Ухвала

іменем україни

19 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ступак О.В., Коротуна В.М., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та за фактично виконану роботу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 24 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 27 грудня 2013 року між сторонами був укладений безстроковий трудовий договір, згідно з умовами якого вона була прийнята на посаду касира торговельного залу магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», який знаходиться у с. Усть-Путила Путильського району Чернівецької області, на 0,5 ставки із заробітною платою у розмірі 745 грн на місяць та тривалістю робочого часу по 04 години щоденно, крім вихідних в четвер та неділю. Всупереч вказаним умовам договору вона працювала з 09 до 21 години з перервою на 30 хвилин та отримувала заробітну плату у розмірі 745 грн на місяць. 30 квітня 2014 року їй в усній формі було повідомлено про її звільнення та прийняття на займану посаду іншої особи. При цьому 11 червня 2014 року на порозі власного будинку нею були знайдені два конверти з листами від 23 та 29 травня 2014 року, в яких її було попереджено про можливість звільнення із займаної посади за вчинені нею прогули. Пізніше нею був отриманий лист від 11 червня 2014 року, в якому її повідомлено про звільнення із займаної посади. Вважає, що її звільнення є незаконним, оскільки вона не вчиняла прогулів, так як не могла потрапити до приміщення магазину у зв'язку з відсутністю у неї ключів від приміщення, а також неможливістю виконувати свої обов'язки у зв'язку з прийняттям на її посаду іншого працівника. Також звертала увагу, що відповідачем ОСОБА_6, як роботодавцем, перед звільненням не було проведено жодної належної перевірки за правилами ст. 149 КЗпП України.

Враховуючи наведене, просила визнати незаконним її звільнення з посади касира торговельного залу магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» у с. Усть-Путила Путильського району Чернівецької області фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України; поновити її на займаній посаді та відмінити рішення Чернівецького міського центру зайнятості від 11 червня 2014 року про зняття з реєстрації безстрокового трудового договору від 27 грудня 2013 року; зобов'язати відповідача відшкодувати їй заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 30 квітня 2014 року і до дня звернення до суду із позовом; зобов'язати відповідача провести розрахунок за весь час роботи, здійснивши доплату за фактично відпрацьований час із розрахунку 11 год. 30 хв. за кожний робочий день з урахуванням оплати за 4 години щоденно, починаючи з 27 грудня 2013 року.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 28 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_4 з роботи підприємцем ОСОБА_6 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та поновлено її на роботі у підприємця ОСОБА_6 на посаді касира торговельного залу магазину у с. Усть-Путила Путильського району Чернівецької області.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 середній заробіток за період вимушеного прогулу з 05 травня до 28 листопада 2014 року у сумі 5 625 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Останнім рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 24 червня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині визнання незаконним звільнення ОСОБА_4 з роботи підприємцем ОСОБА_6 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновлення її на роботі у підприємця ОСОБА_6 на посаді касира торговельного залу магазину у с. Усть-Путила Путильського району Чернівецької області та стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за період вимушеного прогулу з 05 травня до 28 листопада 2014 року у сумі 5 625 грн, у задоволенні зазначених позовних вимог відмовлено.

У решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним звільнення ОСОБА_4 з роботи підприємцем ОСОБА_6 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновлення її на роботі у підприємця ОСОБА_6 на посаді касира торговельного залу магазину у с. Усть-Путила Путильського району Чернівецької області та стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за період вимушеного прогулу з 05 травня до 28 листопада 2014 року у сумі 5 625 грн, апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку відповідно до вимог ст. ст. 10, 60, 212, 303, 304 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог.

На підставі наявних у справі доказів суд дійшов обґрунтованого висновку, що застосування відповідачем до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи відбулося із дотриманням вимог ч. 1 ст. 148 КЗпП України.

При цьому суд правильно врахував, що сама ОСОБА_4 під час розгляду справи визнала та не заперечувала того факту, що вона після 30 квітня 2014 року не працювала та зазначила, що це відбулося із поважних причин, проте вона не надала належних та допустимих доказів згідно зі ст. ст. 10, 57, 58 ЦПК України на підтвердження цих доводів, зокрема, що її не допускали до виконання трудових обов'язків у травні 2014 року.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи, а саме: не відбирання відповідачем у позивача пояснень стосовно відсутності на роботі; не проведення відповідачем перевірок та відсутність висновків на підтвердження факту наявності в діях позивача проступку, висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи недопустимо.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 24 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

В.М. Коротун

І.К. Парінова