Справа № 392/812/15-ц
Провадження № 2/392/444/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року м. Мала Виска

Маловисківський районний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді Кратка Д.М., за участю секретаря судового засідання Жельман О.В., позивача ОСОБА_1, третьої особи: ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Мала Виска позовну заяву ОСОБА_1 до Маловисківської міської ради Маловисківського району Кіровоградської області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

19 травня 2015 року позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою та просить суд визнати за нею, в порядку спадкування за законом першої черги, право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті померлої матері ОСОБА_3, а саме на: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м. Мала Виска, вул. Пушкіна, буд. 83.

Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 01 листопада 2014 року померла її мати ОСОБА_3, після її смерті залишилося спадкове майно, в шестимісячний строк вона звернулася до Маловисківської державної нотаріальної контори і заявою про прийняття спадщини, однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 травня 2015 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що право власності на спадковий житловий будинок не зареєстровано у відповідних органах БТІ. У звязку із чим вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, шляхом визнання права власності за нею на спадкове майно, яке залишилося після смерті її матері, оскільки прийняла спадщину, а відсутність реєстрації права власності її померлої матері в органах БТІ на спірне нерухоме майно, позбавляє її можливості в іншому порядку, окрім як в судовому набути права на спадщину та юридично оформити майно, що залишилося після смерті її матері ОСОБА_3.

В судовому засіданні позивач підтримала пред'явлені нею позовні вимоги та просила задовольнити з підстав викладених у позові.

Відповідач надав до суду заяву, в якій просить розглядати справу у відсутність його представника (а.с. 63).

Третя особа ОСОБА_2, яка є рідною сестрою позивача, в судовому засіданні незаперечувала проти задоволення позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх співставленні та сукупності, прийшов до висновку про задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_4 є ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 7).

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_4, ОСОБА_4 було змінено прізвище на «Сіренко» (а.с. 8).

Згідно свідоцтва про право власності від 10 листопада 1995 року, ОСОБА_3 є власником ? частини будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Мала Виска, вул. Пушкіна, буд. № 83 (а.с. 17), на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 листопада 1995 року ОСОБА_3 успадкувала ? частини будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Мала Виска, вул. Пушкіна, буд. № 83 (а.с. 18).

01 листопада 2014 року померла ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 9).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 травня 2015 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, яке було власністю ОСОБА_3, через те, що право власності не було своєчасно зареєстровано у відповідних органах БТІ (а.с. 19).

З матеріалів спадкової справи до спадкового майна померлої ОСОБА_3 вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, яка померла 01 листопада 2014 року, 27 січня 2015 року звернулася ОСОБА_1, в свою чергу її сестра ОСОБА_2 заявою від 23 січня 2015 року відмовилася від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, яка померла 01 листопада 2014 року (а.с. 36).

Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України Про власність об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону України Про власність громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Стаття 49 Закону України Про власність встанолює, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом.

Частина 2 ст. 548 ЦК УРСР встановлює, що прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

В ст. 549 ЦК УРСР серед іншого зазначається, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння

спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем

відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частина 1 ст. 1220 ЦК України встановлює, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до правил ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частина 1 ст. 1222 ЦК України встановлює, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно ч. 4 ст. 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень права на нерухоме майно, що виникли до набрання цим Законом чинності, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Обєктами реєстрації були будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером на вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу Української РСР, що належали місцевим радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності. Інструкція втратила чинність згідно із наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56.

На виконання Постанови КМУ від 27 лютого 1995 року № 150 Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України були прийняті Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056. Правила встановлювали порядок державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. До обєктів нерухомого майна, що підлягали державній реєстрації, відносяться: жилі будинки (домоволодіння), розташовані на земельній ділянці під окремим порядковим номером на вулиці, площі, провулку; нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках; вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку); квартири в багатоквартирних будинках.

Відповідно до п. 4.1 зазначених Правил оформлення права власності на обєкти нерухомого майна проводилось із видачею свідоцтва про право власності: фізичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані обєкти нерухомого майна; власникам спільних будівель, які на законних підставах здійснили перебудову, прибудову, внаслідок чого змінились належні їм частки; членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, товариства або об'єднання, які повністю внесли свої пайові внески та в інших випадках. Державні органи приватизації видавали свідоцтва наймачам квартир у державному житловому фонді, які приватизували їх відповідно до Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII Про приватизацію державного житлового фонду. Правила втратили чинність на підставі наказу Держархітектури від 9 червня 1998 року № 121.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Враховуючи викладене, державна реєстрація свідоцтва про право власності та державна реєстрація права власності на нерухому річ є за своєю правовою природою окремими видами реєстрацій.

Таким чином, судом встановлено, що на момент набуття права власності померлою 01 листопада 2014 року матірю позивача ОСОБА_3 на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності обовязкова реєстрація права не була передбачена.

Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку, що реєстрація свідоцтв про право власності від 10 листопада 1995 року яку на той час здійснювали органи бюро технічної інвентаризації не впливає на дійсність або чинність самих свідоцтв про право власності на майно, що знаходиться за адресою: Кіровоградська обл., м. Мала Виска, вул. Пушкіна, буд. № 83, які були видані на імя ОСОБА_3, яка померла 01 листопада 2014 року.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному звязку, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлені обставини, які доводять набуття права власності ОСОБА_3 на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м. Мала Виска, вул. Пушкіна, буд. 83, яка померла 01 листопада 2014 року і набуття ОСОБА_1 на спадкове майно, що залишилося після смерті її матері ОСОБА_3, як спадкоємцем першої черги спадкування за законом, у звязку із чим позовні вимоги суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України суд, із врахуванням думки позивача, щодо того, що він зазначає, що судові витрати буде нести самостійно і те, що відповідач у справі не порушував права власності на спірне нерухоме майно, оскільки підставою звернення до суду з позовом стало те, що спадкодавець позивача за час життя не зареєстрував своєї право власності на нерухоме майно в органах БТІ, а не те, що Маловисківська міська рада Маловисківського району Кіровоградської області порушує або оспорює право власності позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 57-61, 64, 88, 179, 209, 212 -215, 218, 222, 223, 292, 294 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Маловисківської міської ради Маловисківського району Кіровоградської області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1), право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м. Мала Виска, вул. Пушкіна, буд. 83, в порядку спадкування за законом першої після смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла 01 листопада 2014 року.

Судові витрати залишити по фактично понесених.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційному суду Кіровоградської області через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 25 червня 2015 року.

Суддя: Д.М. Кратко