Справа № 361/3176/14-ц Головуючий у І інстанції Телепенько А. Д.
Провадження № 22-ц/780/5797/15 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 52 18.11.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

18 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Суханової Є. М.,

суддів: Мережко М.В., Данілова О.М.,

при секретарі: Говорун В.В.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" про визнання дій незаконними, визнання незаконним наказу про звільнення з роботи , поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що згідно із наказом Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» (далі - ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз») № 167-к від 04 червня 2013 року його було прийнято на посаду заступника начальника департаменту будівельних робіт апарату управління ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз».

04 листопада 2013 року наказом № 37-к цього ж товариства його було за угодою сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України) переведено на посаду заступника начальника департаменту економіки і фінансів апарату управління ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз».

Починаючи з 03 березня 2014 року, після зміни виконавчої влади у Автономній республіці Крим (далі - АР Крим), фактично почались спроби захоплення ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз».

04 березня 2014 року до головного офісу товариства, що знаходиться за адресою: м. Сімферополь пр. Кірова/пров. Совнаркомівський, 52/1 зайшли озброєні люди на чолі з незаконно призначеним владою АР Крим новим Головою Правління ОСОБА_6 та намагались втрутитись у керівництво підприємством. Проте, їхні вказівки працівники товариства не виконували, а продовжували виконувати розпорядження діючого Голови Правління ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» ОСОБА_4

11 березня 2014 року Голова Правління ОСОБА_4, з метою недопущення подальшого захоплення підприємства, виїхав за межі АР Крим у місто Київ забравши з собою правоустановчі документи та печатку товариства. Знаходячись у м. Києві ОСОБА_4 продовжував керівництво підприємством з офісу, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 26. Вся документація пов'язана з діяльністю підприємства направлялась до офісу поштою щоденно для її підпису і затвердження печаткою, яку потім повертали назад у м. Сімферополь.

Голова Правління ОСОБА_4 кожного дня проводив селекторні наради в режимі відеозв'язку, видавав накази і розпорядження щодо діяльності підприємства.

13 березня 2014 року у головний офіс підприємства, що знаходиться у м. Сімферополі було представлено нового керівника - Голову Правління ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» ОСОБА_5, та його заступника ОСОБА_6

Позивач вважає, що вказані призначення ОСОБА_5, як і попереднє - ОСОБА_6 Головою Правління ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» були незаконні, оскільки відповідно до п.п. 27 пункту 9.3.4. Статуту ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» обрання Голови та членів правління, прийняття рішення про дострокове припинення їх повноважень відноситься виключно до компетенції Загальних зборів, як вищого органу управління товариства.

Одразу після свого призначення, ОСОБА_5 дав розпорядження, під загрозою негайного звільнення працівників, припинити будь-який зв'язок з офісом товариства, що знаходиться в м. Києві та діючим Головою Правління ОСОБА_4, а також став проводити кадрові зміни на підприємстві.

17 березня 2014 року, було повідомлено про створення Кримського регіонального підприємства «Чорноморнафтогаз».

26 березня 2014 року позивач був запрошений до ОСОБА_5 та йому було запропоновано звільнитися, позивач написав заяву про своє звільнення за згодою сторін з 28 березня 2014 року, щоб отримати трудову книжку.

28 березня 2014 року, на підставі наказу № 37-к від 26 березня 2014 року, виданого ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз», за підписом заступника голови правління по геології, буріння і розробки родовищ ОСОБА_7 його було звільнено із займаної посади відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

В цей же день товариство ознайомило його із наказом про звільнення, нарахувало заробітну плату за березень 2014 року в розмірі 18108 грн. 92 коп., про що надало довідку та видало трудову книжку, але у порушення ст. ст. 47, 116 КЗпП України у день звільнення не здійснило виплату заборгованості по заробітній платі та всіх належних йому від підприємства сум, хоча у день звільнення він був на роботі.

Вважає, що наказ № 37-к про його звільнення є незаконний, оскільки підписаний заступником Голови Правління по геології, буріння і розробки родовищ ОСОБА_7, який не мав на це відповідних повноважень.

На його неодноразові звернення щодо вирішення працевлаштування та здійснення з ним розрахунку по заробітній платі товариство ігнорує, письмових заяв, звернень від нього щодо вирішення спору мирним шляхом не приймає і продовжує не поновлювати його на роботі та не виплачувати належні йому суми від підприємства, у зв'язку з чим змушений був у квітні 2014 року звернутися до суду з даним позовом.

У порушення вимог ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» відповідач ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» у встановлені законом строки заробітну плату йому повністю не виплачує.

На день звільнення товариство не виплатило йому заборгованість з виплати заробітної плати, яка станом на 26 березня 2014 року складає 18108 грн. 92 коп.

З урахуванням збільшених позовних вимог просив:

- визнати незаконними дії заступника Голови Правління ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» з геології, буріння та розробки родовищ ОСОБА_7 щодо видання наказу № 37-к від 26 березня 2014 року про його звільнення з посади заступника начальника департаменту економіки і фінансів апарату управління ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз»;

- визнати недійсним наказ № 37-к від 26 березня 2014 року виданий ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» за підписом заступника Голови Правління по геології, буріння і розробки родовищ ОСОБА_7 про його звільнення з посади заступника начальника департаменту економіки і фінансів апарату управління ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз»;

- зобов'язати ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» скасувати наказ № 37-к від 26 березня 2014 року про його звільнення та негайно поновити на посаді заступника начальника департаменту економіки і фінансів апарату управління ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз»;

- зобов'язати ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» скасувати запис № 56 від 28 березня 2014 року у його трудовій книжці, та внести відповідні зміни;

- стягнути з ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» на його користь заборгованість з виплати заробітної плати за березень 2014 року в розмірі 18108 грн. 92 коп.;

- стягнути з ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 березня 2014 року по день розгляду справи.

Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеному вище та змісту позовної заяви, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_8 у суді позов визнав частково, а саме в частині внесення виправлень у трудову книжку позивача.

Спір розглядався судами різних інстанцій неодноразово.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2014 року позов було задоволено.

Визнано незаконними дії заступника Голови Правління Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» з геології, буріння та розробки родовищ ОСОБА_7 щодо видачі ним наказу № 37-к від

26 березня 2014 року про звільнення ОСОБА_2 з роботи з посади заступника начальника департаменту економіки і фінансів апарату управління Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на підставі

п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Визнано незаконним та скасувати наказ Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» № 37-к від 26 березня 2014 року про звільнення ОСОБА_2 з роботи з посади заступника начальника департаменту економіки і фінансів апарату управління Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді заступника начальника департаменту економіки і фінансів апарату управління Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» з 28 березня 2014 року.

Скасовано у трудовій книжці ОСОБА_2 серії НОМЕР_2, виданій 27 липня 1978 року, запис за № 56 від 28 березня 2014 року про звільнення його з роботи за угодою сторін п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України згідно із наказом № 37-к від 26 березня 2014 року.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз», на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 заборгованість по заробітній платі за березень 2014 року в розмірі 18108 (вісімнадцять тисяч сто вісім) грн. 92 коп. та середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 103913 (сто три тисячі дев'ятсот тринадцять) грн. 11 коп.

Зазначені суми визначені судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз», на користь держави судовий збір у розмірі 1220 (одна тисяча двісті двадцять) грн. 22 коп.

Не погодившись з висновками наведеними в рішенні суду, апелянт звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

Колегія суддів вивчивши матеріали справи, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та доводи апеляційної скарги вважає, що вона частково обґрунтована та підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції було встановлені наступні обставини, разом з тим, зроблено висновок, яке не відповідає вимогам законодавства та доказам по справі.

Так, ст. 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ст.ст. 21, 22 Конституції України встановлено, що права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За змістом ч.ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п. 3.2 Статуту ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» у новій редакції, товариство є юридичною особою (господарським товариством) за законодавством України, створене та діє відповідно до положень Цивільного та Господарського кодексів України, законів України «Про акціонерні товариства», Про цінні папери та фондовий ринок», інших чинних нормативно-правових актів України та цього Статуту.

У п. 9.3 цього ж Статуту, Загальні збори є Вищим органом товариства.

За змістом п.п. 27 пункту 9.3.4 Статуту, до компетенції Загальних зборів належить обрання Голови та членів правління, прийняття рішення про дострокове припинення їх повноважень.

Згідно із п.п. 18 пункту 9.5.9. Статуту, Голова Правління у межах своєї компетенції згідно із чинним законодавством та цим Статутом приймає на роботу та звільняє з роботи працівників, застосовує засоби заохочення та накладає стягнення.

Відповідно до п. 9.5.12. Статуту у разі відсутності Голови Правління виконання його обов'язків може покладатися наказом голови правління на заступника Голови Правління або на члена правління.

У ст. 33 Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VІ від 17 вересня 2008 року та п. 9.3.4. Статуту ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» нової редакції рішення про обрання, відстрочення чи звільнення Голови Правління товариства приймається загальними зборами акціонерів.

Судом першої інстанції було встановлено, що 04 червня 2013 року позивача ОСОБА_2 наказом № 167-к ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» було прийнято на посаду заступника начальника департаменту будівельних робіт апарату управління.

04 листопада 2013 року наказом № 377-к цього ж товариства ОСОБА_2 було переведено на посаду заступника начальника департаменту економіки і фінансів апарату управління.

Згідно із наказом ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» від 26 березня 2014 року № 37-к, засвідчений підписом заступника Голови Правління по геології, бурінню і розробці родовищ ОСОБА_7, позивач ОСОБА_2 28 березня 2014 року звільнений з посади заступника начальника департаменту економіки і фінансів апарату управління за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Із спірним наказом позивача ознайомлено 28 березня 2014 року і в цей же день видано йому трудову книжку.

Із трудової книжки серії НОМЕР_2 виданої на ім'я ОСОБА_2 вбачається, що у ній внесено запис за № 56 від 28 березня 2014 року про звільнення позивача за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за наказом № 37-к від 26 березня 2014 року, який затверджено печаткою відділу кадрової політики ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз».

У довідці № 93 виданої ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» 24 березня 2014 року зазначено, що дохід ОСОБА_2 на посаді заступника начальника департаменту економіки і фінансів апарату управління у товаристві за період з вересня 2013 року по лютий 2014 року склав 110501 грн. 05 коп., а саме за вересень 2013 року - 17873 грн. 06 коп., за жовтень 2013 року - 18571 грн. 28 коп., за листопад 2013 року - 18544 грн., за грудень 2013 року - 20706 грн., за січень 2014 року - 17434 грн. 91 коп., за лютий 2014 року - 17372 грн. 80 коп.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції зробив необґрунтований висновок про доведеність позову, що спростовується матеріалами справи та наданими сторонами, доказами.

Стаття 213 ЦПК України передбачає, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд першої інстанції, виконавши всі вимоги вільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглядаючи справу, суд порушив норми процесуального та матеріального права, внаслідок чого, ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення,з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції не враховано наступні заперечення Товариства-апелянта, відповідача по справі, а саме:

28 березня 2014 року ОСОБА_2 був звільнений з посади начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління акціонерного товариства «Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» наказом № 37-к від 26 березня 2014 року, за підписом заступника голови Правління з геології, буріння та розробки родовищ Товариства- ОСОБА_7 згідно з вимогами ст. 36 КЗпП України.

Згідно з п. 9.5.12 Статуту Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне вариство «Чорноморнафтогаз», у разі відсутності Голови Правління виконання його обов'язків може покладатися наказом Голови Правління на заступника Голови Правління або на члена правління.

Частина 1 ст. 235 Кодексу Законів про працю України встановлює, що у разі звільнення, без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник, повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (в даному випадку - судом ).

Оскільки, наказ про звільнення, підписаний неповноважною особою не може бути визнаний дійсним або недійсним з моменту його підписання, так як, він не породжує процесуальних наслідків, про що зазначає, також позивач, у своїй позовній заяві, і такі Накази не створює юридичних наслідків.

Натомість, судом першої інстанції було помилково встановлено, що наказ про звільнення позивача є недійсним, що створює певний прецедент та надає зазначеному документу легітимність та законність, але тільки з моменту набрання рішенням суду законної сили, а не з моменту його виготовлення та підписання, що суттєво змінює його правову сутність.

Отже, в даному випадку взагалі був відсутній предмет спору, оскільки трудові відносини з Позивачем фактично не припинені в порядку діючого законодавства.

Виплата заробітку за час вимушеного прогулу можлива лише в тому випадку, якщо мало місце незаконне звільнення працівника за ч. 2 ст. 235 КЗпП України.

Оскільки трудові відносини з працівником фактично не припинені, вимога щодо стягнення з Товариства-апелянта коштів, в якості виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставною.

Позивач мав всі процесуальні підстави працювати та отримувати заробітну плату, у тому випадку, якщо він б не написав власноручно заяву про своє звільнення за згодою сторін, натомість він її написав, а таким чином, висловив своє бажання не працювати у відповідача та підтвердив що його трудові права жодним чином, не порушені.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Натомість, колегія суддів не встановила жодних порушених прав позивача, так як враховує, що він був звільнений згідно з заявою, яку власноручно підписав, згідно за згодою сторін, чим підтвердив, що така згода мала місце.

Окрім того, як передбачено п. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року, будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та посадовими або службовими особами на тимчасово окупованій території, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідальність за порушення, визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав покладати на відповідача, а саме: ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» відповідальність, щодо дій, які мали місце на території тимчасово окупованої Російською Федерацією, яка й повинна нести відповідальність за можливе порушення прав чи охоронюваних інтересів громадян.

Крім цього, колегія суддів також приймає до уваги, що юридичне місце знаходження відповідача-апелянта на момент розгляду справи по суті позовних вимог, знаходиться у місті Києві, діє, на підставі вимог чинного трудового законодавства України, та само по собі, як відповідач по справі, жодних прав позивача не порушувало (а ні трудових, а ні будь-яких інших), а тому не може бути належним відповідачем по справі.

Суд першої інстанції своїм рішенням фактично визнає недійсний наказ № 37-к від 26 березня 2014 року, виданий особою уповноваженою самопроголошеною владою Криму, під час проведення незаконної націоналізації Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз», чим безпідставно перекладає вину за вчинені незаконні дії представників самопроголошеної влади на відповідача, не взявши до уваги його пояснення стосовно відсутності вчинення будь-яких дій по звільненню працівників, і Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Суд першої інстанції, у мотивувальній частині рішення посилається на нібито доведені факти, які не підтверджуються жодним доказом, зокрема, у судовому засіданні встановлено, що позивач з метою врегулювання спору мирним шляхом, звертався із проханням щодо поновлення його на роботі і виплаті заборгованості по заробітній платі до керівництва товариства.

Зазначений висновок ґрунтується на твердженні позивача і не підтверджений жодним доказом, який би розглядався судом першої інстанції.

Виконуючи вимоги, викладені в ухвалі ВССУ від 26 серпня 2015 року колегія суддів, під час розгляду апеляційної скарги вивчила та приєднала до матеріалів справи слідуючи докази та надала їм відповідну правову оцінку, а саме:

Так, колегія суддів встановила, що ОСОБА_10 - керівник з 31.07.2014 року (Тимчасово виконуючий обов'язки Голови Правління Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз»).

Повноваження ОСОБА_10 викладені в Статуті Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» (копія витягу приєднана до матеріалів справи).

Так, згідно до п. 9.5.9., Голова Правління у межах своєї компетенції згідно з чинним законодавством та Статутом:

● здійснює оперативне керівництво діяльністю Товариства;

● діє від імені Товариства без довіреності;

● видає накази, розпорядження, інші нормативні вказівки з питань діяльності Товариства, обов'язкові для виконання всіма працівниками Товариства;

● вчиняє правочини та інші юридичні дії від імені Товариства, у тому числі ті, рішення про укладення яких прийнято уповноваженим органом Товариства в межах його компетенції відповідно до положень цього Статуту, з урахуванням обмежень, встановлених цим Статутом;

● призначає та звільняє керівників дочірніх підприємств, філій, представництв, інших відокремлених структурних підрозділів Товариства та притягує їх до відповідальності згідно чинного законодавства за попереднім погодженням з акціонером Товариства - Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» в особі голови правління або особи, що виконує його обов'язки;

● розпоряджається відповідно до чинного законодавства та цього Статуту майном та коштами Товариства;

● представляє інтереси Товариства в усіх установах, підприємствах, організаціях усіх форм власності в Україні та за її межами по усім питанням, пов'язаним з діяльністю Товариства;

● видає довіреності;

● відкриває і закриває в кредитних установах поточні, валютні та інші рахунки Товариства;

● здійснює усі операції, не заборонені законодавством з цінними паперами, відповідно до вимог законодавства та з урахуванням положень цього Статуту;

● приймає рішення про відрядження робітників Товариства, у тому числі закордонні;

● забезпечує дотримання норм законодавства про працю, правил внутрішнього трудового розпорядку;

● укладає від імені власника Товариства колективний договір, а також трудові договори з працівниками;

● приймає рішення про пред'явлення та відкликання претензій, позовів, апеляційних і касаційних скарг та підписує їх, а також підписує заяви про порушення, відкликання та припинення виконавчого провадження від імені Товариства, веде справи та представляє інтереси Товариства у всіх судових інстанціях з правом здійснення всіх процесуальних дій, передбачених чинніш законодавством України для сторін судового процесу;

● затверджує перелік відомостей, що становлять комерційну таємницю та конфіденційну інформацію, здійснює постійний контроль за забезпеченням охорони державної таємниці;

● здійснює керівництво мобілізаційною підготовкою та мобілізацією згідно з чинним законодавством України з метою збереження потужностей мобілізаційного призначення та запасів мобілізаційного резерву;

● керує розробкою і впровадженням заходів щодо попередження надзвичайних ситуацій техногенного характеру, вважаючи їх складовою виробничого процесу;

● приймає на роботу та звільняє з роботи працівників, застосовує засоби заохочення та накладає стягнення;

● затверджує штатний розклад Товариства та структурних одиниць;

● організує ведення протоколів засідань Правління;

● має право делегувати окремі обов'язки та надані йому повноваження іншим членам Правління, керівникам підвідомчих структурних підрозділів з оформленням відповідної довіреності та в інших випадках, передбачених чинним законодавством;

● організує військовий облік;

● здійснює інші функції відповідно до законодавства та цього Статуту.

Далі, колегія суддів встановила, на підставі доданих матеріалів, що в період з березня по травень 2014 року були втрачені установчі документи та печатка відповідача. Такий факт підтверджується довідкою Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 04.07.2014 № 59/31673 (копія додана).

У зв'язку з втратою оригіналу Статуту, рішенням загальних зборів акціонерів («Нафтогаз України», який є одноосібний акціонером Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз»), було прийнято рішення № 3/2014 від 31.07.2014 року про затвердження СтатутуДержавного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» в новій редакції.

Державну реєстрацію Статуту Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» в новій редакції було проведено 11.08.2014 року.

Юридична адреса Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» до 11.08.2014 року була - Україна, Автономна Республіка Крим, місто Сімферополь, проспект Кірова/провулок Совнаркомовський, 52/1.

Після 11.08.2014 року і на даний момент - Україна, місто Київ, вул. Богдана Хмельницького, 26, офіс, 505.

Згідно до преамбули Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян на окупованій території України» № 1207-УІІ від 15.04.2014 року перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв'язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (1997 року) та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року (ст.1 «Про забезпечення прав і свобод громадян на окупованій території України»).

В ст. З Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян на окупованій території України» під терміном «тимчасово окупована територія» розуміється сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз», на момент тимчасової окупації було зареєстровано та здійснювало господарську діяльність на території АР Крим (місто Сімферополь, проспект Кірова/провулок Совнаркомовський, 52/1), яка з 20 лютого 2014 року вважається тимчасово окупованою Російською Федерацією.

Так зване «звільнення» позивача відбулось 26 березня 2014 року, тобто в період, який вже на законодавчому рівні визначено як тимчасова окупація території України, зокрема Автономної Республіки Крим.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було встановлено факт збройного рейдерського захоплення Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз».

Це підтверджує позивач (вказано і позовній заяві і в усних його поясненнях під час розгляду справи) і такий факт підтверджує документально відповідач, надаючи копію Сертифікату від 03.12.2014 № 2018 про форс-мажорні обставини, виданого Торгово-Промисловою Палатою України та таким чином, не підлягає додаткового підтвердження, згідно з вимогами ч. 1 ст. 61 ЦПК України.

Окрім зазначеного, колегія суддів залучила сертифікат до матеріалів справи та надала йому наступну правову оцінку.

Зазначений сертифікат свідчить про збройне захоплення українського Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз», його націоналізацію самопроголошеною владою АР Крим і створенням на його місці Кримського республіканського підприємства «Чорноморнафтогаз». Внаслідок вказаних вище неправомірних дій, які вчинені щодо Відповідача, останній втратив майже всі свої активи та документи, у т.ч. оригінали фінансової та бухгалтерської документації тощо, стало неможливим здійснювати господарську та управлінську діяльність, виконувати власні зобов'язання у порядку, передбаченому чинним законодавством України, умовами укладених договорів.

Внаслідок неправомірних дій самопроголошеної влади АР Криму, підприємством стали керувати особи, які не були призначені відповідно до порядку, передбаченому Статутом українського Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз».

Прізвище особи, чий підпис розміщено на наказі про звільнення № 37-к від 26 березня 2014 року, - ОСОБА_7, який був призначений особами, що захопили українське Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз».

Натомість, колегія суддів бере до уваги, що ОСОБА_7 не був уповноваженою особою Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» і на нього наказом не покладались обов'язки Голови Правління, а тому він не мав повноважень щодо прийняття рішення та підписання наказу про звільнення позивача, тому такий наказ є неправомірним, оскільки підписаний посадовою особою, яка не наділена належними повноваженнями.

Пунктом 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та посадовими або службовими особами на тимчасово окупованій території, є недійсним і не створює правових наслідків.

Окрім того, згідно до ч. 3 ст. 5 Закону «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Відповідно до рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2014 року на користь ОСОБА_2 було виплачено заробітну плату за один місяць в розмірі 17 403 (сімнадцять тисяч чотириста три) грн. 86 коп., яка підлягала негайному виконанню.

На момент розгляду справи в Апеляційному суді, в Товаристві діє штатний розпис, затверджений наказом Товариства від 20.10.2015 № 72-ОД (копія додана).

Колегія суддів, задовольняючи апеляційну скаргу та скасовуючи рішення суду першої інстанції, приймає також до уваги, що під час розгляду справи позивач особисто підтвердив, що не з'являвся в Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» після так званого свого «звільнення» в Державному акціонерному товаристві «Чорноморнафтогаз» за місцем знаходження: Україна, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 26, оф. 505.

Також в справі відсутні докази не допуску позивача до підприємства (Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз»), яке знаходилось в м. Києві, вул. Б. Хмельницького, 26, оф. 505, в період розгляду справи.

Після збройного захоплення усіх офісів, технічних та виробничих приміщень Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» на території АР Крим, деякі працівники підприємства разом з діючим на той момент Головою Правління ОСОБА_4 переїхали до м. Києва. Це відбулось 11 березня 2014 року, що підтверджується позивачем в позовній заяві.

Серед цих працівників не було Позивача - ОСОБА_2, який залишився вже на підприємстві, захопленому представниками окупанта.

Оскільки Позивач після свого так званого «звільнення» не з'являвся на підприємстві за адресою м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 26, оф. 505, тому Відповідач внаслідок втрати всіх документів і не міг відновити щодо нього кадрову документацію, зокрема розпорядчі документи.

Колегія суддів також звертає увагу на той факт, що Позивач був обізнаний про місцезнаходження Відповідача у м. Києві, про що він вказав у позовній заяві (аркуш 1 цієї заяви).

За таких обставин заробітна плата ОСОБА_2 не могла бути нарахована.

Крім того, підпунктом «в» пункту 12.10 статті 12.10 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» № 163 6-VII від 12.08.2014 визначено наступне:

«На тимчасово окупованій території України особа не несе юридичної відповідальності за невиплату або за затримку виплати заробітної плати працівникам, передбаченої законодавством України, якщо така невиплата (затримка) виникла внаслідок тимчасової окупації (обставин непереборної дії)».

З урахуванням наведеного, колегія суддів встановила, що позов позивача не доведений, жодних порушення трудових прав позивача не встановлено, а тому, рішення суду, яким задоволено позов, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Виконуючи вимоги касаційної інстанції, колегія суддів також перевірила обставину, що дійсно, позивач став на облік у Центрі зайнятості та отримав виплату по безробіттю від держави у розмірі 34044 грн. 34 коп., окрім того, оскаржуване рішення місцевого суду про стягнення з відповідача заробітної плати на користь позивача було виконано відповідачем та сплачено йому 17403 грн.86 коп.

Задовольняючи апеляційну скаргу частково, колегія суддів відмовляє у задоволені апеляційної вимоги про стягнення на користь відповідача судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 309 ЦПК України, апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення або змінює його, у разі недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав доведеними, має місце у випадках зазначення у судовому рішенні певних обставин та фактів, які не підтверджені доказами, їх недостатність, недостовірність та (або) суперечливість, відсутність мотивів прийняття чи неприйняття доказів, тощо.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 293, 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2014 року скасувати та ухвалити по справі нове.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" про визнання дій незаконними, визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: