Провадження № 22-ц/773/837/15 Категорія: 27 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Осіпука В.В., Матвійчук Л.В.,

при секретарі Губарик К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 29 січня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 29.01.2015 року позов публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) «ВТБ Банк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 в користь ПАТ «ВТБ Банк» 238336,71 грн. заборгованості за кредитним договором № 20.1.000293В від 29.12.2011 року станом на 10.10.2014 року, а також по 1191,68 грн. судового збору з кожного відповідача. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове про відмову в позові банку.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.12.2011 року між ПАТ ВТБ Банк та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 20.1.000293В, згідно з умовами якого позичальнику банком було надано кредит в розмірі 250000 грн. зі сплатою 22% річних та кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 29.12.2016 року (а.с.22-28).

У відповідності до п. 4.1 кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує банку проценти у розмірі, зазначеному в п. 3.3 цього договору або у розмірі, який змінений відповідно до п. 3.3 та п. 5.2.7 цього Договору.

Згідно із п. 4.6 кредитного договору повернення кредиту та процентів за кредитом здійснюється щомісячно згідно з графіком. Сума щомісячного ануїтетного платежу розраховується таким чином, що протягом строку кредитування, вказаного в п. 3.2 цього договору, сума кредиту, вказаного в п. 3.1 цього договору та нараховані проценти повертаються в повному обсязі рівними частинами.

Пунктом 5.3.1 кредитного договору передбачено, що позичальник зобовязався сплатити комісійну винагороду, повернути банку отриманий кредит та сплатити нараховані проценти за користування кредитом у повному обсязі, виконувати інші зобовязання в порядку та в строки, встановлені договором.

Згідно із п.7.1 кредитного договору у разі прострочення позичальником зобовязань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору позичальник зобовязаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобовязань за кожен день прострочки.

Умовами кредитного договору, укладеного між сторонами по справі чітко визначено порядок погашення кредитної заборгованості, сплати відсотків за користування кредитних коштів та відповідальність позичальника за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобовязань по вказаному договору.

Для забезпечення виконання зобовязань по вищевказаному кредитному договору 29.12.2011 року між банком та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 20.1.000293-1, відповідно до умов якого (п. 1) поручитель зобовязувався нести солідарну відповідальність перед позивачем у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником ОСОБА_1 кредитних зобовязань (а.с.32-33).

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість відповідача ОСОБА_1 у звязку з неналежним виконанням ним своїх зобовязань за кредитним договором № 20.1.000293В від 29.12.2011 року станом на 10.10.2014 року становить 243383,93 грн., з яких: 177148,99 грн. неповернута сума кредиту, 27083,40 грн. заборгованість по відсотках, 18504,81 грн. пеня за порушення строків повернення кредиту за період з 29.05.2012 року по 10.10.2014 року; 15599,51 грн. пеня за несплату відсотків по кредиту за період 29.05.2012 року по 10.10.2014 року; 314,11 грн. три проценти річних за період з 29.05.2012 року по 10.10.2014 року, нараховані за порушення строку повернення кредиту; 266,58 грн. три проценти річних за період з 29.05.2012 року по 10.10.2014 року, нараховані за прострочену заборгованість по відсотках; 2430,09 грн. інфляційні втрати, нараховані за порушення строку повернення кредиту; 2036,44 грн. інфляційні втрати, нараховані за прострочену заборгованість по відсотках. Кредитна заборгованість відповідача ОСОБА_1 підтверджується розрахунком банку (а.с.11-17).

Оскільки умовами кредитного договору від 29.12.2011 року, зокрема п.7.1., не передбачено стягнення з позичальника індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що застосування ст. 625 ЦК України є безпідставним, тому обґрунтовано відмовив в задоволенні позову в частині стягнення 3% річних в сумі 580,69 грн. та індексу інфляції в розмірі 4466,53 грн. слід відмовити.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Ч. 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 553 ЦК України порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Ч. 1 ст. 554 ЦК України зазначає, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Банк скориставшись своїм правом на дострокове повернення всієї суми кредиту та дострокової сплати плати за кредит, 24.06.2014 року звернувся до відповідачів із відповідними вимогами вих. № 4214/1-230, які були отримані відповідачами (а.с.18-21). Даними вимогами банк повідомив позичальника та поручителя про наявність простроченої кредитної заборгованості та вимагав її погасити, однак вказані вимоги банку відповідачами не виконані.

Таким чином, встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову в даній справі, оскільки, як встановлено судом, відповідачі належним чином не виконували свої зобовязання за кредитним договором та договором поруки, у звязку з чим виникла кредитна заборгованість.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що вона не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, що на її думку є порушенням норм процесуального права, не заслуговують на увагу. В матеріалах справи наявна розписка відповідача про вручення їй судової повістки про розгляд справи на 29.01.2015 року (а.с.58), що підтверджує факт належного повідомлення її про час та місце розгляду даної справи.

Безпідставними є також доводи відповідача й про те, що її обовязок як поручителя згідно із умовами договору поруки виникає у випадку невиконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором через 30 календарних днів з дати отримання повідомлення банку. Оскільки позичальник належним чином не виконував своїх зобовязань за кредитним договором внаслідок чого виникла заборгованість, банк скориставшись своїм правом на дострокове погашення усієї кредитної заборгованості 24.06.2014 року звернувся із відповідними вимогами як до позичальника, так і до поручителя, однак поручитель в порушення п.7 договору поруки протягом зазначеного 30 денного терміну погашення заборгованості не здійснив, а тому у банку виникло право звернутися до суду із відповідним позовом про солідарне стягнення кредитної заборгованості.

Крім того, у своїх доводах апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 вказує на те, що у вимозі банку, яка була надіслана на її адресу, зазначений інший розмір боргу 199205,46 грн., при цьому судом за оскражуваним рішенням суду з неї та позичальника солідарно стягнуто заборгованість в розмірі 238336,71 грн., а тому на її думку провадження в частині вимог позивача про стягнення з неї, як поручителя, боргу в розмірі 39131,25 грн. підлягає закриттю.

З матеріалів справи вбачається, що у повідомленні, яке надіслано банком на адресу позичальника та поручителя про дострокове погашення усієї суми заборгованості, зазначена заборгованість станом 10.06.2014 року на загальну суму 199205,46 грн., тоді як рішенням суду сума заборгованості з відповідачів стягнута станом на 10.10.2014 року в розмірі 238336,71 грн., за вирахуванням коштів, у стягненні яких судом відмовлено. Тобто, судом стягнута заборгованість станом на дату, яку позивач просив у своїх позовних вимогах, а тому порушень норм матеріального права в даному випадку колегія суддів не вбачає і передбачені законом підстави для закриття провадження в означеній відповідачем частині позовних вимог банку відсутні.

У звязку з вищенаведеними обставинами, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 29 січня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: