АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/4397/15 Головуючий ІІ інстанції Бездітко В.М.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Бездітка В.М.,

суддів Сащенка І.С., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Сашко Я.С.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про внесення змін до договору споживчого кредиту, визнання договору недійсним, зобовязання вчинити певні дії, -

встановила:

У вересні 2014 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 08 лютого 2007 року між нею АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно умов якого, відповідач зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у формі відновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті у сумі ліміту, що дорівнює 50 000 дол. США, що дорівнює еквіваленту 252 500 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти у порядку та на умовах, зазначених у договорі.

В забезпечення кредиту 08 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки, відповідно до п.1.4 якого, предметом іпотеки є нерухоме майно: трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Культури, б. 3, кв.53.

Як вказує позивач, відповідач порушив п.3.1 договору, не надавши усіх коштів, оскільки кошти надавались частинами; відповідач не повідомив у письмовому вигляді про можливість курсового валютного ризику, не надавши їй необхідної інформації; також вважає, що відповідачем порушено вимоги п.1.1 договору, неправомірно нараховувалась та стягувалась подвійна відсоткова ставка та відмовлено у реструктуризації заборгованості зі зміною терміну погашення грошових зобов'язань.

Просила внести зміни до договору про надання споживчого кредиту, зокрема в п.п.1.2.2, 1.3.1, 4.8, 5.7, 9.1; визнати недійсними пункти 1.3.2, 2.2, 2.3, 4.6, 4.9, 4.10, 5.3, 5.4, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.3, 7.4, 9.2, 9.11 підпункт 3, 9.12, 9.14, розділ 8, розділ 11, договору та зобов'язати банк вчинити певні дії, а саме: провести реструктуризацію заборгованості, списати штрафні санкції, зменшити проценту ставку та загальну суму заборгованості.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов про внесення змін до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 08.02.2007 р. в частині зобовязання ПАТ «УкрСиббанк» зменшити загальну заборгованість за кредитом на суму, яка буде встановлена експертом, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування скарги зазначено, що в порушення вимог ч.ч. 5, 6, 8 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» та умов кредитного договору відповідач не надав усіх коштів, оскільки кошти надавались частинами; неправомірно нараховував та стягував подвійну відсоткову ставку є безпідставними.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли годи з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 2 ст.651 ЦК України, за рішенням суду договір може бути змінено в разі істотного порушення договору другою стороною.

Відповідно до ст.652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. 3. У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору. Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний кредитний договір був спрямований на набуття сторонами цивільних прав та обов'язків та його зміст не суперечить актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, при укладанні договору волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин було вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме отримання позивачем кредитних коштів, що і було здійснено сторонами. При цьому, конституційні права та свободи позивача, як людини та громадянина, а також права та обов'язки позивача, як споживача, відповідачем порушені не були.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

По справі встановлено, що 08 лютого 2007 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно умов якого, відповідач зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у формі відновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті у сумі ліміту, що дорівнює 50 000 дол. США, що дорівнює еквіваленту 252500 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти у порядку та на умовах, зазначених у договорі /а.с.10-13/.

В забезпечення кредиту 08 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки, відповідно до п.1.4 якого, предметом іпотеки є нерухоме майно: трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Культури, б. 3, кв. 53 /а.с. 19-21/.

26.02.2013 року ОСОБА_2 звернулась до AT «УкрСиббанк» із заявою про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором з пролонгацією строку дії договору та з розрахунком нового графіку платежів /а.с. 22/.

Доводи апеляційної скарги про те, що в порушення вимог ч.ч. 5, 6, 8 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» та умов кредитного договору відповідач не надав усіх коштів, оскільки кошти надавались частинами; неправомірно нараховував та стягував подвійну відсоткову ставку є безпідставними.

Як вбачається з кредитного договору, в ньому зазначені кредитні умови, зокрема: цільове призначення кредиту, умови його забезпечення; форма кредитування; відсоткова ставка; сума кредиту; строк, на який кредит одержаний; порядок повернення кредиту; можливість дострокового повернення кредиту та його умови, що в свою чергу свідчить, що договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості.

Підписавши кредитний договір, позивач посвідчила свою обізнаність та згоду з умовами кредитного договору.

Позивачем не приведено жодного доказу в підтвердження факту істотного порушення відповідачем умов кредитного договору, а саме, невидачу траншу кредиту за вимогою ОСОБА_2 Вона відповідно до умов договору за її заявами від 08.02.2007 року та 24.05.2007 року отримала два транші по 20 000 дол. США кожний, із заявою про отримання третього траншу кредитних коштів позивач не зверталась.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 користувалась двома кредитами. Червонозаводським районним судом м.Харкова також розглядається цивільна справа, в якій предметом спору є другий кредитний договір № 0 від 30.01.2008 року, що підтверджується наданою копією позовної заяви та ухвали про відкриття провадження від 27.11.2014 року по справі № 646/13484/14-ц (а.с.233- 235), в рамках якої до позовної заяви в якості доказу також додано копію листа ПАТ «УкрСиббанк» № 135/197/87 від 09.02.2009 року.

Однак, суду не надано належних та допустимих доказів звернення позивача із заявою про отримання третього траншу за кредитним договором.

Також порушенням умов кредитного договору відповідач вважає неправомірне нарахування та стягнення подвійної процентної ставки.

Згідно з п.9.2 кредитного договору, сторони погодили, що при настанні будь-якої з обставин, передбачених частиною 1 п.9.2 договору, банк може збільшити розмір процентної ставки за договором в порядку, встановленому в договорі.

Зокрема, в разі порушення позичальником кредитної дисципліни, банк вправі змінити процентну ставку за кредитним договором, направивши в адрес позичальника не менш, ніж за 14 днів, поштове повідомлення. Новий розмір процентної ставки в такому разі не передбачає укладення додаткових угод до договору. В разі, якщо позичальник не погоджується з новою процентою стакою, він не пізніше ніж за 7 днів повідомляє про це банк, а банк набуває прва вимоги дострокового повернення кредиту. Сторони погодили, що якщо позичальник не повідомляє банк про свою незгоду з новим розміром процентної ставки і продовжує користуватися кредитними коштами вважається, що позичальник погодився з новим розміром процентної ставки.

Так, 22.02.2008 року за вих. № 23908 на адресу ОСОБА_1 направлено лист, згідно якого банк інформує її, що з 12 березня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк» запроваджує нову систему нарахування відсотків за користування кредитом на прострочену суму основного боргу. Банк з дати виникнення простроченої суми основного боргу підвищені проценти, а саме в розмірі збільшеної вдвічі від діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу. Продовження ОСОБА_2 користування кредитом за кредитним договором вважається вираженням її згоди стосовно умов викладених в даному повідомленні щодо порядку нарахування процентів на прострочену суму основного боргу, який повернувся до банку за закінченням терміну зберігання /а.с.236-237/.

Жодних доказів на підтвердження обставин, які можуть бути підставами, встановленими ст. 652 ЦК України, для розірвання або зміни кредитного договору позивачем не надано.

Таким чином, висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування рішення при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді