У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Попович О.В., Парінової І.К., Cтупак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Відкритого акціонерного товариства «Керамік» в особі арбітражного керуючого - ліквідатора Лещенка Анатолія Михайловича до ОСОБА_2, третя особа - Приватне підприємство «Компанія «Володимирський масив», про витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 1 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 17 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року Відкрите акціонерне товариство «Керамік» (далі - ВАТ «Керамік») в особі арбітражного керуючого − ліквідатора Лещенка А.М. звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що ВАТ «Керамік» був власником комплексу нежитлових будівель і споруд, розташованих на земельній ділянці площею 8,2357 га, за адресою: АДРЕСА_1. 14 липня 2009 року між позивачем та Приватним підприємством «Компанія «Володимирський масив» (далі - ПП «Компанія «Володимирський масив») було укладено договір купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна. Вказаний правочин на підставі ухвали господарського суду Вінницької області від 31 жовтня 2013 року визнано недійсним. Проте у грудні 2010 року спірне нерухоме майно було передано в іпотеку ОСОБА_2 та 14 листопада 2013 року внаслідок вжиття заходів позасудового врегулюванню спору між ПП «Компанія «Володимирський масив» та відповідачем спірне нерухоме майно було передано у власність останньому.

Позивач вважав, що спірне нерухоме майно набуте відповідачем на підставі недійсного правочину. Крім того, ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем, оскільки знав, що на момент позасудового врегулюванню спору договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між ВАТ «Керамік» та ПП «Компанія «Володимирський масив», було визнано недійсним.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ВАТ «Керамік» комплекс нежитлових будівель і споруд, розташованих на земельній ділянці площею 8,2357 га, за адресою: АДРЕСА_1, та зазначену земельну ділянку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 1 липня 2014 року позов ВАТ «Керамік» задоволено.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ВАТ «Керамік» комплекс нежитлових будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці площею 8,2357 га, за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 20 серпня 2014 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 1 липня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ВАТ «Керамік» відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 грудня 2104 року рішення апеляційного суду Вінницької області від 20 серпня 2014 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 17 лютого 2015 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 1 липня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ВАТ «Керамік» в особі арбітражного керуючого − ліквідатора Лещенка А.М. відмовити, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ВАТ «Керамік», суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що наявні підстави для повного задоволення позовних вимог та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте висновки судів не ґрунтуються на нормах матеріального закону та не відповідають наявним у справі доказам.

Судами встановлено, що 14 липня 2009 року між ВАТ «Керамік» та ПП «Компанія «Володимирський масив» було укладено договір купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель і споруд, розташованих на земельній ділянці площею 8,2357 га, за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 28-30).

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 31 жовтня 2013 року визнано недійсним вищезазначений договір купівлі-продажу від 14 липня 2009 року та зобов'язано ПП «Компанія «Володимирський масив» повернути ВАТ «Керамік» комплекс нежитлових будівель і споруд, розташованих на земельній ділянці площею 8,2357 га, за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 58-61).

Зазначена ухвала господарського суду Вінницької області від 31 жовтня 2013 року була залишена в силі постановою Вищого господарського суду України від 18 березня 2014 року (а. с. 65-66).

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 11 травня 2010 року, залишеною без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 4 липня 2011 року, затверджено мирову угоду від 12 березня 2010 року, укладену між ПП «Компанія «Володимирський масив» та ВАТ «Керамік», на підставі якої ВАТ «Керамік» передав у власність ПП «Компанія «Володимирський масив» земельну ділянку площею 8,2357 га, розташовану по АДРЕСА_1 (а. с. 35-36).

Постановою Вищого господарського суду України від 28 вересня 2011 року ухвалу господарського суду Вінницької області від 11 травня 2010 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 4 липня 2011 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Вінницької області (а. с. 41-42).

Рішенням господарського суду Вінницької області від 3 квітня 2012 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 7 червня 2012 року та постановою Вищого господарського суду України від 11 грудня 2012 року, визнано за ПП «Компанія «Володимирський масив» право власності на земельну ділянку площею 8,2357 га, розташовану по АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 43-45, 46-48, 49-52).

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 10 червня 2014 року рішення господарського суду Вінницької області від 03 квітня 2012 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 07 червня 2012 року скасовано, в задоволенні позову ПП «Компанія «Володимирський масив» про визнання права власності на земельну ділянку відмовлено (а. с. 145-147).

Із матеріалів справи вбачається, що 14 листопада 2013 року на підставі договору іпотеки від 1 грудня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І. за № 2515, з урахуванням договору про внесення змін та доповнень від 13 листопада 2013 року до вищезазначеного договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І. за № 1613, право власності на вищевказане нерухоме майно було зареєстроване за ОСОБА_2 у порядку позасудового врегулювання відносин між іпотекодавцем (ПП «Компанія «Володимирський Масив») та іпотекодержателем ОСОБА_2 (т. 3 а. с. 67-72).

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ч. 1 ст. 388 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (ч. 5 ст. 626 ЦК України).

Відплатним вважається договір, за яким виконання певних дій однією стороною обумовлює сплату певної суми грошей або надання іншого зустрічного задоволення з боку другої сторони договору, а безвідплатним є договір без такого зустрічного надання.

Умовою для застосування до спірних правовідносин положення, передбаченого статтею 388 ЦК України, що ставить у залежність можливість витребування майна власником із незаконного володіння, є встановлення обставини, чи є відплатним або безвідплатним правочин, за яким майно було набуте.

Встановивши, що нерухоме майно, набуте ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки від 1 грудня 2010 року та договору про внесення змін та доповнень від 13 листопада 2013 року до вищезазначеного договору іпотеки, суди не звернули уваги на те, що можливість витребування майна власником із незаконного володіння можливо тільки в тому разі, коли майно придбане за відплатним договором, а тому не встановили та не визначили вид (класифікацію) правочину, за яким відповідач набув нерухоме майно.

Частиною 1 статті 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений спосіб захисту права власності може бути застосований лише у разі відсутності між позивачем та відповідачем зобов'язально-правових відносин щодо спірного майна.

Застосовуючи до спірних правовідносин положення, передбачені як статтею 387 ЦК України, так і статтею 388 ЦК України, які регулюють різні наслідки витребування майна з чужого незаконного володіння, суди на порушення вимог процесуального закону не встановили, яке нерухоме майно підлягає поверненню власнику шляхом його витребування від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним та шляхом задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача чи недобросовісного володільця майна.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Відповідно до п. п. 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 4 статті 60 ЦПК).

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на статті 10, 11, 60, 212 та 214 ЦПК (статті 224-226 ЦПК - при ухваленні заочного рішення) й інші норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов'язки сторін.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції визначений ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Вищезазначеним вимогам процесуального закону ухвала апеляційного суду не відповідає, оскільки судом не було спростовано доводи ОСОБА_2 щодо неможливості застосування до спірних правовідносин положень, передбачених ст. 388 ЦК України, без скасування або визнання недійсними спірних договорів іпотеки, а також доводів щодо правомірності набуття ним у власність спірного нерухомого майна (т. 1, а. с. 44-50).

Викладене вище свідчить, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права, котрі згідно зі ст. ст. 336, 338 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та передачі справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 17 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

О.В. Попович

І.К. Парінова

О.В. Cтупак