Справа №173/1856/15-ц
Провадження №2/173/910/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Шевченко О.Ю.

при секретарі судового засідання Демяненко С.І.,

за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Верхівцевської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Верхньодніпровське районне управління юстиції,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Верхівцевської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29 січня 2015 року державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно після смерті ОСОБА_3, яка померла 21 січня 2006 року. Відмова була обґрунтована тим, що позивач пропустила шестимісячний строк для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Позивач зазначає, що за життя її матері, ОСОБА_3 на підставі договору дарування належав житловий будинок, розташований за адресою: вул..Мечникова, 89 м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. В 2005 року мати позивача, ОСОБА_3 тяжко захворіла і у звязку з цим потребувала постійного догляду і тому позивач змушена була мешкати разом з матірю, здійснювати за нею догляд та вести спільне господарство. Після смерті матері виникла необхідність продати будинок, тому позивач звернулася до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав, проте, як зазначалося вище нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину. На підставі вищевикладеного позивач просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок № 89 по вул.. Мечникова у м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3Г, яка померла 21 січня 2006 року та зобовязати Верхньодніпровське районне управління юстиції зареєструвати на її імя право власності на зазначений житловий будинок.

В судовому засідання позивач позов підтримала, просила суд задовольнити заявлені позовні вимоги. Суду пояснила, що вона дійсно не зверталася до нотаріуса із заяво про прийняття спадщини, звернулася лише в 2015 році, коли виникла необхідність продати будинок, оскільки в ньому ніхто не мешкає. Брат відмовився від прийняття спадщини на її користь. До суду з позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини вона не зверталася. Всі документи на будинок оформлені належним чином. Оскільки нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, позивач просила суд визнати за нею право власності на нерухоме майно, що залишилося після смерті матері.

Відповідач та третя особа в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, кожний окремо подав заяву про розгляд справи без їх участі.

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

21 січня 2006 року померла мати позивача ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть І-КИ № 066244 (а.с.10), свідоцтвом про народження ОСОБА_4 (а.с.8) та свідоцтвом про одруження, згідно з яким прізвище ОСОБА_4 було змінено на «Аліпова» (а.с.9).

За життя ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 4 листопада 2003 року мала у власності домоволодіння за адресою: вул..Мечнікова, 89 у м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с.16). Право власності було зареєстровано комунальним підприємством «Верхньодніпровське БТІ» (а.с.17). Відомості про державну реєстрацію права власності внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідною інформаційною довідкою № 46076236 від 22 жовтня 2015 року (а.с.46).

Після смерті ОСОБА_3, 29 січня 2015 року її донька, ОСОБА_1, звернулася до державного нотаріуса Верхньодніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а.с.60). Також 29 січня 2015 року із заявою про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1 звернувся ОСОБА_5 (а.с.59).

Постановою державного нотаріуса від 29 січня 2015 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що вона пропустила визначений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини та рекомендовано звернутися до суду для встановлення додаткового строку на прийняття спадщини (а.с.23).

Слід звернути увагу, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини".

Першочерговим є вирішення питання про виникнення у спадкоємця права на спадщину.

За змістом норм статей 1268 - 1269 Цивільного кодексу України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1270 Цивільного кодексу України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною 2 ст. 1220 Цивільного кодексу України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. У випадку, якщо спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини.

В судовому засіданні встановлено, що на день своєї смерті ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 сама, що підтверджується довідкою Верхівцевської міської ради № 207 від 23 січня 2015 року (а.с.69). Згідно з п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012, № 296/5 у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Саме у звязку з тим, що ОСОБА_1 на момент відкриття спадщини не була зареєстрована разом із спадкодавцем нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Отже, у випадку, якщо спадкоємець фактично постійно проживав із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, проте у його паспорті відсутня відмітка про реєстрацію місця проживання разом із спадкодавцем, а також відсутні докази, визначені п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року також передбачено, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому розглядаються заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Окрім того, якщо спадкоємець постійно не проживав разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини та не звернувся до нотаріуса у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини, згідно з ч. 3 ст. 1272 Цивільного кодексу України він має право звернутися до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. У випадку, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

В судовому засіданні встановлено, що право власності ОСОБА_1 на спадкове майно ніким не оспорюється, тобто фактично відсутній спір щодо спадкового майна.

Разом з тим ОСОБА_1 на час розгляду справи судом вважається такою, що не прийняла спадщину, оскільки відсутнє рішення суду про встановлення факту проживання разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини або ж рішення суду про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини. Суд приймає до уваги акт депутата Верхівцевської міської ради № 7 від 2 лютого 2015 року, згідно з яким з 2005 року ОСОБА_1 фактично проживала ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із своєю матірю ОСОБА_3 (а.с.18), проте вимоги про встановлення факту проживання разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини ОСОБА_1 не заявлялися, із позовом про встановлення додаткового строку про прийняття спадщини вона не зверталася.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням того, що відсутній спір про право щодо спадкового майна, суд вважає вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно передчасними та необґрунтованими, оскільки за наявності рішення суду про встановлення факту проживання разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини або рішення суду про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину.

Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, право вибору способу захисту належить виключно позивачу. Згідно з ч.2 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню, оскільки позивач фактично має можливість отримати свідоцтво про право на спадщину за умови встановлення факту проживання разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини або ж встановлення додаткового строку для прийняття спадщини. Вимоги про зобовязання третьої особи зареєструвати право власності також не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від позовних вимог про визнання права власності, у задоволенні яких судом відмовлено.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем необхідно віднести за рахунок позивача, оскільки в позові відмовлено.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Верхівцевської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування відмовити.

Судові витрати, понесені позивачем, - віднести за рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, проте не були присутні під час його проголошення мають право оскаржити його протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ю.Шевченко