У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів:Кузнєцова В.О., Завгородньої І.М., Кадєтової О.В., Мартинюка В.І., Мостової Г.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку квартири та автомобіля, за касаційною скаргоюОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 06 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що ізсічня 1997 року по травень 2014 року проживала однією сім'єю з відповідачем без реєстрації шлюбу та вела з ним спільне господарство.

16 жовтня 2003 року ними придбано житловий будинок по АДРЕСА_4 за рахунок коштів, отриманих від продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1, що належала їй на праві приватної власності, та однокімнатної квартири, що належала на праві власності відповідачу.

Крім того, за час сумісного проживання ними у липні 2003 року придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, а у 2007 році - автомобіль марки «Opel-Astra», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Право власності на вказане майно оформлене на ім'я відповідача.

Посилаючись на викладене, просила суд на підставі ст. 74 СК України встановити факт її проживання однією сім'єю з відповідачем без реєстрації шлюбу, починаючи з січня 1997 року по травень 2014 року, та визнати за нею право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_3 та автомобіля.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2015 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу на час придбання автомобіля марки «Opel-Astra», об'єм двигуна - 1.4, реєстраційний номер НОМЕР_1, а саме: станом на 25 вересня 2007 року.

У задоволенні вимог про визнання права власності на частку квартири та автомобіля відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 06 липня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу на час придбання автомобіля марки «Opel-Astra», об'єм двигуна - 1.4, реєстраційний номер НОМЕР_1, а саме: станом на 25 вересня 2007 року, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про визнання права власності на Ѕ частини спірної квартири, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився й апеляційний суд, виходив з того, що положення ст. 74 СК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки майно придбане до 01 січня 2004 року.

Вирішуючи спір в частині вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу станом на час придбання спірного автомобіля, суд першої інстанції вважав такий факт доведеним та зазначив, що встановлення такого факту надасть можливість позивачу захистити свої порушені права щодо відчуженого відповідачем транспортного засобу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту спільного проживання однієї сім'єю без реєстрації шлюбу на час придбання автомобіля, а саме: станом на 25 вересня 2007 року, та ухвалюючи в цій частині нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав особи (позивача), а оскільки позивачу було відмовлено у задоволенні її вимоги про визнання права власності на частку майна, тому сам по собі факт не породжує для неї ніяких юридичних наслідків.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам судові рішення не відповідають.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із ч. 1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» (чинний на час виникнення спірних правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою ст. 112 ЦК Української РСР 1963 рокувизначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність»вважається правильно застосованим.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладену у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року (справа № 6-135цс13).

Як зазначала позивач, із січня 1997 року по жовтень 2003 року вона з відповідачем проживали у АДРЕСА_1 яка належала їй на праві власності і після її продажу та продажу однокімнатної квартири, що належала на праві власності відповідачу, ними 16 жовтня 2003 року придбано житловий будинок по АДРЕСА_5 який належить сторонам на праві спільної часткової власності, зокрема ОСОБА_7 - 1/3 частини, ОСОБА_6 - 2/3 частини.

Пославшись на недоведеність позивачем факту створення (придбання) сторонами спірного майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, суд першої інстанції разом з тим не надав оцінки доводам позивача про те, що за час сумісного проживання в АДРЕСА_1 ними у липні 2003 року придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2. В подальшому вказана квартира переобладнана під нежитлове приміщення - магазин промислових товарів. Як стверджує позивач, право власності на новостворене майно зареєстроване за відповідачем 01 липня 2005 року, а тому в силу ч. 4 ст. 334 ЦК України вважає, що на правовідносини, які виникли між сторонами, поширюються вимоги ст. 74 СК України. Вказане залишилось поза увагою суду першої інстанції.

З урахуванням доводів позивача про те, що спірна квартира була придбана відповідачем в період, коли сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, перевіряючи законність ухваленого судом першої інстанції рішення в цій частині, апеляційний суд, мав би зробити висновок про те, чи доведена зазначена обставина.

При її доведеності, з огляду на положення ст. 74 СК України, майно, придбане сторонами в цей період, є їх спільною сумісною власністю, якщо між ними не було укладеного письмового договору про інше, або ж особа, яка набула це майно, доведе, що воно набуте за рахунок її власних коштів.

Згідно з розʼясненнями, викладеними в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Виходячи із установленої законодавством презумпції правового режиму майна, набутого жінкою та чоловіком, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, обов'язок доведення належності майна на праві приватної власності комусь із них лежить на цих особах.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Як роз'яснено у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного

сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив

його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі

іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або

приховав його, таке майно або його вартість враховується при

поділі.

Що стосується вирішення спору в часині вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, то, як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом, позивач зазначала, що встановлення факту проживання однією сім'єю із відповідачем їй необхідно для визнання спірної квартири та автомобіля спільною сумісною власністю.

Вважаючи, що сам по собі факт не породжує для позивача ніяких юридичних наслідків, апеляційний суд не звернув уваги на те, що встановлення обставин щодо факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки має значення для поширення на майно, яке набуте чоловіком та жінкою за час спільного проживання, режиму права спільної сумісної власності та вирішення інших вимог таких осіб. Тобто саме від встановлення факту, який має юридичне значення, залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав особи.

За таких обставин рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 06 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: І.М. Завгородня

О.В. Кадєтова

В.І. Мартинюк

Г.І.Мостова