Справа № 357/4130/15-ц Головуючий у І інстанції Рябченко Л.А.
Провадження № 22-ц/780/3423/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 56 09.06.2015
УХВАЛА

Іменем України

9 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Лащенка В.Д., Поліщука М.А.,

при секретарі : Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на ухвалу судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача шляхом повернення депозиту, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про стягнення з ПАТ «Дельта Банк» 71 000 грн. банківського вкладу (депозиту) згідно договору № 3854 від 5 березня 2014 року.

Ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2015 року відкрито провадження у справі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати, з підстав порушення норм процесуального права, а саме правил підсудності, та постановити нову ухвалу, якою повернути позовну заяву позивачеві для пред'явлення до належного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відкриваючи провадження у справі, суддя суду першої інстанції виходив з того, що спірні відносини підпадають під предмет регулювання Закону України «Про захист прав споживачів» і положення цього Закону застосовуються до відносин у сфері банківського вкладу (депозиту).

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду зроблений невірно, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, посилаючись на положення ч. 5 ст. 110 ЦПК України, згідно якої позов про захист прав споживачів можуть пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача, тобто заяву подано за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2

Разом з тим, доводи позивача про те, що спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, адже остання просила вирішити спір саме на підставі відповідних норм Цивільного кодексу України.

Так, згідно преамбули Закон України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

З матеріалів справи убачається, що правовідносини, які виникли між сторонами, випливають з договору банківського вкладу та не є предметом регулювання Закону України «Про захист прав споживачів», а врегульовані § 3 «Банківський вклад» глави 71 Цивільного кодексу України та Законом України «Про банки та банківську діяльність». Зокрема в ст. 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї на умовах та в порядку, встановлених договором.

Тобто, банківський вклад не є ані роботою (діяльністю виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб), ані продажем товару (продукції) у сенсі положень, визначених Законом України «Про захист прав споживачів».

Банк при позичанні коштів у вкладника, для їх розміщення у якості банківського вкладу, не отримує жодної винагороди за користування такими коштами, а навпаки, сплачує проценти (дохід вкладника) за період їх використання. Кошти вкладу (депозиту) аж ніяк не можуть розглядатися як «вартість робіт (послуг)» та/або «загальна вартість замовлення», а договір про банківський вклад (депозит) не містить понять «вартість робіт (послуг)» та/або «загальна вартість замовлення» у сенсі положень ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, аналіз наведених норм свідчить, що відносини, які виникають з банківського вкладу, не підпадають під предмет регулювання Закону України «Про захист прав споживачів» і положення цього Закону не застосовуються до відносин банківського вкладу. Відтак, Закон України «Про захист прав споживачів» може застосовуватися лише, коли позивач прямо вказує на порушення норм, гарантованих цим Законом.

За таких обставин, посилання позивача на Закон України «Про захист прав споживачів» є помилковим, а тому його положення не можуть бути застосовані для визначення підсудності пред'явленої позовної заяви.

Поруч з цим, згідно з вимогами ч. 2 ст. 109 ЦПК України позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказала, що ПАТ «Дельта Банк» знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Щорса, 36-б, що територіально не відноситься до підсудності Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Відповідно до ст. 115 та п. 4. ч. 3 ст. ст. 121 ЦПК України якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що постановляється ухвала. Ухвала суду разом із заявою та всіма додатками до неї надсилаються позивачеві.

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» порушує питання про скасування оскаржуваної ухвали і повернення позовної заяви позивачеві для пред'явлення до Печерського районного суду м. Києва, однак вирішення цього питання не входить до компетенції суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а ухвала скасуванню з передачею питання про відкриття провадження у справі до суду першої інстанції, відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, оскільки ухвала постановлена з порушенням вимог процесуального законодавства.

Керуючись ст.ст. 109, 110, 115, 121, 307, 312, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Ухвалу судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2015 року скасувати, питання про відкриття провадження направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 324 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: