Ухвала

іменем україни

27 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Коротуна В.М., Маляренка А.В.,Парінової І.К.,Ступак О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про виселення із житлового будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Львівської області від 19 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_8 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7, у якому просив суд зобов'язати ОСОБА_7 усунути перешкоди у користуванні будинком № АДРЕСА_1 та вселити його у спірний будинок.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 червня 2013 року ОСОБА_7 відмовлено в задоволенні позовних вимог про його виселення.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 21 жовтня 2013 року рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_7 задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2014 року рішення апеляційного суду Львівської області від 21 жовтня 2013 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14 травня 2014 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 червня 2013 року залишено в силі.

Однак ОСОБА_7 вигнала його на вулицю та чинить перешкоди у користуванні будинком та проживанні у ньому. На даний час він проживає в сараї. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням усунути перешкоди у користуванні будинком, однак відповідач категорично відмовляється пускати його в будинок.

04 липня 2014 року ОСОБА_8 звернувся до голови Винничківської сільської ради з проханням зафіксувати факт чинення перешкод у користуванні будинком № АДРЕСА_1, однак йому було відмовлено. Також зазначає, що 04 липня 2014 року він звернувся із заявою до Пустомитівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо вчинення відповідачем неправомірних дій стосовно нього шляхом перешкоджання вселитись у житлове приміщення, право на користування яким він не втрачав. Однак відповіді на дане звернення так і не отримав.

Право позивача на користування спірним будинком було предметом судового розгляду, за результатом якого ОСОБА_7 відмовлено в позові про виселення ОСОБА_6 із житлового будинку, який належить їй на праві власності. Незважаючи на рішення суду, відповідач продовжує чинити позивачу перешкоди у користуванні жилим приміщенням.

У вересні 2014 року ОСОБА_7 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просить виселити ОСОБА_6 з будинку № АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку № АДРЕСА_1, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав серії НОМЕР_1 від 31 травня 2012 року. Підставою виникнення права власності на житловий будинок є договір дарування від 28 березня 2012 року. Даний житловий будинок складається із коридора, двох житлових кімнат площами 23,4 кв. м та 13,7 кв. м та комірки, загальною житловою площею 37,1 кв. м. У спірному будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_7, її мати ОСОБА_9, брат ОСОБА_8, дочка ОСОБА_10 та дочка ОСОБА_11 Із ОСОБА_6 склалися неприязні стосунки, він не є членом її сім'ї, а його проживання в зазначеному жилому будинку порушує її право власника на користування і розпорядження своїм майном, спільне користування вказаним будинком з ОСОБА_6 є неможливим, оскільки в будинку проживають неповнолітні діти, яким потрібна окрема кімната, також у будинку проживає похилого віку мати.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселенні відмовлено за безпідставністю.

Зустрічний позов ОСОБА_7 про виселення із житлового будинку задоволено.

Виселено ОСОБА_6 з будинку № АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 19 лютого 2015 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2014 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_7 є власником житлового будинку № АДРЕСА_1, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію прав від 31 травня 2012 року № 34341091. Підставою виникнення права власності на житловий будинок є договір дарування від 28 квітня 2012 року. Житловий будинок складається з коридора, площею 3,3 кв. м, двох житлових кімнат площею 23,4 кв. м та 13,7 кв. м та комірки площею 4,3 кв. м, що підтверджується поверховим планом та експлікацією приміщень до плану житлового садибного будинку.

Відповідно до договору дарування житлового будинку від 28 квітня 2012 року № 494 ОСОБА_7 належить на праві власності спірний житловий будинок № АДРЕСА_1. Вищезгаданий житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,1732 га, кадастровий номер НОМЕР_2.

Згідно з довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 02 жовтня 2014 року № 386 за адресою: будинок АДРЕСА_1, зареєстровані такі особи: ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_13

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло − житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Результат аналізу змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак − припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Отже, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Частина 4 ст. 156 ЖК Української РСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

Таким чином, з припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника.

Враховуючи те, що ОСОБА_7 є власником спірного житлового будинку на підставі договору дарування, а ОСОБА_8 не є членом сім'ї нового власника будинку, який має право на розпорядження та користування будинком на власний розсуд, за таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виселення ОСОБА_6 з будинку, оскільки його проживання у спірному будинку грубо порушує право ОСОБА_7 на вільне користування, володіння, розпорядження своїм майном, на виконання положень ст. 391 ЦК України.

Таким чином, апеляційним судом скасоване законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням у силі помилково скасованого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційний суд помилково скасував правильне рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, яке не відповідає вимогам закону, останнє підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції − залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 19 лютого 2015 року скасувати та залишити в силі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: В.М. Коротун А.В. Маляренко І.К. Парінова О.В. Ступак