Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/3154/15 Головуючий у 1-й інстанції: Кофанов А.В.
Є.У. № 314/5857/14-ц Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в ході розгляду справи позивач змінив підстави позову.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначав, що 13.09.2014 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу № 001010 з додатками, згідно якого предметом лізінгу по даному договору є трактор МТЗ 892.3. За умовами договору відповідач бере на себе зобов'язання придбати для позивача трактор МТЗ 892.3 у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.

При укладенні договору представник відповідача в усній формі пояснила йому, що позивач повинен сплатити передплату за трактор у розмірі 20 000 грн., після чого трактор йому буде переданий. Позивач сплатив зазначені грошові кошти, проте компанія відмовилася передавати предмет лізингу, посилаючись на те, що договором передбачена сплата 50 % від вартості предмета лізингу, а сплачена сума є комісією за організацію та оформлення договору. Позивач вважає ці умови договору такими, що суперечать Закону України "Про фінансовий лізинг", оскільки комісія виходить за межі переліку платежів, передбачених цим законом, сам предмет лізингу та порядок сплати платежів визначені нечітко, і споживач за цим договором позбавлений права вимагати повернення комісії у разі невиконання договору.

Крім того, позивач посилався на те, що договір здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, оскільки певні його умови є явно несправедливими або вводять в оману, створюють дисбаланс прав та обов'язків на користь відповідача.

Так, позивач зазначав, що згідно п. 8.3 спірного договору, у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Аналогічні положення щодо індексування розміру лізингової плати в залежності від конвертації гривні в іноземну валюту містить п. 8.13 договору. При цьому п. 8.15 договору передбачає, що у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються.

Позивач також зазначав, що предмет укладеного договору лізингу не визначений індивідуальними ознаками, не вказано, про який саме транспортний засіб йде мова та які його характеристики, не дотримано право лізингоодержувача на вибір постачальника предмета лізингу.

Позивач вважає ці умови явно несправедливими, такими, що створюють дисбаланс на користь відповідача.

За твердженням позивача, спірний договір містить й інші умови про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; про надання можливості продавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації у зв'язку з розірванням або невиконанням договору з боку продавця; про надання продавцю права в односторонньому порядку розірвати договір на власний розсуд, при тому, що споживачеві таке право не надається, а так само про надання продавцю права на власний розсуд змінювати умови договору тощо.

Крім того, укладений сторонами договір не містить всіх істотних умов, а саме - предмету договору, а саме, специфікація, індивідуальні ознаки трактору тощо.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що укладений договір суперечить вимогам ЦК України та Закону України "Про захист прав споживачів", у зв'язку з чим він звернувся до суду.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 001010 з додатками від 13.09.2014 року, стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» сплачений реєстраційний платіж в сумі 20 000 грн., сплачену комісію за прийом платежів згідно тарифів банку в розмірі 200 грн. та судові витрати.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 березня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 001010 від 13.09.2014 року, укладений між ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" та ОСОБА_3

Стягнуто з ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" на користь ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 20 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

За положеннями ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що в результаті нечесної підприємницької діяльності було введено в оману споживача щодо істотних умов договору, оскільки умови договору є несправедливими та непрозорими, порушують принцип добросовісності внаслідок чого утворився дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві, що не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг», а відтак пославшись на приписи ст. 216 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнав недійсним договір фінансового лізингу, наслідком чого є повернення позивачу сплачених коштів.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 13 вересня 2014 року між ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" та ОСОБА_3 був укладений договір фінансового лізингу № 001010 з додатками до нього. Відповідно до умов укладеного договору, відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування предмет лізингу - трактор МТЗ-892.3, а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору (а.с. 19-24).

При укладенні цього договору сторонами були обумовлені та підписані додатки № 1 та № 2 - графіки сплати першого та другого лізингового платежу відповідно, які одночасно містили інформацію щодо сплати комісії за організацію та передачу предмету лізингу, послуги з реєстрації, страхування тощо, а також додаток № 3, де визначені детальні особливості предмету лізингу (марка, модель, кількість, ціна) (а.с. 25, 26, 27).

На виконання умов договору позивач 13 вересня 2014 року сплатив ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" 20 000 грн. згідно вказаного договору (а.с. 28, 29).

Статтями 3, 6, 627 ЦК України передбачено свободу договору, а саме: вільність в укладенні договору, у виборі контрагента та визначенні його умов з врахуванням цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В спірних правовідносинах положення Закону України «Про захист прав споживачів» повинні застосовуватися у системному зв'язку з нормами ЦК України та Законом України «Про фінансовий лізинг», який є спеціальним.

Згідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Нормами ст.ст. 638, 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлене законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За цим договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст. 2 вказаного Закону відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За приписами ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За положеннями ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договори порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України): по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Колегія суддів вважає, що умови спірного договору не містять у сукупності вказаних ознак, тому підстав для визнання умов договору несправедливими немає.

Згідно змісту договору фінансового лізингу він містить 16 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки, як позивача, так і відповідача. Позивачем не доведено, що умови укладеного договору всупереч принципу добросовісності мають наслідком істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін. Волевиявлення позивача в момент укладення договору було вільним і відповідало його внутрішній волі, що підтверджується його підписами на кожному аркуші договору, а отже сторонами було досягнуто всіх викладених в договорі умов.

Твердження про те, що позивач при укладенні договору був введений представником компанії в оману щодо характеру сплачених платежів не заслуговують на увагу, оскільки не доводяться зібраними по справі доказами та з огляду на письмову заяву позивача про отримання повної інформації та ознайомлення з умовами договору (а.с. 60), тобто сам позивач ознайомився з договором та погодився з його умовами.

Жодних доказів на підтвердження того що існували перешкоди для ознайомлення з текстом договору, додатками до нього та для з'ясування змісту договору позивач не надав.

Тому посилання позивача на те, що договір укладений на умовах, які ним розцінені як несправедливі та порушують його права є безпідставним. Жодного примусу до укладення договору з боку лізингодавця не встановлено.

Посилання позивача на те, що він не мав можливості встановити призначення платежу при внесені грошових коштів та повірив представнику компанії спростовуються матеріалами справи, позаяк жодних обставин, які перешкоджали б з'ясувати призначення платежу позивач не зазначив.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Тому посилання позивача на те, що він не з'ясовував зміст договору не є переконливим та не є підставою для визнання правочину недійсним.

Також колегія суддів вважає, що під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача про поширення інформації відповідачем, що вводить в оману, з посилання на положення Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції». Вартість предмету лізингу визначена додатком № 3 до договору, а також додатками № 1 та № 2, де виходячи з вартості предмету лізингу та інших платежів розраховані перший та другий лізингові платежі. З цими додатками позивач ознайомлений при укладенні договору, погодився з ними про що свідчить його підпис.

Позивачем не надано будь-яких належних та достатніх доказів, які б доводили факт укладення договору внаслідок здійснення лізинговою компанією «Еталон» нечесної підприємницької практики.

Доводи позивача про те, що спірний договір не містить істотної умови, а саме предмету договору, який не визначений індивідуальними ознаками, є безпідставними, оскільки п. 3.1 вказаного договору та додатком № 3 до нього визначені марка та модель транспортного засобу, що є індивідуальними ознаками для транспортного засобу.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначає, що нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Суд не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутні докази і позивач таких не надав, що під час укладення спірного договору відповідач вчиняв дії, які можливо кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинив дії або бездіяльність, що ввели позивача в оману або були агресивними.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про недійсність договору через невідповідність укладеного договору Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованим.

Таким чином, викладені в апеляційній скарзі доводи знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Оскільки вирішуючи спір, суд неправильно застосував норми матеріального права, обставини, що мають значення для справи і які суд вважав встановленими, є недоведеними, тому відповідно до п. 2 і п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» задовольнити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 березня 2015 року по цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: