Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю жінки та чоловіка та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю жінки та чоловіка та визнання права власності.

Вимоги за позовом обґрунтовувала тим, що 18 липня 1992 року по 22 квітня 2002 року вона з ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилась дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. З травня 2002 року по вересень 2012 року вони продовжили проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Для поліпшення своїх житлових умов 27 грудня 2003 року, на підставі договору купівлі-продажу вони придбали домоволодіння АДРЕСА_1, яке було зареєстроване на ім'я відповідача. Після придбання домоволодіння вони разом проводили в ньому ремонт, а 28 вересня 2004 року вони в ньому зареєструвались. За період їх перебування у фактичних шлюбних відносинах у них народилась дочка ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка є інвалідом дитинства.

Крім того, за час спільного проживання однією сім'єю, за спільні кошти, було придбано автомобіль «HYUNDAI Н-200», 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, автопричіп ЧЗ 81021, 1995 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 та автомобіль «Мерседес Бенц-308», 2001 року випуску, державний номерний знак, НОМЕР_4.

З вересня 2012 року шлюбні стосунки були припинені та вона вимушена була разом з дочкою ОСОБА_9 переїхати до іншого помешкання, тому з урахуванням уточнених позовних вимог просила: встановити факт проживання її та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з травня 2002 року по вересень 2012 року; визнати домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_2, автомобіль «HYUNDAI Н-200», 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, автопричіп ЧЗ 81021, 1995 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 майном, що набуте сторонами за час спільного проживання та належить їм на праві спільної сумісної власності; поділити вказане майно та визнати за нею право власності на 2/3 частини домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_2, 2/3 частини автомобіля «HYUNDAI Н-200», 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, 2/3 частини автопричепа ЧЗ81021, 1995 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року, позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_7, як чоловіка і дружини, за період з 01 січня 2004 року по вересень 2012 року.

Визнано автомобіль «HYUNDAI Н-200», 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, автопричіп ЧЗ 81021, державний номерний знак НОМЕР_3, 1995 року випуску, що зареєстровані за ОСОБА_7, такими, що набуті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за час спільного сумісного проживання, та такими, що належать їм на праві спільної сумісної власності.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 2/3 частини зазначеного вище автомобіля «HYUNDAI Н-200» та автопричепа.

Залишено у власності ОСОБА_7 1/3 частини вказаних вище транспортних засобів.

Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалені рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю в період до 01 січня 2004 року, визнання домоволодіння АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю сторін та визнання за ОСОБА_6 права власності на 2/3 частини вказаного домоволодіння, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Судове рішення першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю в період з 01 січня 2004 року по вересень 2012 року, визнання автомобіля «HYUNDAI Н-200», 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, автопричепа ЧЗ 81021, державний номерний знак НОМЕР_3, 1995 року випуску, спільною сумісною власністю сторін та визнання за ОСОБА_6 права власності на 2/3 частини вказаних транспортних засобів сторонами не оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи, що заявником оскаржується рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю в період до 01 січня 2004 року, визнання домоволодіння АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю сторін та визнання за ОСОБА_6 права власності на 2/3 частини вказаного домоволодіння, то колегія суддів вважає за недоцільне виходити за межі касаційної скарги та переглядати рішення суду першої та апеляційної інстанцій в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи спір в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без укладення шлюбу протягом періоду часу з травня 2002 року по 01 січня 2004 року, визнання домоволодіння АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю сторін та визнання за ОСОБА_6 права власності на 2/3 частини вказаного домоволодіння, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що Кодексом про шлюб та сім'ю України не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу у зазначений вище період, у зв'язку з чим не можна визнати спільним сумісним майном сторін спірне домоволодіння, яке придбане відповідачем 27 грудня 2003 року.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Судами встановлено, що з 18 липня 1992 року по 22 квітня 2002 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому в них народилась дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З травня 2002 року по вересень 2012 року сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року у них народилась друга дочка ОСОБА_9, яка є інвалідом з дитинства.

27 грудня 2003 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від

22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 стаття 17, стаття 18, пункт 2 стаття 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка просила встановити факт проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з травня 2002 року по вересень 2012 року.

Судом першої інстанції встановлено факт спільного проживання сторін однією сім'єю у спірному домоволодінні, оскільки вказаний факт підтверджується показами свідків, а також дослідженими в судовому засіданні матеріалами цивільних справ № 2-1673/05 та № 411/6376/12, з яких вбачається, що відповідач не заперечував того, що позивачка проживала з ним однією сім'єю у спірному домоволодінні.

Однак, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обмежився періодом з 01 січня 2004 року до вересня 2012 року, виходячи з того, що положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України не було передбачено встановлення факту проживання однією сім'єю без укладення шлюбу у період з травня 2002 року по 01 січня 2004 року. При цьому суд першої інстанції вважав, що оскільки право власності на спірне домоволодіння набуто відповідачем 27 грудня 2003 року, тобто до набрання чинності СК України, тому підстави для визнання спірного домоволодіння спільною сумісною власністю сторін відсутні.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, не надав належної правової оцінки доказам, які б підтвердили або спростували факт проживання сторін однією сім'єю, які були встановлені судом першої інстанції, а саме: показам свідків, які підтвердили факт проживання сторін однією сім'єю у період з травня 2002 року по вересень 2012 року, а також тому, що відповідач не заперечував факт спільного проживання з позивачкою у спірному домоволодінні, а тому дійшов передчасного висновку, що позивачкою не доведено ступеня своєї трудової участі у придбанні спірного домоволодіння.

Крім того, судам необхідно було з'ясувати не лише факт спільного проживання сторін, а й ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, що дало б підстави визначитись, було спірне домоволодіння придбане сторонами внаслідок спільної праці чи ні, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність» є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

За таких обставин визнати ухвалені судові рішення законними і обґрунтованими не можна, тому вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук