Справа № 199/1459/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий - суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

За участю представника позивача Далія О.С.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, за яким просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за укладеним 28 серпня 2007 року кредитним договором № DN81AR03110175 у загальному розмірі 285567,42 грн., яка складається з:

· 36375,61 грн. - заборгованість за тілом кредиту;

· 68399,23 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

· 11285,18 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом;

· 169507,40 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором;

Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» Далій О.С. в суді підтримав в повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. Щодо строку давності звернення до суду пояснив, що на думку позивача такий строк обчислюється з часу закінчення строку дії договору і, відповідно, він позивачем не пропущений. Категорично заперечив наявність будь яких домовленостей між сторонами щодо припинення нарахування процентів та пені на кредит.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Пояснив, що за отримані в кредит кошти він придбав автомобіль. Вказаний автомобіль було описано в арештовано виконавчою службою в 2009 році для виконання його зобов'язань перед іншою особою. Про це він повідомив банк і написав заяву, що він не заперечує проти продажу автомобіля з аукціону. Вважав, що ніякої заборгованості перед банком у нього немає. Оскільки автомобіль був у нього основним засобом заробітку грошей, то після його вилучення позивач втратив можливість сплачувати кредит. Просить суд застосувати до позовних вимог позовну давність а також за можливості зменшити розмір пені.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивачем до позову додана копія кредитного договору № DN81AR03110175 (а.с. 6-8), укладеного 28 серпня 2007 року відповідачем ОСОБА_2 з Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», за яким банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти на строк з 28 серпня 2007 року по 27 серпня 2014 року включно у вигляді невідновлюваної кредитної лінії у розмірі 50046, 80 грн. зі сплатою відсотків за їх використання у розмірі 0,75 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди в розмірі 0,50 % від суми виданого кредиту.

ОСОБА_2 визнаний той факт, що зазначений кредитний договір підписаний особисто ним, а також той факт, що ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконало належним чином та надало позичальнику кредитні кошти в повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Кредитним договором (п. 7.1) було передбачено, що позичальник щомісяця починаючи через місяць повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в розмірі 746, 55 грн. для погашення заборгованості за цим договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

З розрахунку заборгованості (а.с. 4-5) вбачається, що, позичальник ОСОБА_2 станом на 28 січня 2015 року має прострочену заборгованість за тілом кредиту у розмірі 36375,61 грн., за нарахованими відсотками у розмірі 68399,23 грн. та за комісією - 11285,18 грн.

Розрахунок заборгованості за кредитом, відсотками та комісією здійснений арифметично правильно та узгоджується з визнанням відповідачем тієї обставини, що він в 2009 році припинив здійснення обов'язкових щомісячних платежів.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: ... сплата неустойки;

Відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

За п. 4.1 кредитного договору, при порушення позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених п. 2.2.2, 2.2.3, 7.5 цього договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше ніж 1 гривня за кожен день прострочення.

У зв'язку з простроченням ОСОБА_2 повернення кредиту, сплати відсотків та комісії за користування кредитом, позивачем на підставі п. 4.1 кредитного договору здійснене нарахування пені у розмірі 169507,40 грн.

Розрахунок суми пені позивачем здійснений арифметично правильно та сторонами не оспорений.

Оцінюючи доводи відповідача щодо необґрунтованості вимог позивача, в тому числі й щодо нарахування пені за прострочення виконання зобов'язання, у зв'язку з тим, що він був позбавлений можливості використання придбаного за кредитні кошти автомобіля, суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-122цс12 від 14 листопада 2012 року, згідно якого за змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа. Наявність вини позичальника, який одержав кредитні кошти за договором овердрафту та не довів, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язань за цим договором згідно зі ст. 614 ЦК України, є підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності за невиконання взятих на себе зобов'язань.

Суд виходить з того, що відповідач, діючи необережно, фактично помилився щодо правових наслідків вилучення в нього автомобіля, застава якого забезпечувала виконання ним зобов'язань за кредитним договором, не вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язань за цим договором та за відсутності підстав, передбачених законом та договором, в односторонньому порядку припинив виконання таких зобов'язань.

На підставі викладеного, з урахуванням вимог ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України, відсутні підстави для звільнення відповідача від цивільно-правової відповідальності за невиконання взятих на себе зобов'язань.

Суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-169цс14 від 29 жовтня 2014 року, згідно якого за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань.

Також, суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-160цс14 від 19 листопада 2014 року, за яким відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Суд виходить з того, що згідно умов кредитного договору (п. 7.1) заборгованість за тілом кредиту, відсотками та комісією мала здійснюватися щомісячними платежами з періодом сплати з 24 по 28 число кожного місяця. Отже, 29 числа кожного місяця, у разі нездійснення до цього часу відповідачем чергового щомісячного платежу, позивач мав об'єктивну можливість довідатися про порушення свого права на отримання такого щомісячного платежу і початок перебігу строку давності щодо вимог про стягнення такого простроченого щомісячного платежу починається з 29 числа відповідного місяця.

З огляду на викладене, доводи представника позивача про початок перебігу строку позовної давності з часу закінчення строку дії договору, тобто з 27 серпня 2014 року, ґрунтується на хибному тлумаченні чинних правових норм та судом відхиляється.

До матеріалів цивільної справи долучена накладна (а.с. 18), за якою позивач позов для передання до суду надав до поштової установи 24 лютого 2015 року.

Згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже позивачем пропущено строк давності щодо позовних вимог про стягнення чергових платежів з повернення кредиту, оплати відсотків та комісії, строк сплати яких настав 28 січня 2012 року.

Згідно розрахунку заборгованості (а.с. 4-5), станом на 24 січня 2012 року прострочена заборгованість відповідача перед позивачем становила:

· 17518,51 грн. за тілом кредиту;

· 37008,86 грн. за відсотками;

· 7402,84 грн. за комісією.

У межах строку позовної давності заборгованість відповідача перед позивачем становить:

· 18857,10 грн. за тілом кредиту (36375,61 - 17518,51);

· 31390,37 грн. за відсотками (68399,23 - 37008,86);

· 3882,34 грн. за тілом кредиту (11285,18 - 7402,84);

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 258 ЦК України до позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Позивачем нарахування пені здійснене по 28 січня 2015 року (а.с. 5). У межах строку позовної давності та межах заявлених позовних вимог (з 24 лютого 2014 року по 28 січня 2015 року, що становить 338 днів) розмір пені становить 58855,88 грн. (74005,18 / 425 х 338).

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд не вбачає поважних причин пропущення строку позовної давності, позивач на такі поважні причини не посилається, а відповідач наполягає на застосуванні наслідків пропущення строку позовної давності.

За наведених обставин, на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, відсотків, комісії та пені, строк давності щодо яких минув, слід відмовити.

Згідно вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд враховує роз'яснення, викладені у п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно яких положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Також суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року, за яким частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Відповідач в судовому засіданні зробив заяву про зменшення розмір нарахованої йому банком пені.

Суд, з урахуванням ставлення відповідача до виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, яке обґрунтовано судом вище, позиції позивача, який протягом тривалого часу не пред'являв до відповідача будь-яких вимог, що сприяло більшому періоду прострочення, виходячи з загального розміру заборгованості за кредитним договором (у межах позовних вимог), керуючись розумним балансом інтересів сторін, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України вважає за необхідне зменшити розмір пені з 58855,88 грн. до 40000 грн.

За ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на підставі ч. 1 ст. 625 ЦК України не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання та згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов'язаний сплатити суму боргу.

На підставі викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за крелитним договором у загальному розмірі 94129,81 грн., яка складається з заборгованості:

· 18857,10 грн. за тілом кредиту;

· 31390,37 грн. за відсотками;

· 3882,34 грн. за тілом кредиту;

· 40000 грн. за пенею.

Оскільки позовні вимоги задоволені частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім та документально підтверджені (а.с. 16) судові витрати зі сплати судового збору у частці, пропорційній частці задоволених судоми вимог, а саме у розмірі 941,30 грн. (2856,67 х 94129,81 / 285567,42).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»:

· заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 94129 гривень 81 копійка;

· судові витрати з оплати судового збору у розмірі 941 гривня 30 копійок;

усього стягнути 95071 (дев'яносто п'ять тисяч сімдесят одну) гривню 11 (одинадцять) копійок.

У задоволенні решти позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :