Справа № 347/2497/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1252/2015
Головуючий у 1 інстанції Турянський І.Є.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором та зустрічними позовами ОСОБА_3, ОСОБА_4 до АТ «ПроКредит Банк» про припинення правовідносин та визнання договору поруки припиненим, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на рішення Косівського районного суду від 20 квітня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2014 року АТ «ПроКредит Банк» звернувся в суд з позовом, уточнивши його в подальшому, до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_2 неналежно виконувала взяті на себе зобов'язання по укладених в межах рамкової угоди №0031 від 15 листопада 2007 року кредитних договорах, внаслідок чого станом на 17 грудня 2014 року допустила загальну заборгованість в розмірі 2 920 236,94 грн. Враховуючи солідарний обов'язок поручителів перед банком за зобов'язаннями боржника просив задовольнити позов.

В грудні 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись в суд із зустрічною позовною заявою до АТ «ПроКредит Банк» про визнання недійсними з моменту укладення рамкової угоди, договорів про надання траншу та договорів поруки внаслідок порушення прав споживача, яку ухвалою Косівського районного суду від 20 квітня 2015 року залишено без розгляду.

У січні 2015 року ОСОБА_3, а у березні 2015 року ОСОБА_4, звернулись в суд із зустрічними позовними заявами до банку про припинення правовідносин та визнання договору поруки припиненим.

Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що вони поручались по зобов'язаннях ОСОБА_2 як фізичної особи, а не фізичної особи-підприємця. Крім того, порука припинилася внаслідок зміни зобов'язання без їх згоди, що призвело до збільшення обсягу відповідальності, аналогічно як і зі спливом строку її дії. З цих підстав просили зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Косівського районного суду від 17 березня 2015 року позовні заяви об'єднано в одне провадження.

Рішенням Косівського районного суду від 20 квітня 2015 позов АТ «ПроКредит Банк» задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь АТ «ПроКредит Банк» заборгованість по рамковій угоді №0031 від 15 листопада 2007 року на загальну суму 2 920 236,94 грн., з них: по договору про надання траншу №113.42207/FW2601.184 від 29 березня 2012 року - 256 312,07 грн.; по договору про надання траншу №1301.42927/FW2601.184 від 26 грудня 2012 року - 879 216,25 грн., по договору про надання траншу №.1301.42928/FW2601.184 від 26 грудня 2012 року - 1 121 636,12 грн.; по договору про надання траншу № 1301.43160/FW2601.184 від 25 березня 2013 року - 663 072,50 грн. та судовий збір у сумі 3 654,00 грн.

Зустрічні позови ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено. Припинено правовідносини та визнано припиненими: договір поруки від 19 вересня 2008 року №2153-ДП1, укладений між ЗАТ «ПроКредит Банк» (правонаступник АТ «ПроКредит Банк») та ОСОБА_3 та договір поруки від 19 вересня 2008 року №3508-ДП1, укладений між ЗАТ «ПроКредт Банк» та ОСОБА_4

Також скасовано заходи забезпечення позову, зокрема знято арешт: з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 26 грудня 2012 року, а також з усього рухомого та нерухомого майна, що належать ОСОБА_4 та ОСОБА_3

На рішення суду АТ «ПроКредит Банк» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку щодо пропуску банком шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителів. Так, у зв'язку із несплатою ОСОБА_2 обов'язкових платежів за квітень 2014 року банк відповідно до вимог законодавства та умов договору 05 травня 2014 року направив боржнику вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитними договорами. Аналогічно 05.05.2014 року такі вимоги направлено і поручителям. Отже, у травні 2014 року кредитором в односторонньому порядку змінено строки виконання основного зобов'язання. Позов про стягнення з відповідачів заборгованості подано банком 03 жовтня 2014 року, тобто протягом строку дії поруки.

З цих підстав просив рішення змінити, позов Банку задовольнити, у задоволенні зустрічних позовних вимог - відмовити.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 доводів скарги не визнала посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представник ОСОБА_5 про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, останнім подано заяву про слухання справи без його участі. Наведена обставина не перешкоджає розгляду справи у його відсутності та відсутності відповідачів.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ «ПроКредит Банк» та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що боржник неналежно виконувала взяті на себе зобов'язання по укладених в межах рамкової угоди №0031 від 15 листопада 2007 року кредитних договорах, тому з неї на користь банку підлягає стягненню загальна сума заборгованості станом на 17 грудня 2014 року в розмірі 2 920 236,94 грн. Разом з тим, оскільки порука ОСОБА_3 та ОСОБА_4 припинилась внаслідок закінчення строку її дії, тому відповідно відсутні підстави для покладення на них солідарного обов'язку з погашення цієї заборгованості.

Однак, з таким висновком місцевого суду колегія суддів повністю погодитися не може, оскільки такий суперечить вимогам матеріального та процесуального права, а також не узгоджується з матеріалами справи.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов'язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, 15 листопада 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 укладено рамкову угода №0031, згідно умов якої кредитор на положеннях та умовах цієї угоди та договорів про надання траншу відкриває позичальнику кредитну лінію загальною сумою 200 000 доларів США терміном на 120 місяців (а.с.6 т.1). В подальшому 19 вересня 2008 року сторони виклали рамкову угоду у новій редакції (а.с.7-10 т.1).

Відповідно до цієї рамкової угоди між банком та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 укладено договори про надання траншу. Зокрема, 29 березня 2012 року - №113.42207/FW2601.184, за умовами якого кредитор надав останній кредитні кошти у сумі 255 000,00 грн. зі сплатою 24 % річних і строком користування 36 місяців; 26 грудня 2012 року - №1301.42927/FW2601.184 про надання кредиту у сумі 45 000 доларів США зі сплатою 13% річних і строком користування 36 місяців; 26 грудня 2012 року - №1301.42928/FW2601.184, відповідно до якого надано кредит у розмірі 50 000, 00 доларів США строком 48 місяців зі сплатою 13% річних (а.с.11-12, 15-17, 19-21 т.1).

Також 25 березня 2013 року між АТ «ПроКредит Банк» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 на підставі та умовах рамкової угоди укладено договір про відкриття кредитної лінії №1301.43160/FW2601.184, згідно якого розмір ліміту з 25 березня 2013 року по 24 лютого 2014 року становить 250 000,00 грн., а з 25 лютого по 25 березня 2014 року 125 000,00 грн. (а.с. 23-24 т.1).

Відповідно до п.7.1 договору №1 про внесення змін до рамкової угоди від 19 вересня погашення грошових зобов'язань здійснюється у строк, порядку, черговості та розмірі встановлені угодою та кредитними договорами, шляхом зарахування коштів на визначений кредитором рахунок.

Пунктом 8.2 даного договору визначено, що у випадку прострочення погашення грошових зобов'язань тривалістю більш ніж 3 (три) банківських дні, банк вправі вимагати дострокового погашення кредиту.

Крім того, як передбачено п.10.2. договору при порушенні встановлених цим договором строків погашення грошових зобов'язань позичальник сплачує штрафну пеню у розмірі 0,5 % від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15 гривень у еквіваленті валюти кредиту за кожний календарний день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості. Починаючи з 31 календарного дня прострочення, вказаний розмір пені збільшується до 1% за умови подання кредитору відповідного повідомлення позичальнику про таке збільшення. Розмір пені не може бути збільшено, якщо погашено не менш ніж 80% усього боргу чи щомісячне погашення не менш ніж 30% від суми.

Згідно вимог договору про надання траншу повернення кредиту та сплата процентів здійснюється періодичними платежами, сума і строк сплати яких визначені графіком в черговості, встановленій рамковою угодою.

За змістом ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлене договором поруки.

З'ясовано, що для забезпечення виконання зобов'язань по рамковій угоді 19 вересня 2008 року укладено договори поруки: №2153-ДП1 - між банком та ОСОБА_3 та №3508-ДП1 між банком та ОСОБА_4 Відповідно до умов цих договорів поручитель поручається перед кредитором за виконання зобов'язань позичальника у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник (а.с. 50-51, 52-53 т.1).

З матеріалів справи вбачається, що боржник належним чином не виконувала умови рамкової угоди, зокрема з березня 2014 року перестала вносити обов'язкові платежі, у зв'язку із чим станом на 17.12.2014 року допустила заборгованість перед АТ в загальному розмірі 2 920 236,94 грн. Зазначена сума складається, зокрема: заборгованість за договором про надання траншу №113.42207/FW2601.184 від 29.03.2012 року - 256 312,07 грн., з них: 113 823,72 грн. - заборгованість по кредиту; 10 251,51 грн. - заборгованість по процентах; 15 697,36 грн. - заборгованість по процентах за неправомірне користування кредитом; 116 629,48 грн. - пеня; заборгованість за договором про надання траншу №1301.42927/FW2601.184 від 26 грудня 2012 року - 879 216,25 грн., з них: 464 544,43 грн. - заборгованість по кредиту; 21 191,39 грн. - заборгованість по процентах; 29 003,68 грн. - заборгованість по процентах за неправомірне користування кредитом; 364 476,75 грн. - пеня; заборгованість за договором про надання траншу №1301.42928/FW2601.184 від 26 грудня 2012 року у розмірі 1 121 636,12 грн., з них: 597 180,66 грн. - заборгованість по кредиту; 28 135,05 грн. - заборгованість по процентах; 36 391,68 грн. - заборгованість по процентах за неправомірне користування кредитом; 459 928,72 грн. - пеня; заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №1301.43160/FW2601.184 від 25 березня 2013 року у розмірі 663 072,50 грн., з них: 249 999,85 - заборгованість по кредиту; 5 916,67 грн. - заборгованість по процентах; 46 916,63 грн. - заборгованість по процентах за неправомірне користування кредитом; 360 239,35 грн. - пеня.

Вказаний розмір заборгованості підтверджується відповідними розрахунками (а.с.93-106 т.1) і в ході розгляду справи судом першої інстанції такий відповідачами не оспорювався. Не спростовано його і в засіданні апеляційного суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Конструкція вказаної норми вказує на те, що розмір неустойки може бути зменшений судом, якщо буде встановлено хоча б одна з зазначених підстав: якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, а також якщо за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

При цьому, неустойка є одним із способів забезпечення виконання зобов'язання, має стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов'язань та не може бути одним із способів збагачення.

Разом з тим перевіркою розміру заборгованості з'ясовано, що розмір пені за договором про відкриття кредитної лінії №1301.43160/FW2601.184 від 25.03.2013 року (а.с.98 т.1) значно перевищує розмір збитків кредитора.

З врахуванням наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що розмір неустойки слід зменшити до 302 833,15 грн.

Згідно положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 вересня 2014 року № 6- 53цс 14 регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в цьому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Постановляючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що прострочення чергового місячного платежу по договору про надання траншу №113.42207/FW2601.184 від 29 березня 2012 року виникло 16 квітня 2012 року, по договорах про надання траншу № 1301.42927/FW2601.184 від 26 грудня 2012 року, №1301.42928/FW2601.184 від 26 грудня 2012 року та №1301.43160/FW2601.184 від 25 березня 2013 року - 14 січня 2013 року. В той же час, із позовом про солідарне стягнення заборгованості з боржника та поручителів банк звернувся у жовтні 2014 року, тобто після спливу встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку. А отже порука припинилася і підстави для покладення на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарного обов'язку із боржником відсутні.

Проте такий висновок суду є неправильним та не узгоджується із правовою позицією, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 р. у справі № 6-190 цс14.

Як видно зі змісту п. 4.1 договорів поруки порука діє з моменту укладення договору протягом усього часу дії, встановленого Рамковою угодою ліміту строку кредитування та до моменту, що наступить пізніше: припинення строку дії Рамкової угоди чи належне виконання усіх вимог кредитора. Припинення окремих кредитних договорів чи погашення заборгованості позичальника до моменту припинення строку дії рамкової угоди, а також непред'явлення кредитором вимоги про погашення поручителем заборгованості позичальника не тягне за собою припинення поруки (а.с.50,52 т.1).

Із матеріалів справи вбачається, що 05 травня 2014 року позивач відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України та на підставі розділу 8 рамкової угоди надіслав ОСОБА_2 письмові вимоги №250/14, №253/14, №255/14, №259/14 (а.с.31,33,36,40 т.1) про повне дострокове погашення кредиту протягом 5-ти банківських днів з моменту відправлення вимоги. Аналогічно 05 травня 2014 року банк направив відповідні вимоги про виконання зобов'язань за договором поруки протягом 5-ти банківських днів поручителям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.30,32,34,35,37,38,39,41 т.1).

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати.

Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений ч.4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Встановлено, що за захистом свого порушеного права АТ «ПроКредит Банк» звернувся до суду 14 жовтня 2014 року, тобто протягом строку дії поруки (а.с.2-5 т.1).

Відтак, в даному випадку судом не встановлено підстав для припинення договору поруки виходячи з положень ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Згідно із ст.ст. 11,31 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним позовних вимог. Визначення предмета та підстав заявленого позову належить виключно позивачу.

Обґрунтовуючи зустрічні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилалися також на те, що після укладення договору поруки між ОСОБА_2 та банком укладались договори про надання траншу, у зв'язку з цим збільшився обсяг їх відповідальності. В той же час зміни до договорів поруки з урахуванням цих договорів не укладався.

З матеріалів справи вбачається, що будь-яких висновків по суті позовних вимог про припинення договору поруки у зв'язку зі зміною зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, судом не зроблено. Тому вказана вимога в порушення норм ст. 215 ЦПК України та п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» взагалі судом не вирішена.

Згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Крім того, як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 22 постанови Пленуму №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11.

Крім того, у відповідності до правової позиції, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-69цс11 збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ними.

Відповідно до розділу 2 договору поруки розмір зобов'язань позичальника визначається відповідно до Кредитних договорів. При цьому розмір зобов'язання, які виникають з рамкової угоди і укладених на її підставі кредитних договорів, визначається з врахуванням усіх існуючих та майбутніх кредитів, виданих в межах лімітів умов кредитування, що на момент укладення договору становить 400 000,00 доларів США.

Порука у повному обсязі поширюється на зобов'язання позичальника із врахуванням усіх кредитних договорів, а також змін та/або доповнень до кредитних договорів з моменту набрання ними чинності.

Поручитель погоджується, що усі інші зміни до будь-якої рамкової угоди та/чи інших кредитних договорів, а також укладення нових кредитних договорів на підставі рамкової угоди не є такими, що збільшують обсяг його відповідальності, а тому порукою будуть забезпечуватися зобов'язання Позичальника з врахуванням таких змін і кредитних договорів без необхідності їх попереднього чи наступного ознайомлення чи погодження із поручителем.

А відтак, колегією суддів не встановлено будь-яких дій банку, що призвели (чи могли призвести) до припинення поруки з підстав, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції на порушення статей 212, 214 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не встановив, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення, що призвело до неправильного вирішення справи, не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ «ПроКредит Банк» та відмову у задоволені зустрічних позовів ОСОБА_3, ОСОБА_4

Відповідно до ч.6 ст.154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи вищенаведені обставини, постановлення апеляційним судом нового рішення по суті спору про часткове задоволення позову відповідно відсутні підстави для скасування заходів забезпечення.

Розподіл судових витрат слід покласти на сторін згідно ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 20 квітня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково. У задоволені зустрічних позовів ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ПАТ «ПроКредит Банк» про припинення правовідносин та визнання припиненим договору поруки відмовити.

Стягнути солідарно з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованість:

за договором про надання траншу №113.42207/FW2601.184 від 29 березня 2012 року у розмірі 256 312,07 грн., з них: 113 823,72 грн. - заборгованість по кредиту; 10 251,51 грн. - заборгованість по процентах; 15 697,36 грн. - заборгованість по процентах за неправомірне користування кредитом; 116 629,48 грн. - пеня;

за договором про надання траншу №1301.42927/FW2601.184 від 26 грудня 2012 року у розмірі 879 216,25 грн., з них: 464 544,43 грн. - заборгованість по кредиту; 21 191,39 грн. - заборгованість по процентах; 29 003,68 грн. - заборгованість по процентах за неправомірне користування кредитом; 364 476,75 грн. - пеня;

за договором про надання траншу №1301.42928/FW2601.184 від 26 грудня 2012 року у розмірі 1 121 636,12 грн., з них: 597 180,66 грн. - заборгованість по кредиту; 28 135,05 грн. - заборгованість по процентах; 36 391,68 грн. - заборгованість по процентах за неправомірне користування кредитом; 459 928,72 грн. - пеня;

за договором про відкриття кредитної лінії №1301.43160/FW2601.184 від 25 березня 2013 року у розмірі 605 666,30 грн., з них: 249 999,85 - заборгованість по кредиту; 5 916,67 грн. - заборгованість по процентах; 46 916,63 грн. - заборгованість по процентах за неправомірне користування кредитом; 302 833,15 грн. - пеня, а всього 2 862 830,74 грн.

Стягнути солідарно з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на користь Публічного акціонерного товариства заборгованість:

за договором про надання траншу №113.42207/FW2601.184 від 29 березня 2012 року у розмірі 256 312,07 грн., з них: 113 823,72 грн. - заборгованість по кредиту; 10 251,51 грн. - заборгованість по процентах; 15 697,36 грн. - заборгованість по процентах за неправомірне користування кредитом; 116 629,48 грн. - пеня;

за договором про надання траншу №1301.42927/FW2601.184 від 26 грудня 2012 року у розмірі 879 216,25 грн., з них: 464 544,43 грн. - заборгованість по кредиту; 21 191,39 грн. - заборгованість по процентах; 29 003,68 грн. - заборгованість по процентах за неправомірне користування кредитом; 364 476,75 грн. - пеня;

за договором про надання траншу №1301.42928/FW2601.184 від 26 грудня 2012 року у розмірі 1 121 636,12 грн., з них: 597 180,66 грн. - заборгованість по кредиту; 28 135,05 грн. - заборгованість по процентах; 36 391,68 грн. - заборгованість по процентах за неправомірне користування кредитом; 459 928,72 грн. - пеня;

за договором про відкриття кредитної лінії №1301.43160/FW2601.184 від 25 березня 2013 року у розмірі 605 666,30 грн., з них: 249 999,85 - заборгованість по кредиту; 5 916,67 грн. - заборгованість по процентах; 46 916,63 грн. - заборгованість по процентах за неправомірне користування кредитом; 302 833,15 грн. - пеня, а всього 2 862 830,74 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» по 1218, 00 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук