Ухвала

іменем україни

27 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Червонозаводської районної ради м. Харкова про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 05 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2007 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про спадщину від 17 січня 2007 року. У 2001-2002 роках її батько, спадкоємицею якого вона є, добудував до зазначеного будинку прибудову та сарай. Оскільки зазначені добудови є самочинними, вони не увійшли до складу спадкового майна. Рішенням виконавчого комітету Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2007 року визнано можливим збереження прибудов та надвірних споруд і рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності. З огляду на зазначене, просила суд визнати за нею право власності на самочинні прибудови до житлового будинку АДРЕСА_1 та надвірні будівлі.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2007 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на самовільні прибудови до житлового будинку літ «А-1» та надвірні будівлі, а саме: прибудови літ. «А4-1», літ. «А-8», літ. «А5-1», літ. «А-10», літ. «А-9», сараї літ. «С», літ. «Ф», лазню літ. «Х», гараж літ. «У», переобладнане приміщення 4-5.

ОСОБА_4, яка не брала участь у справі, вважаючи, що зазначеним рішенням місцевого суду вирішено питання про її права та обов'язки, у червні 2014 року оскаржила його в апеляційному порядку через свого представника ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 5 серпня 2014 року рішення суду першої інстанції змінено. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині визнання за нею права власності на самовільно збудований сарай літ. «Ф», площею 26,9 кв. м відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з технічним висновком стан будівельних конструкцій дозволяє подальшу експлуатацію самовільних прибудов до житлового будинку та надвірних будівель.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що сарай літ. «Ф» збудовано на земельній ділянці, яка не надавалася позивачу або її батькові під забудову, а на час апеляційного розгляду справи належить ОСОБА_4, яка заперечує проти визнання за позивачем права власності на цю нерухомість.

Проте погодитися із таким висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 січня 2007 року, виданого державним нотаріусом Першої харківської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 належить житловий будинок АДРЕСА_1.

Згідно державного акту НОМЕР_1, виготовленого 10 березня 2009 року ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку площею 0,751 га за адресою: м. Харків, вул. Хорольська, 48.

Як вбачається з технічного паспорту, на земельній ділянці є самовільно побудовані прибудови до житлового будинку АДРЕСА_1 та надвірні споруди.

Рішенням виконавчого комітету Червонозаводської районної ради м. Харкова від 03 квітня 2007 року визнано можливим збереження вищевказаних прибудов до житлового будинку та надвірних будівель.

Суміжним землевласником є ОСОБА_4, яка набула право власності на земельну ділянку площею 0,0356 га за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 30 листопада 2011 року (а.с. 68).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 травня 2014 року зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_4 права власності на належну їй земельну ділянку шляхом проведення фактичних меж земельних ділянок сторін у відповідність до державних актів про право власності на земельні ділянки та перенести частину сараю літ. «Ф» та льоху «Р», який знаходиться на належній ОСОБА_4 земельній ділянці.

Відповідно до ч. 1, 3, 5 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Вирішуючи справу, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України обставини справи встановив неповно та не врахував, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 травня 2014 року, що набрало законної сили, вже захищено порушене право ОСОБА_4 шляхом зобов'язання ОСОБА_3 перенести частину сараю «Ф» з належної ОСОБА_4 земельної ділянки, та дійшов передчасного висновку про зміну рішення суду першої інстанції.

Крім того, розглянувши справу по суті, суд не з'ясував, чи вирішував районний суд в оскаржуваному рішенні питання про права та обов'язки ОСОБА_4, яка не брала участі у справі та на момент ухвалення судового рішення не була власником чи користувачем спірної земельної ділянки, чи мала вона право на апеляційне оскарження зазначеного рішення місцевого суду відповідно до вимог ст. 292 ЦПК України, а відтак не визначився, чи обґрунтовано було відкрито апеляційне провадження у справі.

Ураховуючи те, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 05 серпня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук Судді:В.І. Амелін