Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1047/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Іванова Н. Ю.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

іменем України

27.05.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів - Гайсюка О.В., Голованя А.М.,

за участю секретаря - Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 лютого 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

2 серпня 2014 року ПрАТ «АІСЕ Україна» пред'явила вказаний позов до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і просила стягнути з відповідачів солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 17625 грн. 21 коп. та компенсацію понесених судових витрат. Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 не виконує умови укладеного між ЗАТ «АІСЕ України», правонаступником якого є позивач, і ОСОБА_2 договору від 31 серпня 2005 року № 109736 щодо сплати ним 84 чергових місячних платежів за отриманий ним 16 червня 2006 року автомобіль ЗАЗ 110307. В забезпечення виконання зобов'язань відповідача за цією угодою, 13 травня 2006 року між ЗАТ «АІСЕ Україна» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було укладено договір поруки. Протягом жовтня 2005 року - березня 2011 року ОСОБА_2 сплатив 71,6974% щомісячних чистих внесків, а потім припинив сплачувати, внаслідок чого виникла заборгованість. 24 січня 2012 року на адресу ОСОБА_2 було направлено вимогу одноразової сплати всієї суми заборгованості за угодою. Станом на липень 2014 року заборгованість зі сплати внесків 28,3026 % від ціни автомобіля та 19 внесків в оплату витрат послуг позивача.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу в якій він просить

скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Обґрунтовуючи скаргу позивач стверджував, що суд порушив норми матеріального і процесуального права, а саме: суд невірно визначив характер спірних правовідносин; дійшов неправильного висновку щодо припинення поруки; невірно визначив початок перебігу позовної давності; застосувавши наслідки спливу позовної давності, не з'ясував факти порушення прав позивача.

Відповідачі не скористалися своїм подати письмові заперечення на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні представник позивача Нагорний А.Є. надав усні та письмові пояснення по справі суть яких зводиться до підтримання позиції. Яка викладена в апеляційній скарзі та роз'яснення про те, що сплачувати за договором щомісячні платежі ОСОБА_2 почав з жовтня 2005 року, після формування групи учасників системи «Автоплан». Крім того він пояснив, що у зв'язку із припиненням виробництва заводом-виробником обраного ОСОБА_2 автомобіля, відповідно до п. 10.1, 10.2 ст. 10 Додатку № 2 до угоди було здійснено заміну автомобіля за здійснено розрахунок подальших внесків.

Відповідачі в судове засідання особисто не з'явилися.

Представник відповідачів, ОСОБА_6 (а.с. 40 - 42), у судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги посилаючись на їх безпідставність. Також він зазначив, що будь-яка заборгованість ОСОБА_2 перед позивачем відсутня так, як той сплатив повну вартість автомобіля.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість позову в межах доводів апеляційної скарги та вимог, пред'явлених у суді першої інстанції колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області дійшов висновку. що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 31 серпня 2005 року між закритим акціонерним товариством «АІСЕ Україна», правонаступником якого є позивач по справі, та ОСОБА_2 було укладено угоду № 109736 з додатками № 1 та № 2 до угоди, що є невід'ємними частинами угоди.

У відповідності до ст. 1 цієї угоди її предметом є надання учаснику, яким являється відповідач, системи послуг, спрямованих на придбання автомобіля, зазначеного у додатку № 1 до угоди, через систему АВТОПЛАН, організовану фірмою, тобто позивачем у справі.

Згідно ст. 2 угоди фірма зобов'язалася надати учаснику системи наступні послуги: формування груп учасників; організацію і проведення асигнаційних актів щодо надання права на отримання автомобіля; організацію та створення умов для придбання автомобілів учасниками системи; здійснення оплати автомобіля, зазначеного в Додатку № 1 до цієї угоди, та забезпечення отримання автомобіля учасником згідно з правилами діяльності АВТОПЛАНу; приймання та перерахування страхових платежів; інші послуги, зазначені в правилах діяльності АВТОПЛАНу.

Відповідно до ст. 4 цієї угоди та додатку № 1 учасник системи зобов'язався оплатити стовідсоткову вартість автомобіля та вартість наданих йому послуг шляхом сплати 84 щомісячних повних внесків, що складаються з суми чистого внеску, адміністративних витрат та страхового внеску.

Згідно Правил здійснення діяльності АВТОПЛАНу (додатку № 2 до угоди): повний внесок - платіж, що складається з суми чистого внеску, адміністративних витрат та страхового внеску, і підлягає щомісячній сплаті Учасником системи в порядку і термінах, визначених цими Правилами; чистий внесок - щомісячна плата за автомобіль, розмір якої визначається шляхом ділення ціни автомобіля на кількість внесків, зазначену у графіку внесків; адміністративні витрати - плата за послуги фірми з організації діяльності АВТОПЛАНу; страховий внесок - щомісячна плата за договором по страхуванню життя Учасника системи, розмір якої складає зазначений у додатку № 1 відсоток від ціни автомобіля.

Відповідно до додатку № 1 кількість внесків становить 84.

Згідно до п. 3.1 ст. З додатку № 2 до угоди, ціна автомобіля - це роздрібна ціна автомобіля, яка щомісячно встановлюється виробником та/або імпортером в останній робочий день кожного місяця.

Позивач свої зобов'язання за договором виконав. 16 червня 2006 року ОСОБА_2, отримав автомобіль ЗАЗ 110307, 2006 року випуску.

В забезпечення виконання зобов'язань за цією угодою 13 травня 2006 року між ЗАТ «АІСЕ Україна» і ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за яким вони зобов'язались відповідати перед кредитором у разі невиконання зобов'язань ОСОБА_2 за угодою № 109736.

Пунктом 1.2 цього договору передбачено, що в разі невиконання боржником зобов'язань за угодою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Протягом жовтня 2005 року березня 2011 року ОСОБА_2 сплачував щомісячні внески, а починаючи з квітня 2011 року припинив сплачувати щомісячні внески, внаслідок чого виникла заборгованість.

ОСОБА_2 сплатив останній раз за угодою 30 березня 2011 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив із того, що ОСОБА_2 не виконав належним чином свої зобов'язання за кредитним договором, але позивач звернувся з позовом до ОСОБА_2 після спливу позовної давності, перебіг якої розпочався 31 березня 2011 року і закінчився 30 березня 2014 року, а вимоги до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 пред'явлені після припинення поруки.

Проте з повністю погодитися з висновками суду не можна.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення неповною мірою відповідає цим вимогам закону.

Суд першої інстанції неправильно визначив характер правовідносин, які виникли між позивачем і ОСОБА_2 та безпідставно послався у рішенні на норми ст. 1050, 1054 ЦК України, які регулюють правовідносини, що виникають з договору позики та кредиту.

Проте предметом укладеної в рамках функціонування системи придбання автомобілів у групах «АВТОПЛАН» між ЗАТ «АІСЕ Україна» і ОСОБА_2 угоди є надання учаснику програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою придбання ним автомобіля, а не надання грошових коштів або речей в кредит.

У зв'язку з цим норми ст. 1050, 1054 ЦК України на спірні правовідносини не поширюються.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції погодився з твердженням позивача про наявність заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань починаючи з квітня 2011 року, фактично відхиливши заперечення відповідача про повну сплату ним вартості автомобіля.

Сторони не оспорювали рішення в цій частині.

Проте, суд не визначив розмір цієї заборгованості.

Згідно графіку внесків, передбаченого у додатку № 1 до угоди № 109736 від 31 серпня 2005 року, ОСОБА_2 мав здійснити 84 щомісячні повні внески для повної оплати ціни автомобіля, послуг фірми (позивача по справі) з обслуговування та утримання системи АВТОПЛАН і страхових внесків.

Як вбачається із здійсненого позивачем розрахунку платежів ОСОБА_2 за угодою (а.с. 13 - 15) та наданих ОСОБА_2 квитанцій (а.с. 62 - 79), останній розпочав сплачувати щомісячні внески з 3 жовтня 2005 року (з часу сформування відповідної групи покупців) і здійснив сплату 65 платежів. При цьому останні внесок ним був сплачений 30 березня 2011 року.

Відповідно до змісту п. 4.3. ст. 4 додатку № 2 до угоди сплата повних внесків має здійснюватися ОСОБА_2 протягом перших 10 календарних днів кожного місяця. Якщо десяте число будь-якого місяця виявиться неробочим днем, то останнім днем сплати повного внеску буде вважатися наступний робочий день.

З квітня 2011 року ОСОБА_2 не сплачено 19 чергових внесків (84 - 64 = 19).

З урахуванням вартості автомобіля та заміни у липні 2008 року та липні 2011 року моделі автомобіля у зв'язку, з припиненням виробництва з відповідним перерахунком внесків (п.п. 10.1, 10.2. ст. 10 додатку № 2 до угоди), ОСОБА_2 не сплачено чисті внески на суму 13748 грн. 83 коп. та адміністративні витрати на суму 3876 грн. 52 коп. Загальна сума заборгованості становить 17625 грн. 35 коп.

Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору

Оскільки ОСОБА_2 не сплатив 19 щомісячних повних внесків, то він допустив порушення зобов'язання (ст. 610 ЦК України), що спричиняє настання для нього правових наслідків, встановлених договором або законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав, що позивач пред'явив позов до ОСОБА_2 після спливу позовної давності, перебіг якої почався 31 березня 2011 року, наступного дня після здійснення ОСОБА_2 останнього платежу, і закінчився 30 березня 2014 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

З урахуванням того, що повні внески мали вноситися ОСОБА_2 щомісячно не пізніше 10 числа місяця, а якщо таке число припадало на неробочий день, то не пізніше наступного за ним робочого дня, відповідно початок перебігу позовної давності обраховується по кожному повному внеску окремо, з наступного дня після закінчення строку його сплати.

Таким чином висновок суду про початок перебігу позовної давності для вимог до ОСОБА_2 з 31 березня 2011 року є неправильним.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що перебіг позовної давності за вимогами про сплату повних внесків за квітень 2011 року сплинув 12 квітня 2014 року, за травень 2011 року - 10 травня 2014 року, за червень 2011 року - 10 червня 2014 року, за липень 2011 року - 12 липня 2014 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Установлено, що представник відповідачів по справі - ОСОБА_6 подав суду письмову заяву про застосування позовної давності (а.с. 84).

Позивач пред'явив позов 2 серпня 2014 року, тобто після спливу позовної давності щодо вимог за період з квітня по липень 2011 року, однак поважних причин пропуску цього строку суду не навів.

Доводи поданої позивачем апеляційної скарги про те, що початок позовної давності повинен обраховуватися з 24 січня 2012 року, дати пред'явлення позивачем вимоги відповідачам про дострокову сплату всієї суми заборгованості на підставі п. 15.3. ст. 15 додатку № 2 до угоди, апеляційний суд вважає безпідставним так, як доказів надсилання та отримання вимоги ОСОБА_2, як то передбачено вказаним п. 15.3. додатку № 2 до угоди, відповідач не надав ні в суді першої, ні апеляційної інстанцій.

З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає заборгованість яка виникла після 10 серпня 2011 року, тобто за останні 15 несплачених повних внески, що становить 13314 грн. 70 коп. (10854 грн. 30 коп. - заборгованість по чистим внескам + 3060 грн. 40 коп. - заборгованість по адміністративним витратам).

Вирішуючи вимоги, пред'явлені до поручителів ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4, суд першої інстанції вірно встановив, що згідно п. 4.4 укладеного 31 травня 2006 року між ЗАТ «АІСЕ Україна» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 договору поруки, строк дії цього договору сплинув 31 серпня 2012 року, а тому на час пред'явлення позову, 2 серпня 2014 року, порука припинилася.

Суд вірно застосував ч. 4 ст. 559 ЦК України та відмовив в задоволенні позову до ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач пред'явив вимоги до поручителів в межах строку дії поруки, 24 січня 2012 року, направивши їм письмові вимоги про повну сплату боргу (а.с. 18, 19, 116), ґрунтуються на неправильному розумінні закону та неврахуванні правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-6цс14.

Отже підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції в цій частині відсутні.

Оскільки оскаржуване рішення частково підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, то з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню компенсація понесених ним і документально підтверджених судових витрат пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 лютого 2015 року скасувати в частині відмови в позові приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» до ОСОБА_2 про стягнення боргуі ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 (номер картки платника податків НОМЕР_1) на користь приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» 13914 (тринадцять тисяч дев'ятсот чотирнадцять) грн. 70 коп. боргу за договором та 288 (двісті вісімдесят вісім) грн. 30 коп. компенсації судового збору.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: