Справа №628/387/15-ц
Провадження №2/628/353/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року Куп'янський міськрайонний суд Харківської області

у складі: головуючого - судді Скородєлової В.В.

при секретарі Бутковій В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Куп'янську, Харківської області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, ціна позову 2277,00 доларів США, що за курсом 12,90 відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.10.2014 року складає 29373,30 грн., -

встановив:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, вказавши, що Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 03.12.2007 року уклали кредитний договір №НАR0АN55721262.

Згідно договору Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» зобов'язалося надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 7992,90 доларів США на термін до 02.12.2014 р., а відповідачка зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідачка повинна надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Згідно умов договору, у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідачка сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Позивач зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачці кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.

Відповідачка, зі свого боку, не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором № НАR0АN55721262. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідачка зобов'язання за вказаним договором не виконала.

У зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором, відповідачка станом на 22.10.2014 року має заборгованість у розмірі 2277,00 доларів США, яка складається з наступного: 1779,27 доларів США - заборгованість за кредитом; 99,56 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 78,33 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 319,84 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Оскільки врегулювати питання виплати заборгованості за кредитним договором у позасудовому порядку не передбачається можливим, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором №НАR0АN55721262 від 03.12.2007 року у розмірі 2277,00 доларів США, що за курсом 12,90 відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.10.2014 року складає 29373,30 грн., а також понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 293,73 грн..

У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав у повному обсязі, які просить суд задовольнити.

Представник відповідачки за довіреністю ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі.

Позивачка у судове засідання не з'явилася, надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі та письмові заперечення проти позову, посилаючись на те, що був укладений договір з ПАТ КБ «ПриватБанк» №НАR0АN55721262 з 03.12.2007 року по 02.12.2014 рік на придбання автомобіля ДЄО МАТІЗ-08V, на сім років. Кредит сплачувався шість років і чотири місяці, але після неодноразового підвищення курсу долара в Україні, не в змозі платити такі завищені суми. Вона неодноразово зверталася до банку з проханням у письмовому, у телефонному режимі, перевести з доларового до гривневого кредитування, але банк постійно відмовляв. Відповідачка вказує, що згідно квитанцій які є у неї і розрахунку банка який наданий в позові, є розбіжності. Таким чином, користуючись своїм правом громадянина України, Конституцією України відповідачка вважає, що її ввели в оману. Просила суд відмовити ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову за нікчемністю кредитного договору.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходив з вимог ст. 60 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Крім того, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог.

Отже, судовим розглядом встановлено, що згідно договору №НАR0АN55721262 від 03.12.2007 року, відповідачці ОСОБА_1 03.12.2007 року надано кредит у розмірі 7992,90 доларів США терміном до 02.12.2014 року, а відповідачка зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. ОСОБА_1 була ознайомлена з даним договором у повному обсязі та погодилася з ним, поставивши свій підпис. (а.с. 9, 10, 11)

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №НАR0АN55721262 від 03.12.2007 року (а.с. 4, 5, 6, 7), ОСОБА_1 станом на 22.10.2014 року має заборгованість у розмірі 2277,00 доларів США, яка складається з наступного: 1779,27 доларів США - заборгованість за кредитом; 99,56 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 78,33 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 319,84 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

На порушення умов договору відповідачка по справі належним чином не виконує свої зобов'язання, допустивши виникнення за нею заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валютні операції визначені як наступні:

- операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;

- операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності;

- операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Згідно чинного законодавства операцією банку, зокрема, є дія або подія, внаслідок якої відбуваються зміни у фінансовому стані банку та яка відображається за балансовими або позабалансовими рахунками банку.

Договором відповідно до ст. 626 ЦК України визначається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Аналіз зазначених дефініцій дозволяє зробити висновок про те, що договір, в тому числі кредитний, не є операцією, а є лише підставою для її здійснення.

Таким чином визнання договорів недійсними неможливе з підстав недодержання порядку вчинення валютних операцій, оскільки визнання недійсною операції з надання валютних цінностей не може мати наслідком визнання недійсним кредитного договору, як того вимагає позивач.

Аналіз чинного законодавства, результатом якого був висновок про те, що операції з надання коштів за кредитним договором, а також погашення кредитної заборгованості у іноземній валюті потребують індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, є хибним з наступних причин.

Згідно статті 192 ЦК України до грошових коштів віднесено грошову одиницю України гривню та іноземну валюту.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, у кредит можуть бути надані згідно Цивільного Кодексу України як грошові одиниці України гривні, так і іноземна валюта, що виступатиме предметом зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Згідно з ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Нормативно-правовим актом, що має силу Закону та установлює режим здійснення валютних операцій на території України є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 р. № 15-93.

Під валютними операціями згідно статті 1 Декрету розуміються, зокрема, операції пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності.

Отже, Декрет виокремлює операції, пов'язані з використанням валютних цінностей як засобу платежу та операції з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності.

Статтею 5 Декрету встановлено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Згідно частини 4 статті 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують відповідно до вказаної статті, зокрема, такі операції: … в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Диспозиція норми підпункту «в» частини 4 статті 5 Декрету передбачає спеціальну умову, за якої валютна операція вимагатиме отримання індивідуальної ліцензії, а саме: якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Тому у випадку, коли в період дії режиму валютного регулювання діючим законодавством буде встановлено межі за термінами й сумами таких кредитів, лише після набрання чинності відповідним нормативно-правовим актом вказані операції вимагатимуть індивідуальної ліцензії.

Відповідно до листа Національного банку України від 29.05.2001 р. №28-313/2178 на сьогоднішній момент вимоги або будь-які обмеження щодо граничного розміру сум і строків повернення кредитів в іноземній валюті, залучених або надаваних резидентами України, чинним законодавством не встановлене, тому здійснення резидентами операцій по одержанню або наданню кредитів в іноземній валюті не вимагає індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Вказаний лист не є нормативним актом, але на підставі нього належить встановити відповідні юридичні факти: про відсутність регулювання законодавством України меж здійснення кредитування в іноземній валюті за строками та за сумами.

Відповідно до статті 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Отже, здійснювані на даний час банком операції з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк відповідно до підпункту «в» частини 4 статті 5 Декрету не вимагають отримання індивідуальної ліцензії Національного банку.

Разом з цим, обраний позивачем засіб захисту свого права через визнання кредитного договору недійсним з підстав видачі кредиту в іноземній валюті з мотивацією, що в цьому випадку валютна операція підлягає індивідуальному ліцензуванню Національним банком відповідно до Декрету, виходить за межі визначених цивільним законодавством підстав визнання договору недійсним. Оскільки серед переліку документів, що були б потрібні для отримання індивідуальної ліцензії має бути підписаний сторонами договір, виражений в іноземній валюті.

Зазначене підтверджується, зокрема, положеннями: пп. «б» п. 2.1 глави 2 Положення про порядок видачі резидентам індивідуальних ліцензій Національного банку України на переказування іноземної валюти за межі України з метою оплати валютних цінностей, затверджене постановою Правління Національного банку України від 29.01.2003 року № 36: для отримання ліцензії подається оригінал або засвідчену копію договору (угоди) про купівлю-продаж цінних паперів; абзац 6 п.2.1 глави 2 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 р. № 483: «...заявник має подати Національному банку такі документи: ...оригінали або копії документів, на підставі яких виникли зобов'язання в іноземній валюті (договори, листи, рахунки, клопотання відповідного центрального органу виконавчої влади України або відповідного державного органу іноземної держави тощо)».

Отже, Декрет передбачає режим індивідуального ліцензування щодо конкретної валютної операції та не пов'язує чинність цивільно-правового договору, на підставі якого проведено валютну операцію з дійсністю такого договору, оскільки діюче законодавство не містить прямих заборон щодо неможливості укладення кредитного договору між банком та клієнтом в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - о третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З наведеного вбачається, що в момент вчинення правочину, тобто в момент укладення кредитного договору, жодних порушень порядку здійснення операцій з валютними цінностями допущено не було.

Ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року №483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку.

У разі наявності у банка відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Погашення клієнтом банку кредитного зобов'язання в іноземній валюті не вимагає отримання ним чи іншим учасником операції індивідуальної ліцензії Національного банку з огляду на те, що така операція не є тією операцію, що передбачає використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Оскільки у даному випадку відбувається погашення саме грошового зобов'язання, предметом яких є валютні цінності, надані в кредит. Погашення зобов'язань, предметом яких є валютні цінності, як наводилось вище, відрізняються Декретом від операцій пов'язаних з використанням іноземної валюти як засобу платежу, тому відсутність у частині 4 статті 5 Декрету вимог щодо ліцензування Національним Банком операцій з погашення зобов'язань, предметом яких є валютні цінності, виключає підстави вимагати індивідуальної ліцензії Національного банку для погашення кредиту, виданого в іноземній валюті.

Поняття ліцензії в даному випадку слід сприймати в розумінні Господарського кодексу України, а саме: ліцензія є документом державного зразка, який засвідчує право суб'єкта господарювання - ліцензіата на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності протягом визначеного строку за умови виконання ліцензійних умов.

На момент укладання кредитного договору наявність для банків генеральної ліцензії та ліцензії на вчинення валютних операції не вимагалась. Натомість, права банка посвідчували ліцензія на вчинення банківської діяльності та дозвіл на вчинення банківських операцій, у тому числі й у іноземній валюті.

Банк на момент укладення договору з ОСОБА_1 мав ліцензію за №22, видану Національним банком України 04.12.2001 року й відповідний дозвіл від 29.07.2003 року.

Крім того, слід зазначити щодо посилань відповідача на введення в оману під час укладання договору не надаючи доказів про те, що саме не було до нього доведене, оскільки в договорі прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, винагороди, розмір платежу, відповідальність, права та обов'язки сторін договору та багато іншого. Тобто, ознайомившись з умовами кредитування до підписання договору, звіривши їх із положеннями договору, позивачка отримала повну інформацію про умови кредитування та власноруч підписала кредитний договір.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 293, 73 грн., сплачений позивачем при подачі позову до суду.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 88, 209, 213-215, 296 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, ціна позову 2277,00 доларів США, що за курсом 12,90 відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.10.2014 року складає 29373,30 грн. - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №НАR0АN55721262 від 03.12.2007 року у розмірі 2277,00 доларів США, що за курсом 12,90 відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.10.2014 року складає 29373,30 грн., а також 293,73 грн. - судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Куп'янський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення

Суддя: В.В. Скородєлова

Повний текст рішення суду виготовлений 15.06.2015 року.