Справа № 369/1307/15ц Головуючий у І інстанції Ковальчук Л.М.
Провадження № 22-ц/780/3478/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 29 25.06.2015
УХВАЛА

Іменем України

25 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів Даценко Л.М., Антоненко В.І.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Солов»я ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року за позовом Солов»я ОСОБА_2 до відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія "Оранта", ОСОБА_3, про відшкодування шкоди ,-

встановила:

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на таке.

19 вересня 2012 року ОСОБА_3, керуючи автомобілем «ІЖ 2717», державний номерний знак НОМЕР_1 скоїв зіткнення з автомобілем ВАЗ, державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням Солов»я В.В., внаслідок чого автомобіль ВАЗ зіткнувся з напівпричепом «Шварцмюллер», державний номерний знак НОМЕР_3, і ОСОБА_4 отримав тілесні пошкодження у вигляді закритого перелому відділу хребта, а його автомобіль зазнав механічних пошкоджень.

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2013 року ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

У зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою ОСОБА_4 був повторно госпіталізований в Київську міську клінічну лікарню № 17 з 14 листопада 2013 року по 27 листопада 2013 року, де пройшов відповідний курс лікування. На лікування ОСОБА_4 витратив 11 577 грн. 23 коп.

01 березня 2012 року ОСОБА_3 з НАСК «Оранта» ОСОБА_5 міським відділенням уклав договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів поліс № АВ 5692190, відповідно до якого відповідальність ОСОБА_3 за заподіяну третім особам шкоду застрахована.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_4 просив суд стягнути з НАСК «Оранта» Ірпінського міського відділення Київської обласної дирекції матеріальну шкоду у розмірі 11577 грн. 23 коп.

Уточнивши позовні вимоги, позивач вказав, що йому було завдано моральної шкоди, що полягала у фізичному болю та тривалому лікуванні, яку він оцінив у розмірі 2000 грн., яку просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 квітня 2015 року було проведено заміну відповідача ОСОБА_5 міське відділення Київської обласної дирекції ВАТ НАСК «Оранта» належним відповідачем ВАТ НАСК «Оранта».

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року було залишено без розгляду позовну заяву Солов»я В.В. до НАСК «Оранта», ОСОБА_3 про відшкодування шкоди в частині заявлених вимог про стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просять його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що матеріальні витрати на лікування він підтвердив квитанціями та чеками на придбання медикаментів, тому суд незаконно відмовив у задоволенні його позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відсутній причинний зв'язок між дорожньо-транспортною пригодою та лікуванням, а також відсутні належні документальні підтвердження необхідності такого лікування для усунення негативних наслідків дорожньо-транспортної пригоди

Колегія суддів із вказаними висновками погоджується, оскільки вони є обґрунтованими і відповідають вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 червня 2012 року о 15 год. 40 хв. водій ОСОБА_3, керуючи автомобілем марки ИЖ-2717 90, реєстраційний номер НОМЕР_1, під час зміни напрямку руху проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та її зміною, не переконався, що маневр буде безпечним і не створить небезпеки для інших учасників дорожнього руху, не надав переваги у русі транспортному засобу, який рухався ліворуч в попутному з ним напрямку, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем марки ВАЗ-21112, реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4, внаслідок чого ОСОБА_4 втратив керованість та скоїв наїзд на стоячий в смузі розвороту в напрямку м. Житомир напівпричіп «Шварцмюллер», реєстраційний номер НОМЕР_3.

ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому тіла 3-го, 4-го шийного хребців з вивихом 3-го шийного хребця, що належить до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2013 року ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та стягнуто з НАСК «Оранта» га користь ОСОБА_4 16 455 грн. 16 коп. матеріальної шкоди, а з ОСОБА_3 12 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до виписки № 1755 із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_4 вбачається, що у період з 14 листопада 2013 року по 27 листопада 2013 року він перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом: «Стан після ЗХСМТ. Неконсолідований перелом зуба С2 хребця. Вертикальний перелом тіла С4 хребця. Хвороба Бехтерєва. Серома п/о рани».

12 січня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до ТОВ НАСК «Оранта» та ОСОБА_3 із листом, у якому просив компенсувати йому понесений матеріальний збиток у розмірі 11 577,23 грн., у зв'язку з лікуванням внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував на відсутність доказів прямого причинного зв»язку між фактом ДТП і лікуванням потерпілого у листопаді 2013 року, а також на відсутність документально підтверджених закладом охорони здоров»я необхідності витрат на таке лікування.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до положень вказаної статті до збитків, зокрема, належать втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Вказані збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Вимоги ст. 979 ЦК України встановлюють, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з вимогами ст. 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю і майну третьої особи.

За правилами ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є шкода, повязана із лікуванням потерпілого.

За правилами ст. 24 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, повязані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені витрати та їх необхідність мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров'я.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд обґрунтовано виходив з вказаних положень закону та дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог.

При цьому колегія суддів бере до уваги, що обставини про наявність причинно-наслідкового зв»язку між дорожньо-транспортною пригодою, яка сталась з вини ОСОБА_3 22 червня 2012 року, та понесення витрат на лікування Солов»я В.В. у листопаді 2013 року у розмірі 11577 грн. 23 коп. не визнаються відповідачем НАСК «Оранта».

На підтвердження понесених витрат ОСОБА_4 надав копії квитанцій та товарних чеків на придбання медикаментів та медичної продукції за період часу з 05 листопада 2013 року по 21 листопада 2014 року, однак доказів, що вказані препарати та засоби необхідні були для лікування Солов»я В.В. після дорожньо-транспортної пригоди, суду не надав.

Отже, позивач не надав належних та допустимих доказів цим обставинам, які потребують спеціальних знань і тому можуть бути доведеними за допомогою певних засобів доказування, як то висновок експертизи, медичної документації щодо причин хвороби позивача, призначеного і здійсненого лікування, його вартості.

Таким чином, доводи апелянта про незаконність рішення суду першої інстанції на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Солов»я ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді :