони не усунули зазначених Банком порушень зобов'язань, а тому станом на 29.04.2013 року за боржником наявна заборгованість у сумі: 924 152,18 грн., з яких за кредитом - 569258,26 грн., за відсотками - 354 893,92 грн.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 525, 526, 625, 536, 610, 612, 629, 1046-1050, 1054, 1056-1 ЦК України, ст. ст. 7, 12, 33, 35, 41 Закону України "Про іпотеку", позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь Банку заборгованість за кредитним договором розмірі 924152,18 грн., та судовий збір у розмірі 3 441,00 грн. у рівних частках.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки, який належить відповідачу ОСОБА_8 та складається з нерухомого майна, а саме, квартири під номером 63, що розташована в АДРЕСА_1, житлова площа 38,4 кв.м., загальна площа 68,0 кв.м, шляхом проведення прилюдних торгів, початкову ціну встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (т. 1, а.с. 2-5, 95-100).

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та їх представник ОСОБА_10, проти задоволення позову Банку заперечували й у своєму письмовому поясненні просили у задоволенні позову відмовити (т.2, а.с. 1-6).

Відповідач ОСОБА_8 в судове засіданні не з'явився.

01 квітня 2014 року ОСОБА_6 звернулась суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_8 з 17 листопаду 1970 року. При складанні 10.02.2009 року додаткової угоди до кредитного договору №0 від 20 листопаду 2007 року щодо зміни схеми погашення кредиту між Банком та позичальником ОСОБА_3, та додаткової угоди до договору поруки №158929 від 20.11.2007 року щодо зміни схеми погашення кредиту між Банком та поручителем ОСОБА_8 вона не була повідомлена належним чином. Від неї не була отримана і згода на зміну умов виконання зобов'язань, строків, графіку погашення та щодо ануїтетного платежу вказаного кредиту, чим суттєво порушені її права на власність. Крім того, договір про надання споживчого кредиту, в якому передбачена застава нерухомості - квартири під номером 63, що розташована в АДРЕСА_1, не був нотаріально завірений. Відповідно до договору про споживчий

кредит № позичальник отримав у Банку кредитні кошти у розмірі 79000 доларів США сплатою 13,9% річних за користування кредитом та позичальника було зобов'язано сплатити разову винагороду за надання фінансового інструменту та укласти договір щорічного страхування майна, особистого страхування. Таким чином, реальна процентна ставка за кредитом відповідно до додатку №1 до кредитного договору №1 склала значно більше 13,9% річних. Належна інформація позичальнику Банком надана не була, Банк не попередив її про послуги, зважаючи на їх ціну (вартість), явно не задовольнятимуть інтереси і вимоги позивача, також Банк не попередив і про те, що вартість кредиту може істотно зрости, ніж це очікується на час укладення договору, що є порушенням вимог Закону України "Про захист прав споживачів".

Посилаючись на ці обставини, та на ст.ст. 1. 10, 15, 19, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. ст. 215, 220 ЦК України, позивачка ОСОБА_6 просила визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту №01, укладений 20 листопада 2007р. між ОСОБА_3 та Банком, та договір іпотеки від 20.11.2007 року, укладений між ОСОБА_8 та Банком (т.1, а.с. 212-217).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2014 року позови об'єднані в одне провадження (т.1, а.с. 209).

Рішенням суду першої інстанції позов Банку задоволено частково, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено. Суд стягнув з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 924152,18 грн., з яких за кредитом - 569258,26 грн., за відсотками - 354893,92 грн., та судові витрати в сумі 3441 грн. В позові Банку до ОСОБА_5 про стягання заборгованості за кредитним договором та до ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено (т.2, а.с. 160-170).

В апеляційній скарзі Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадиров В.В. просить рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову Банку скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права (т.2, а.с. 173-177).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова В.В., пояснення на апеляцію відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, який також є представником ОСОБА_5 та ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Таким чином, рішення суду першої інстанції переглядається в апеляційному порядку в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Як зазначено у частинах 1 та 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 589, ст. 590 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку) та виселення всіх мешканців (ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку").

За ст. 38 і ч.2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку", за якими Банк як іпотекодержатель має право на продаж предмету іпотеки та на виселення мешканців з житла, що є предметом іпотеки.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", після зміни найменування ПАТ "УкрСиббанк" та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 (відповідно додаткового договору реєстраційний номер змінено на № 1), за яким Банк надав позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті у розмірі 79000,00 дол. США із сплатою 13,9% річних за користування кредитними коштами з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно Графіку на строк до 20.11.2020

року (т.1, а.с. 6-16).

Одночасно в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між Банком та відповідачкою ОСОБА_5 був укладений договору поруки № 158929, за яким поручитель поручився перед Банком за виконання зобов'язань за кредитним договором від 20.11.2007 року в повному обсязі в солідарному порядку (т.1, а.с. 80-81,82).

У той же день між Банком та відповідачем ОСОБА_8 був укладений договір іпотеки (нерухомого майна), посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Савченко С.В., зареєстрований в реєстрі за № 5696, за яким іпотекодавець передав в іпотеку Банку нерухоме майно - квартиру під номером 63, що розташована в АДРЕСА_1, житловою площею 38,4 кв.м., загальною площею 68,0 кв.м., що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальною контори Гуряновою Л.Г., зареєстрованого в реєстрі за №1-1873, зареєстрованого в КП "ОМБТІ та РОН" 05 червня 2002 року, номер запису 248, в книзі:440пр-35, та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №20794895, ринкова вартість предмету іпотеки згідно звіту незалежного оцінювача становить 532957 грн. - п.1.2. договору (т.1., а.с. 20-23, т.2, а.с. 47-78).

08.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором "УкрСиббанк" передає (відступає) АТ "Дельта Банк" права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ "Дельта Банк" замінює АТ "УкрСиббанк, як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі "УкрСиббанк" до АТ "Дельта Банк" прав вимоги до боржників, до АТ "Дельта Банк" переходить (відступається) право вимагати (замість АТ "УкрСиббанк") від боржників повного, належного, реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами "Дельта Банк" набув права вимоги за кредитним договором, за яким відповідач зобов'язаний повернути у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатковою угодою №1 до Договору (п. 1.2.2 договору) (т.1, а.с. 102-147).

У відповідності до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом.

Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна осіб у зобов'язанні пов'язана з тим, що попередні учасники зобов'язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов'язки переходять до суб'єктів, які їх замінюють.

Вимога, що передається іншій особі в порядку цесії, переходить до неї в тому обсязі, в якому вона раніше належала цедентові.

Частиною 1 ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 517 ЦК України зазначено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Банк виконав свої зобов'язання належним чином та передав позичальнику кредит в розмірі 79000 дол. США (а.с. 24), але позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, а тому станом на 29.04.2013 року за боржником наявна заборгованість у сумі: 924 152,18 грн., з яких за кредитом - 569258,26 грн., за відсотками - 354 893,92 грн. (т.1, а.с. 161-162).

За змістом положень статей 33, 35 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання відповідно до частини 2 статті 35 Закону України "Про іпотеку".

22 березня 2013 року Банк направив за адресою позичальника ОСОБА_3 та іпотекодателя ОСОБА_8 досудову вимогу про порушення зобов'язань позичальника за Договором та про дострокове повернення кредиту і плати за кредит, але вони не усунули зазначених Банком порушень зобов'язань (т.1, а.с. 26, 27, 28-31).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позичальник, відповідач ОСОБА_3, не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Тому права позивача були порушені і у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України підлягають судовому

захисту шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 924 152,18 грн., з яких за кредитом - 569258,26 грн., за відсотками - 354 893,92 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову Банку до поручителя ОСОБА_5, суд першої інстанції правильно виходив з того, що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимоги до поручителя, тому договір поруки є припиненим, виходячи з наступного.

Порука є видом забезпечення виконання зобов'язання (ч. 1 ст. 546 ЦК України), за своєю правовою природою договір поруки має додатковий (акцесорний) характер відносно основного зобов'язання, істотними умовами його укладання є визначення характеру та обсягу відповідальності поручителя й підстави припинення цього зобов'язання, які передбачені статтею 559 ЦК України.

Згідно із ч. 1 та 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У пункті 24 постанови № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" в редакції постанови Пленуму №7 Від 07 лютого 2014 року, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Аналіз зазначеної норми права та роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після

закінчення якого вони припиняються.

Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів, оскільки кредитний договір укладено до 20 листопада 2020 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

З матеріалів справи вбачається, що позичальник перестав сплачувати чергові платежі з 19 грудня 2011 року, що підтверджується наданим Банком розрахунком заборгованості (т. 1, а. с. 161-162), а з вказаним позовом Банк звернувся до поручителя у 07 червня 2013 року (т.1, а.с. 2).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що порука припинилася у зв'язку із спливом шестимісячного строку від дня настання строку виконання таких зобов'язань.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_5 не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи, та скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову в частині цих вимог.

Водночас твердження в апеляційній скарзі про те, що рішення суду не відповідає вимогам закону, оскільки суд першої інстанції помилково відмовив у задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки з посиланням на Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" № 1304-УІІ від 03 червня 2014 року, який набрав чинності з 07 червня 2014 року, заслуговують на увагу за таких підстав.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" № 1304-УІІ від 03 червня 2014 року, який набрав чинності з 07 червня 2014 року, протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

За своїм змістом Закон є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог.

Отже, встановивши сукупність обставин, що є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне заставлене майно, суд, ухвалюючи відповідне судове рішення, має відповідно до ст. 217 ЦПК України вирішити питання про відстрочення стягнення на час дії Закону, а не відмовляти у позові.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 25 березня 2015 року у справі №6-44цс15 та у постанові від 15 квітня 2015 року у справі №6-46цс15, які у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Посилання відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на те, що заборонено звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо у квартирі прописаний малолітній онук ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, не може служити підставою для відмови у позові за таких підстав.

Із п. 1.4 договору іпотеки вбачається, що іпотекодавець ОСОБА_8 свідчить про те, що укладанням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, а також у разі, якщо предметом іпотеки є житлова нерухомість, в тому числі не порушені права дітей (а.с. 21).

Малолітній ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований у спірній квартирі з 2013 року, про що свідчить довідка ОСББ "Райдужне сяйво вісімнадцять" № 18 від 12 березня 2014 року (т. 2, а.с. 14).

Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 44 постанови № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" роз'яснив, що згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Положення статті 12 Закону України від 2 червня 2005 року № 2623-IV "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", яка вимагає попередньої згоди органу опіки і піклування для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування якими мають безпритульні діти, діє з 1 січня 2006 року і на договори, укладені до цієї дати, не поширюються (стаття 58 Конституції України).

У даному випадку дитина зареєстрована без згоди Банку, що визнається сторонами у справі, й згідно із ст. 32 ЦК, ст. 177 СК та ст. 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" отримання дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки входить до обов'язку батьків неповнолітніх дітей, а не Банку.

Як вже зазначалось, в спірній квартирі, яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_8 з 2002 року зареєстровані та проживають його дружина ОСОБА_6 та зять, відповідач ОСОБА_3, а з 2013 року - внук ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, що вбачається з довідки ОСББ "Райдужне сяйво вісімнадцять" № 18 від 12 березня 2014 року (т. 2, а.с. 14).

Враховуючи, що кредит відповідачу ОСОБА_3 був наданий в іноземній валюті, а також те, що загальна площа будинку не перевищує 140 кв.м., а складає 68,0 кв.м., іншого житла ні власник предмет іпотеки, ні члени його родини не мають, що підтверджується з Інформаційних довідок з Державного реєстру прав на нерухоме майно (т.2, а.с. 96-98, 124-126, 127-128), у відповідності до вищевказаного Закону України, звернення стягнення на спірну квартиру може бути відстрочено на час дії мораторію.

Згідно ст. 39 Закону України "Про іпотеку", у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та усі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки: опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У пунктах 39, 41 постанови № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу

шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.

Відповідно до частини першої статті 590, статті 578 ЦК звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду, якщо для укладення такого договору щодо майна фізичної особи вимагалось отримання згоди чи дозволу іншої особи чи органу.

При вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК).

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що позичальник, відповідач ОСОБА_3, та іпотекодавець, відповідач ОСОБА_8, не виконують взяті на себе зобов'язання за кредитним договором в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та договором іпотеки. Тому права позивача були порушені і у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України підлягають судовому захисту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У пунктах 23 та 42 постанови № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України "Про заставу", статей 1, 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553- 559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

У зв'язку із цим солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК не передбачена.

Резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку

має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

Згідно із п. 1.2. договору іпотеки від 20 листопада 2007 року ринкова вартість предмету іпотеки згідно звіту незалежного оцінювача становить 532957 грн. - п.1.2. договору (т.1., а.с. 20-23, т.2, а.с. 47-78).

З урахуванням викладених вимог Закону України "Про іпотеку" та роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, колегія суддів вважає за необхідним викласти резолютивну частину наступним чином:

"В рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 20 листопада 2007 року, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_3,

в межах ринкової вартості предмету іпотеки в розмірі 532 957 грн.

звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру під номером 63, що розташована в АДРЕСА_1, житлова площа 38,4 кв.м., загальна площа 68,0 кв.м, що належить іпотекодавцю, майновому поручителю ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3, на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальною контори Гуряновою Л.Г., зареєстрованого в реєстрі за №1-1873, зареєстрованого в КП "ОМБТІ та РОН" 05 червня 2002 року, номер запису 248, в книзі:440пр-35, та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №20794895, згідно із договором іпотеки (нерухомого майна) від 20 листопада 2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_8, посвідченим нотаріально приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., зареєстрованим в реєстрі за № 5696,

шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на це вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Згідно із ст. 217 ЦПК України визначити порядок виконання рішення суду шляхом відстрочення стягнення на предмет іпотеки на квартиру на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" № 1304-УІІ від 03 червня 2014 року, який набрав чинності з 07 червня 2014 року.

Таким чином, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме ст. 215 ЦПК України, та матеріального права, а саме, Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" № 1304-УІІ від 03 червня 2014 року у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни

рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича задовольнити частково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 березня 2015 року змінити й ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 20 листопада 2007 року, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_3,

в межах ринкової вартості предмету іпотеки в розмірі 532 957 грн.

звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру під номером 63, що розташована в АДРЕСА_1, житлова площа 38,4 кв.м., загальна площа 68,0 кв.м, що належить іпотекодавцю, майновому поручителю ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3, на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальною контори Гуряновою Л.Г., зареєстрованого в реєстрі за №1-1873, зареєстрованого в КП "ОМБТІ та РОН" 05 червня 2002 року, номер запису 248, в книзі:440пр-35, та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №20794895, згідно із договором іпотеки (нерухомого майна) від 20 листопада 2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_8, посвідченим нотаріально приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., зареєстрованим в реєстрі за № 5696,

шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на це вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Визначити порядок виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 березня 2015 року шляхом відстрочення стягнення на предмет іпотеки на квартиру під номером 63, що розташована в АДРЕСА_1, житлова площа 38,4 кв.м., загальна площа 68,0 кв.м, що належить іпотекодавцю, майновому поручителю ОСОБА_8, на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" № 1304-УІІ від 03 червня 2014 року, який набрав чинності з 07 червня 2014 року.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів

з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

М.М. Драгомерецький