Справа № 442/6478/14 Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М.
Провадження № 22-ц/783/5537/15 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

секретар: Бадівська О.О.

за участю: представник апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , представників ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання стягнення судового збору.

Дане рішення оскаржила представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тій обставині, що Договір купівлі-продажі спірної квартири не містить жодних посилань на те, що квартира придбана повністю чи частково за особисті кошти відповідача за первісним позовом. Звертає увагу, що відповідно до п. 1.4 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 41.12.2006 року кредит (в сумі 11 000,00 доларів США) надається позичальнику для його особистих потреб, а саме на придбання квартири.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2015 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 та за ОСОБА_4 права власності на 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 в повному обсязі, а в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання квартири за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно зі ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно з вимогами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Системний правовий аналіз вказаних норм свідчить, що власність у сім?ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.08.2003 року (згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1), який розірвано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02.10.2012 року. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 20.11.2014 року вказане рішення залишено без змін.

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 04.12.2006 року, ОСОБА_4, який проживає в АДРЕСА_2, придбав у ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1. Згідно з п.п.4, 5 даного договору, вартість квартири становить 12230 грн.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.12.2014 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 04.12.2006 року. Дана квартира обтяжена іпотекою на підставі договору іпотеки від 04.12.2006 року; іпотекодержатель УкрСиббанк; іпотекодавець ОСОБА_4; розмір основного зобов"язання 11000 доларів США.

Cудом встановлено та не оспорюється стороною позивача за первісним позовом, що на час придбання житла, у ОСОБА_4 був свій бізнес; оскільки ОСОБА_2 була без роботи, він працевлаштував її до себе.

Районний суд прийшов до привильного висновку, що ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1 згідно з договору купівлі-продажу така була придбана останнім 04.12.2006 року за особисті кошти, оскільки як вбачається з іншого договору купівлі продажу квартири ОСОБА_4 продав квартиру АДРЕСА_2, яка належала йому на праві власності на підставі договору дарування від 31.10.2002 року, за ціною 107000 грн., у той самий день 04.12.2006 року з таким висновком погоджується колегія суддів.

Оплата за спірну квартиру в повному розмірі проведена у день підписання договору купівлі-продажу, що також не заперечується стороною позивача.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 не представлено належних доказів участі ОСОБА_2 в набутті спірного майна.

З приводу питань, порушених сторонами у суді як в основному позові так і зустрічному дається роз'яснення у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, яким суд керувався при розгляді справи.

Розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи та наведені мотиви, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права ст..57, 60 СК України та обґрунтовано визначив правовий статус спірного майна особистою власністю ОСОБА_4

Саме таке застосування норм ст..57, 60 СК України зазначено в постановах Верховного Суду України від 19 та 2 жовтня 2013 року та 1 липня 2015 року, які в силу вимог ст..360-7 ЦПК України є обов2язковою для всіх суддів України.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права, постановлене з дотриманням норм ст.ст.213-214 ЦПК України, а тому у задоволенні такої скарги апелянту слід відмовити, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2015 року слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - віхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

Н.Л. Шумська