Справа №522/6240/15-ц
Провадження №2/522/5599/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 червня 2015 року Приморський районний суд міста Одеси в складі
Головуючого судді Шликова С.П.,
за участю секретаря Дорошенко Ю.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Жовтнева філія Одеської спеціалізованої біржі нерухомості про визнання договору купівлі продажу нерухомого майна дійсним,-
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, третя особа: Жовтнева філія Одеської спеціалізованої біржі нерухомості про визнання договору купівлі продажу нерухомого майна дійсним, мотивуючи свої вимоги наступним:
11 травня 1998 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір купівлі продажу нерухомого майна, за яким відповідач продала, а позивач придбала 107/1000 частин квартири АДРЕСА_1, яка складається з 1 (однієї) кімнати житловою площею 12,2 кв., а також 18- житлова, 107/1000 частин коридору 1, 107/1000 частин коридору 16, 107/1000 частин ванної 10, 107/1000 частин вбиральні 11, 107/1000 частин коридору 15, 107/1000 частин кухні 13, 107/1000 частин кухні 12, 107/1000 частин кухні -14.
Вказаний договір купівлі продажу посвідчений керівництвом Жовтневої філії Одеської спеціалізованої біржі нерухомості 11.05.1998 року.
В подальшому, як зазначено у позові, право власності на вищевказані 107/100 частин квартири було зареєстровано за ОСОБА_1, однак у нотаріальній конторі договір купівлі продажу не реєструвався, що на теперішній час, як вказує позивач, позбавляє її можливості здійснювати право власності своїм майном, а саме розпоряджатися нерухомістю на власний розсуд.
У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги і просила їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, а також пояснивши, що вказаний договір купівлі продажу квартири не був зареєстрований у нотаріальній конторі, оскільки на момент вчинення правочину нотаріального посвідчення діюче на той час законодавство України не вимагалося. Проти ухвалення заочного рішення суду не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася, була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, від неї не надійшло повідомлення про причини неявки, клопотань про відкладення справи від неї до суду не надходило, тому враховуючи, що представник позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення.
Представник третьої особи до судового засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю на адресу суду не надходило..
Суд, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.
Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 2 тієї ж статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Частинами 3 та 4 ст. 2 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.
У відповідності до ч. 3 ст. 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Враховуючи той факт, що позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що правовідносини між нею та відповідачем виникли з 11.05.1998 року, тому суд приходить до висновку, що застосуванню підлягають й норми матеріального права, які були чинними на той час.
Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР від 18 липня 1963р. , який діяв на час виникнення спірних правовідносин 11 травня 1998 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 УЦК УРСР).
Вказані 107/1000 квартири складаються з 1 (однієї) кімнати житловою площею 12,2 кв., а також 18- житлова, 107/1000 частин коридору 1, 107/1000 частин коридору 16, 107/1000 частин ванної 10, 107/1000 частин вбиральні 11, 107/1000 частин коридору 15, 107/1000 частин кухні 13, 107/1000 частин кухні 12, 107/1000 частин кухні -14.
Відповідно до п. 5 вказаного договору купівлі продажу нерухомого майна інвентаризаційна вартість 107/1000 частин квартири складає 3189,00 грн..
Згідно з п. 6 договору 107/1000 частин квартири продані за 6500 (шість тисяч пятсот) гривень, які отримані продавцем ОСОБА_2 до підписання цього договору, та належить новому власнику ОСОБА_1.
Пунктом 9 договору купівлі продажу нерухомого майна передбачено, що на виконання ст.. 227 ЦК України цей договір підлягає реєстрації у МБІ м. Одеси на імя ОСОБА_1.
Крім того, у відповідності до умов цього ж договору купівлі продажу, вказаний договір не підлягає нотаріальному посвідченню. (а.с. 9-10)
Також, відповідно до умов вищевказаного договору 11 травня 1998 року цей договір купівлі продажу зареєстрований у Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю Жовтневої філії Одеської спеціалізованої біржі нерухомості за № 98.05-474 від 11.05.1998 року. (а.с. 10)
У відповідності до наданої суду копії реєстраційного посвідчення Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості посвідчило, що 107/1000 частин квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, зареєстровані за ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі продажу № 98.05.-474 від 11.05.1998 року та записано у реєстрову книгу за № 471, стр. 189, кн256 пр 08 червня 1998 року. (а.с. 10)
Як вбачається з наданої суду копії технічного паспорту від 25.04.1998 року на квартиру АДРЕСА_3 107/1000 частин вказаної квартири належать ОСОБА_2. (а.с. 11-12)
Крім того, у судовому засіданні було встановлено, що згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо реєстрації права власності за третіми особами, заборони відчуження або арешту на 107/1000 частин квартири АДРЕСА_4 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. (а.с. 55-57)
Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР від 18 липня 1963р. нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 ЦК УРСР.
Відповідно до частини 2 ст. 48 ЦК УРСР від 18 липня 1963р. по недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
У відповідності з ч. 2 ст.47 ЦК УРСР від 18 липня 1963р., який діяв на час укладення угоди купівлі-продажу спірного житлового будинку, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами згідно з постановою Пленуму Верховного Суду від 25.05.98 року № 15), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб.
Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК).
Крім того, у відповідності до ст. 224 ЦК УРСР від 18 липня 1963р. за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
У судовому засіданні встановлено, що договір купівлі продажу нерухомого майна № 98.05-474 від 11.05.1998 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виконано сторонами повністю, претензій до відповідача ОСОБА_2 (продавця за контрактом) ОСОБА_1 не має.
Також, у судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 вважала, що укладений договір є законним, оскільки згідно ст. 15 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-XII «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, нотаріальному посвідченню не підлягають.
Судом встановлено, що будь-які перешкоди для нотаріального посвідчення договору на час його укладення були відсутні, договір не був посвідчений нотаріально в зв'язку із неправильним тлумаченням на той час ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», згідно якого угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, що не виключало дотримання при його укладенні вимог ст. 227 ЦК УРСР 1963р.
Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, який діє з 01 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення ЦК України застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
За таких обставин, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі, з визнанням зазначеного біржового договору купівлі продажу 107/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_2 дійсним, оскільки з приведених вище доказів вбачається, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений вищевказаний договір купівлі - продажу, при цьому покупець ОСОБА_1 в повному обсязі виконала умови угоди, нотаріальне посвідчення договору в даний час неможливо в зв'язку з тим, що відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення.
Вирішуючи відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх розподілу, оскільки такі вимоги позивачем не заявлялися.
На підставі викладеного, керуючись ст..ст. 5, Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України, ст..ст. 47,48, 224, 227 ЦК УРСР, ст.. 15 Закону України від 10.12.1991 року «Про товарну біржу», ст.ст. 2, 10, 11, 60, 61, 88, 212, 213, 214, 215,224-226,294 ЦПК України суд, -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя