22-ц/775/629/2015(м)
Головуючий в 1 інстанції Гальченко І.В.
Доповідач Пономарьова О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді Пономарьової О.М.,

суддів Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

при секретарі Артамоновій С.О.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Попова К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства охорони здоров'я «Волноваська станція переливання крові» про визнання наказу незаконним та скасування його, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої, на підставі договору про надання юридичної допомоги діє ОСОБА_2, на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 28 квітня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

02 квітня 2014 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом та зазначала, що 17 березня 2015 року її звільнено з посади лікаря-дерматовенеролога відділу комплектування доронських кадрів, яку вона займала за сумісництвом, у зв'язку з прийняттям на цю посаду постійного працівника. З цим наказом вона не згодна, оскільки працювали на цій посаді з 10 січня 2008 року, між нею і відповідачем укладено трудовий договір на невизначений строк. Підстави розірвання трудового договору передбачені статтею 36 КзпП України, а така підстава як зазначено в наказі - ст. 21 п.16 КЗпП України не існує. Вона мати-одиначка, інвалід 3 групи, тому її незаконно звільнили. Проте замість неї прийнятий лікар-стажист, що взагалі не передбачено штатним розписом, новий працівник не має права займати цю посаду, оскільки не відповідає спеціальності (не має сертифіката і спеціалізації). Просила суд визнати незаконним наказ № 13-к від 17 березня 2015 року, скасувати наказ та поновити її на посаді лікаря-дерматовенеролога, стягнути середний заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення по час ухвалення рішення в сумі 1 438 грв.20коп.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 28 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Визнаний частково незаконним наказ № 13-к від 17 березня 2015 року Комунального підприємства охорони здоровья (далі КПОЗ) «Волноваська станція переливання крові» в частині посилання на ст.21 п.16 КЗпП України як на підставу звільнення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КПОЗ «Волноваська станція переливання крові» в частині скасування наказу №13-к від 17 березня 2015 року, поновлення її на роботі на посаді лікаря-дерматовенеролога та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 1 438 грв.20 коп. відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 243 грв.60 коп.

Не погодившись з рішенням суду, позивачем ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої на підставі договору про надання юридичної допомоги діє ОСОБА_2, подано апеляційну скаргу, в якій апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача Попов К.М. заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав:

Відповідно до ст. 431 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка прийнята на посаду лікаря-дерматовенеролога 1 категорії КПОЗ «Волноваська станція переливання крові» на 0,.5 окладу з 10 січня 2008 року, з 02 червня по 31 грудня 2008 року позивач працювала за сумісництвом на 0,5 окладу лікаря-дерматовенеролога, згідно з наказом №33-к від 09 червня 2008 року.

Наказом №32-к від 09 червня 2008 року позивач переведена на посаду завідуючого відділу заготівлі крові з 02 червня 2008 року; з 01 червня 2011 року - переведена з посади лікаря-дерматовенеролога на посаду лікаря-стажиста (наказ №25-к від 01червня 2011 року); з 03 січня 2012 року переведена з посади лікаря-стажиста з дерматовенерології лікарем-дерматовенерологом ІІ категорії (наказ №2-к від 03 січня 2012 р.).

Наказом № 03-к від 09 січня 2014 року позивачці з 02 січня 2014року дозволено працювати за сумісництвом на 0,5 окладу лікаря-дерматовенеролога.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що в період з 02 червня 2008 року позивачка працювала завідуючою відділу заготівлі крові КПОЗ «Волноваська станція переливання крові» і за сумісництвом працювала лікарем-дерматовенерологом на 0,5 окладу.

Згідно з наказом №13-к від 17 березня 2015 року позивачка звільнена з посади лікаря-дерматовенеролога за сумісництвом з зазначеного числа, оскільки на цю посаду прийнято постійного працівника (а.с. 12, 23).

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що вимоги позивачки в частині поновлення її на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу безпідставні, оскільки вона звільнена з посади, яку займала за сумісництвом у відповідності до вимог закону, і на цю посаду прийнято працівника на постійну роботу (ст.431 КЗпП України).

Доводи апелянта, що вона звільнена з вказаної посади, яку займала за сумісництвом, незаконно лише на тих підставах, що працівник, який був прийнятий на цю посаду постійно, не міг займати посаду із-за з відсутністі сертифікату та спеціалізації, які працівник може отримати через місяць після курсів, на які його направляє підприємство, яке спочатку приймає цього працівника на посаду лікаря-стажиста, та після отримання працівником вказаних документів переводе його на посаду лікаря-дерматовенеролога, судом першої інстанії підставно не прийняті до уваги, оскільки законність прийняття працівника на посаду судом не перевірялась.

Суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги доводи позивачки, що посада лікаря-стажиста не передбачена штатним розписом, оскільки лікар-стажист - це не посада згідно з штатним розписом, а є посадою лікаря-дерматовенеролога (яка є у штатному розпису і була вакатною, оскільки позивачка працювала на ній за сумісництвом), на яку мав бути переведений працівник після закінчення ним курсів, що підтвердять його спеціалізацію.

З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, наданих сторонами доказів, суд першої інстнції обгрнутовано дійшов висновку, що позовні вимоги в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді лікаря-дерматовенеролога і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції підставно частково задовольнив вимоги позивачки в частині визнання незаконним наказу №17-к від 17 березня 2015 року та визнав вказаний наказ незаконним лише в частині посилання на ст.21 п.16 КзпП України, оскільки пункту 16 вказана стаття Кодексу законів про працю не містить, та правильно зробив висновок, що підстав для скасування вказаного наказу, а також підстав для поновлення позивачки на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом не встановлено.

Проте, стягуючи з в позивачки судовий збір в розмірі 243,60 грн., суд першої інстанції не врахував, що відповідно до вимог ст. 5 ч. 1 п.1 Закону України «Про судовий збір» звільняються від сплати судового збору позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плти, поновлення на рооті та за іншими вимогамми, що випливають із трудових правовідносин.

За таких обставин, враховуючи положення ст. 88 ЦПК України, суд першох інстанції неправильно дійшов висновку про стягнення з позивача судового збору, а тому судова колегія ввжає, що в цій частині рішення суду підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої, на підставі договору про надання юридичної допомоги діє ОСОБА_2, частково задовольнити.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 28 квітня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. скасувати.

В іншій частині рішення Волноваського районного суду Донецької області від 28 квітня 2015 року заишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.М. Пономарьова

Судді: Т.Г. Ігнатоля

С.А. Попова