АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

04 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого - судді Кирилюк Г.М.

суддів: Панченка М.М., Вербової І.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, що діють в інтересах своїх та неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7, треті особи: Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рвач Жанна Віталіївна, Державна реєстраційна служба України про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року,

встановила:

24.09.2014 р. ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 17.12.2008 р. Печерським районним судом м. Києва ухвалено рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 27.12.2003 року, укладеного між ОСОБА_9, який діяв від їх імені на підставі довіреності та ОСОБА_10, а також про визнання недійсним договору купівлі-продажу цієї квартири від 30.07.2004 р., укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 Сторони за договорами купівлі-продажу, в порядку двосторонньої реституції, повернуто в первісний стан. Разом з тим, провести державну реєстрацію права власності на вказану квартиру вони не смогли, оскільки 08.05.2012 р. Державна реєстраційна служба України зареєструвала право власності за іншими власниками на підставі договору купівлі-продажу від 27.04.2012 р. Оскільки вказаний договір був укладений ОСОБА_3 шляхом введення покупців в оману, на підставі ст. 216, 230 ЦК України просили позов задовольнити. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та визнати за ними в рівних долях право власності на вказану вище квартиру. Також просила постановити окрему ухвалу з направленням до правоохоронних органів щодо встановлення дійсних обставин укладення договору купівлі - продажу квартири та притягнення у разі наявності ознак злочину до кримінальної відповідальності відповідача ОСОБА_3

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.09.2014 р., а саме скасовано арешт на квартиру АДРЕСА_3.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить вказане судове рішення скасувати та ухвалите нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи мотивують тим, що відмовляючи у задоволенні позову, суд невірно визначився з правовою нормою, яка підлягала застосуванню, та дійшов хибного висновку, що вимога про визнання права власності є похідною від вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним. Відповідачі своїми запереченнями та поясненнями підтвердили, що не визнають права власності позивачів на спірну квартиру, тому суд повинен був сам обрати правову норму, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин, а саме ст. 392 ЦК України. Право власності позивачів вже підтверджено судовими рішеннями, однак суд першої інстанції не взяв їх до уваги, та дійшов помилкового висновку про недоведеність обставин вчинення правочину під впливом омани. Судовими рішеннями ОСОБА_3 була позбавлена права власності на спірну квартиру, яка вибула з володіння позивачів поза їх волею злочинним шляхом, проте остання, знаючи, що не є власником спірної квартири, всупереч закону вчинила дії по її відчуженню.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_11 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3, її представник ОСОБА_12, відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2008 року визнано недійсною довіреність від 12.12.2003 р., видану ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_9, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 27.12.2003 року, укладений між ОСОБА_9, який діяв від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на підставі довіреності, та ОСОБА_10 Повернуто сторони в первісний стан. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 160 000 грн. Визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири від 30.07.2004 р., укладений 30.07.2004 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 Повернуто сторони в первісний стан. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_3 269 292 грн. 84 коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання добросовісним набувачем відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 09.04.2009 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 22 вересня 2009 року, рішення Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2008 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 скасовано та ухвалено нове рішення про визнання ОСОБА_3 добросовісним набувачем спірної квартири. Також виключено посилання про стягнення з приватного нотаріуса судових витрат. В решті рішення суду залишено без змін.

Рішенням Державного реєстратора прав на нерухоме майно від 06.06.2014 року позивачам відмовлено у державній реєстрації права власності на спірну квартиру, оскільки остання зареєстрована за іншими власниками на підставі договору купівлі-продажу від 27.04.2012 року за №1366.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 27.04.2012 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Ж.В., ОСОБА_3 продала, а неповнолітній ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5, діючи від свого імені та як законні представники малолітньої ОСОБА_6, купили в рівних частках, по ј частині кожний, квартиру АДРЕСА_1.

З 2012 р. та по даний час у спірній квартирі мешкає родина ОСОБА_6.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами невірно обрано спосіб захисту своїх прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

В обґрунтування вимог про визнання оспорюваного правочину недійсним та визнання права власності позивачі вказували на те, що договір купівлі-продажу квартири 27.04.2012 р. був укладений внаслідок обману з боку ОСОБА_3, яка була обізнана про відсутність у неї прав власника. Загальним наслідком визнання недійсним правочину, укладеного внаслідок обману, є двостороння реституція, яка здійснюється за правилами ст.216 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Разом з тим, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого ст. ст. 215, 216 ЦК України. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. ст. 387, 388 ЦК України, що дають право витребувати майно у набувача.

Так, ст. 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із незаконного володіння.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. При цьому юридично важливою обставиною є доведення факту добросовісності чи недобросовісності набувача майна.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позов пред'явлено особами, які не були сторонами договору і вважають себе власниками майна, про визнання недійсним відплатного договору, укладеного особою, яка, на їх думку, не мала права відчужувати вказане в договорі майно.

У такому разі це майно не може бути передано власнику в порядку застосування загальних наслідків, передбачених ст. 216 ЦК України.

Захист права позивачів, як власників майна, можливий із застосуванням механізму, встановленого ст. 388 ЦК України, а не шляхом визнання угоди про його відчуження недійсною, оскільки вони не були сторонами договору.

З такими вимогами позивачі не звертались, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про неналежність обраного позивачами способу захисту.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Разом з тим, за змістом роз'яснення, яке міститься в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», позов про визнання права власності на майно (ст. 392 ЦК України) є належним способом захисту, якщо позивач вимагає залишення у нього майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого він не був, і це майно ще не вибуло з його володіння.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира вже вибула з володіння власників в зазначений спосіб, а тому посилання в апеляційній скарзі на те, що до правовідносин сторін підлягала застосуванню ст. 392 ЦК України, є необґрунтованим.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/7028/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Панченко О.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.