Справа № 367/439/14-367/439/14-ц Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/6649/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 17.12.2015
УХВАЛА

Іменем України

17 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Лащенка В. Д.,

суддів: Кулішенка Ю. М., Сушко Л. П.,

при секретарі: Волинець Я. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,

встановила:

У січні 2010 року ОСОБА_3 звернулася в суд із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 18 жовтня 2007 року померла її мати ОСОБА_5, після смерті матері вона у встановлений законодавством строк звернулася із заявою про прийняття спадщини, і пятою Київською державною нотаріальною конторою за її заявою заведена спадкова справа № 1061 за 2007 рік, тому відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України вона вважається такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері. Зазначає, що ОСОБА_5 була спадкоємцем другої черги в порядку спадкування за законом після смерті брата ОСОБА_6, який помер 07 липня 2007 року. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

У вересні 2007 року ОСОБА_5 звернулася до Ірпінської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 Тоді їй стало відомо, що за життя ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений 09 квітня 2003 року державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 реєстровий № 2297, яким все своє майно заповів ОСОБА_8

Вважає, що при складанні заповіту ОСОБА_6 не в повній мірі усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними і вказаний заповіт має бути визнаний судом недійсним, виходячи із наступного. ОСОБА_6 на протязі багатьох років зловживав спиртними напоями, страждав на стійку алкогольну залежність, мав неврівноважену психіку по причині невдалого особистого життя. Зловживати спиртним ОСОБА_6 почав після смерті у 1990 році його дружини і його залежність посилилась після смерті сина у 2001 році. ОСОБА_5 намагалася полікувати брата, возила до лікарів, але це результату не дало. На ґрунті зловживання спиртним, ОСОБА_6 вів себе неадекватно, періодично його доставляли до міліції. Останні роки свого життя він знаходився під піклуванням ОСОБА_5, між ними були добрі стосунки і під час спілкування з братом її матері достеменно було відомо, що заповідати будь-кому належну йому на праві власності квартиру ОСОБА_6 наміру не мав.

Крім того на час складання заповіту у ОСОБА_6 були ознаки онкологічного захворювання, він схуд, постійно скаржився на біль, в подальшому йому був поставлений діагноз рак правої легені. Так як ОСОБА_6 зловживав алкогольними напоями та протягом останніх років був вимушений вживати сильнодіючі медичні препарати, які подавляють біль, він не міг свідомо, у здоровому глузді, твердій памяті та при ясній свідомості, діяти добровільно, розуміти значення своїх дій та не помилятися у відношенні такого правочину як заповіт.

Позивач вказує, що згідно діючого законодавства до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; так як вона прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5, то вважає, що її право на спадкове майно після смерті ОСОБА_6 перейшло у спадщину до неї.

Позивач просив визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_6 на ім»я ОСОБА_8В,, посвідчений 09 квітня 2003 року державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори ОСОБА_7А, зареєстрований під номером 2297.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 квітня 2013 року позов задоволено. Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_6 Ф на ім`я ОСОБА_8, посвідчений 09 квітня 2003 року нотаріусом державної нотаріальної контори ОСОБА_7А, зареєстрований під номером 2297.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_4 та ОСОБА_9 подали апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 03 жовтня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_9 відхилено.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 квітня 2013 року залишено без змін.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою ОСОБА_4 та ОСОБА_9 подали касаційну скаргу в якій просили скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 квітня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 03 жовтня 2013 року і передати справу на новий розгляд до суду 1-ї інстанції в іншому складі суду.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_9 задоволено.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 квітня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 03 жовтня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 жовтня 2015 року позовну заяву ОСОБА_3 - задоволено.

Заповіт, складений ОСОБА_6 на імя ОСОБА_8, посвідчений 09 квітня 2003 р державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори ОСОБА_7А, зареєстрований під номером 2297, визнано недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповне з»ясування обставин справи, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено,що 18 жовтня 2007 року померла ОСОБА_5, після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй за життя майно. Спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_5 є її дочка ОСОБА_3

07 липня 2007 року помер рідний брат ОСОБА_5 -ОСОБА_6, після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому за життя майно. За життя ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі за № 2297. Зі змісту заповіту вбачається, що все своє майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2, ОСОБА_6 заповідав ОСОБА_8

Після смерті ОСОБА_6 до Ірпінської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом звернулися ОСОБА_8 та ОСОБА_5

05 квітня 2011 року помер ОСОБА_8, після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому за життя майно, останній заповіту не залишив.

07 вересня 2011 року до Ірпінської міської державної нотаріальної контори звернувся із заявою про прийняття спадщини за законом син померлого ОСОБА_2, який діяв за згодою свого законного представника-матері ОСОБА_9, іншим спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_8 є його син ОСОБА_4

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, якій дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно висновку повторної судово-психіатричної експертизи №576 від 08.07.2015р ОСОБА_6 на час складання заповіту 09.04.2003 року страждав на психічний розлад у вигляді психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю із вираженими змінами особистості та вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням, за своїм психічним станом ОСОБА_6Ф 09.04.2003 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.(а.с.234-239 т 2). При вирішенні спору по суті суд першої інстанції прийняв до уваги даний висновок, оскільки він обґрунтований, містить посилання на всі письмові докази, які зібрані по справі, на покази свідків, які були допитані у судових засіданнях, даний висновок обґрунтовується відомостями, викладеними у медичних картках, які були надані на дослідження та які долучені до справи, а саме є посилання на ті обставини, що ОСОБА_6Ф у досліджуваний період, а саме у 2003 році лікувався від алкоголізму, йому було рекомендовано спостереження у лікаря нарколога та стаціонарне лікування у психіатричному закладі, є посилання на ті обставини, що ОСОБА_10Ф у 2003 році оглядався лікарем наркологом та лікарем психіатром.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про визнання заповіту недійсним, який було складено ОСОБА_6 09 квітня 2003 року і який посвідчений державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 2297.

Доводи апеляційної скарги про проведення повторної судової психіатричної експертизи на підставі письмових доказів, які не можуть бути допустимими та достовірними, суд апеляційної інстанції не може врахувати з таких підстав.

Експертами у висновку судово-психіатричної експертизи від 08 липня 2015 року зазначено, що згідно з МКАХ із Донецького обласного наркологічного диспансеру, ОСОБА_6 03 лютого 2003 року звертався за допомогою до вищезазначеного закладу, і далі містяться посилання на записи у медичній картці. Також у висновку експертизи міститься посилання на відповідь із обласного наркологічного диспансеру м. Донецька від 16 грудня 2010 року про те, що ОСОБА_6 на стаціонарне лікування не поступав, за медичною допомогою не звертався, на наркологічному обліку не знаходився. Така відповідь була надана на запит адвоката ОСОБА_11 від 15 грудня 2010 року, який у зв»язку із розглядом цивільної справи у суді запитував про перебування на амбулаторному лікуванні у 2003 році з діагнозом хронічний алкоголізм ОСОБА_6 (а.с. 125 т. 1).

Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що медична картка на імя померлого із Донецького обласного наркологічного диспансеру є недостовірним доказом, оскільки не встановлені обставини про те, що зазначена в ній інформація про стан здоров»я ОСОБА_6 не відповідає дійсності. Крім того експерти у своєму висновку посилалися також на інші докази щодо психічного стану ОСОБА_6, і з урахуванням всіх встановлених судом обставин та наданих доказів було надано висновок.

Посилання у експертному дослідженні на покази свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 є правомірними, оскільки відсутні будь-які дані про те, що вказані свідки були допитані в судовому засіданні з порушенням норм процесуального права, а факт скасування попереднього судового рішення, не свідчить про недостовірність зібраних до його ухвалення доказів.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права при його ухваленні, які передбачені ст. ст. 309, 310 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді