У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Шуліки Аліни Володимирівни, яка діє від імені публічного акціонерного товариства «ПриватБанк», на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з указаним позовом. Зазначало, що 12 жовтня 2005 року між сторонами укладено договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 3 200 грн зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 48,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У порушення умов договору відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав у зв'язку із чим станом на 20 жовтня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 21 800 грн 85 коп. Посилаючись на наведене, просило задовольнити позов.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 грудня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

Шуліка А.В., яка діє від імені ПАТ КБ «ПриватБанк», звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи спір суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що останній платіж на погашення боргу здійснено 13 грудня 2006 року, а з позовом до суду банк звернувся 29 жовтня 2013 року, тобто з пропуском строку позовної давності, тому відмовив у позові із цих підстав.

Однак, повністю погодитись з такими висновками неможливо.

Судами встановлено, що 12 жовтня 2005 року між сторонами укладено договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 3 200 грн зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 48,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У порушення умов договору відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав у зв'язку із чим станом на 20 жовтня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 21 800 грн 85 коп.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Пунктом 5. 4 Правил користування платіжною карткою встановлено, що строк погашення процентів за кредитом здійснюється щомісячно.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань, що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на підставі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Як встановлено судом, останній платіж на погашення заборгованості ОСОБА_3 здійснено 13 грудня 2006 року.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника, зокрема, щодо сплати окремих платежів, встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку сплати кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності по кожному черговому платежу починається з моменту порушення його виконання.

У зв'язку з наведеним висновок суду про початок перебігу позовної давності з січня 2007 року - з дати останнього платежу та відсутність підстав для стягнення заборгованих на час звернення до суду чергових платежів, які мали бути проведені після цієї дати і в межах строків позовної давності до подання позову до суду, не ґрунтується на нормах матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Аналізуючи умови укладеного сторонами договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено черговими мінімальними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового мінімального платежу.

Вирішуючи спір суди не звернули уваги на те, що від несплати чергового платежу починає перебіг строк позовної давності щодо цього платежу, не встановили до якого часу мали сплачуватись проценти за користування кредитом, який термін дії виданої відповідачу картки та строк повернення кредиту, ніяких висновків в ухвалених ними рішеннях з цього приводу не зробили.

З огляду на викладене погодитись із ухваленими судами рішеннями щодо наведених в них мотивів відмови у позові неможливо.

Порушення судами при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Шуліки Аліни Володимирівни, яка діє від імені публічного акціонерного товариства «ПриватБанк», задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 грудня 2014 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук