АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/5259/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Лісовська О.В
Доповідач: Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 червня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Крижанівської Г.В.,

- Шебуєвої В.А.

за участю секретаря - Горобець А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року позивач за первісним позовом ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.

У мотивування вимог посилався на те, що у власності ОСОБА_2перебувала мала архітектурна форма, розташована на АДРЕСА_1.

На початку 2014 року вказаний МАФ зі свого місця розташування зник.

Маючи намір збудувати для власних потреб МАФ, він на базі будівництва МАФів по АДРЕСА_2, виявив належний ОСОБА_2 МАФ, який знаходився у розібраному вигляді.

Він уклав усний договір з працівниками бази щодо відновлення вказаного МАФу.

Після його відновлення перевіз МАФ на місце його постійного розташування на АДРЕСА_1 та здійснював у ньому свою підприємницьку діяльність.

У подальшому від працівників бази йому стало відомо, що відповідач має намір повернути свій МАФ.

Оскільки він уклав у відновлення МАФу значні кошти, тому вважає, що у нього виникло право власності на вказаний МАФ.

З урахуванням наведеного просив суд визнати за ним право власності на малу архітектурну форму, що розташована на АДРЕСА_1.

У грудні 2014 року позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про визнання права власності.

У мотивування вимог посилався на те, що у його власності є мала архітектурна форма, розташована на АДРЕСА_1.

На початку 2014 року він забрав вказаний МАФ з місця постійного розташування та відвіз на базу виготовлення МАФів для проведення відновлювального ремонту.

Через деякий час від працівників бази він дізнався, що відповідач за зустрічним позовом забрав вказаний МАФ.

Оскільки переговори з приводу повернення МАФу не призвели до позитивних результатів, він просить суд визнати за ним право власності на малу архітектурну форму, розташовану по АДРЕСА_1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено та в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким зустрічний позов задовольнити.

Зазначає, що судом при розгляді справи не було враховано факт законності набуття його права власності на спірний МАФ.

Посилання в рішенні на ч. 3 ст. 660 ЦК України є безпідставним, оскільки МАФ було виготовлено на його замовлення, тому факту купівлі МАФу не було.

Вказує, що судом не було взято до уваги докази, що були долучені до матеріалів справи та підтверджують його право власності на МАФ.

Звертає увагу, що судом не прийнято до уваги факт вибуття МАФу з його користування, що підтверджується первісним позовом.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 також подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Посилається на те, що поза увагою суду першої інстанції залишилися докази того, що саме він оплатив роботу по відновленню МАФу. Суд не прийняв до уваги той факт, що саме він користується малою архітектурною формою.

Своїм рішення суд зробив спірний об'єкт безхазяйною річчю.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги не підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за первісним та зустрічним позовами в повному обсязі, суд першої інстанції підставно виходив з їх недоведеності та необґрунтованості з огляду на таке.

Судом встановлено, що відповідачу за первісним позовом ОСОБА_2, як фізичній особі - підприємцю, 16 квітня 2013 року Департаментом промисловості та розвитку підприємництва виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) була видана довідка про функціональне призначення тимчасової споруди торговельною площею 20,0 кв. м., розташованої на АДРЕСА_1 (а.с.22).

Також 18 серпня 2011 року на замовлення ФОП ОСОБА_2 ТОВ "Київ Сіті Девелопмент" був виготовлений Паспорт прив'язки тимчасової споруди №02-2154-11 на тимчасове розміщення павільйону на АДРЕСА_1, площею 28,0 кв. м., розміром 7 х 4 м (а.с.23-33).

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відмовляючи позивачам у задоволені їх вимог про визнання за ними права власності на малу архітектурну форму, розташовану за адресою на вул. Івана Сергієнка, 2 в місті Києві, суд першої інстанції підставно виходив з того, що позивачі не надали суду переконливих доказів, які б свідчили про те, що спірний об'єкт належить одному чи іншому позивачу.

На підтвердження своїх вимог ОСОБА_2 посилався на покази свідка. Допитаний судом свідок ОСОБА_5 підтвердив, що він виготовляв для ОСОБА_2 малу архітектурну форму. При цьому свідок не підтвердив той факт, що саме ця споруда знаходилась за адресою, м. Київ, вул. Сергієнка,2.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що мала архітектурна формна на тепер знаходиться за вказаною адресою, він використовує її і ОСОБА_3 не чинить йому перешкод в користуванні цим об'єктом. Жодного доказу, який би підтверджував, яка конкретно мала архітектурна форма знаходиться за цією адресою ОСОБА_2 суду не надав.

Ураховуючи, що мала архітектурна форма є тимчасовою спорудою, то в разі наявності спору щодо права власності на цей об'єкт і його вибуття з володіння позивача, останній мав би порушувати питання про витребування речі з чужого незаконного володіння.

Позивач ставить питання про захист порушеного права шляхом визнання за ним права власності на об'єкт, встановлений на конкретній земельній ділянці, яка йому не належить.

Колегія суддів вважає, що суд підставно відмовив ОСОБА_2 в задоволені його позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що згідно рішення суду мала архітектурна форма залишилася безхазяйною, не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку ОСОБА_2 не надав доказів, що саме йому належить мала архітектурна форма, яка встановлена за вказаною ним адресою. Той факт, що він виготовляв такий об»єкт і попередні дозволи на встановлення за даною адресою малої архітектурної форми, не свідчать про належіть малою архітектурної форми за зазначеною адресою саме ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується і з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволені позову ОСОБА_3

Заявляючи позов про визнання права власності на малу архітектурну форму за адресою: АДРЕСА_1» ОСОБА_3 зазначив, що мала архітектурна форма належала ОСОБА_2, а після її ремонту вона стала його власністю, оскільки він вклав свої кошти на відновлення малої архітектурної форми.

Жодного доказу, який би свідчив про дії позивача по відновленню малої архітектурної форми, розташованої на АДРЕСА_1 він не надав, як не надав докази його права власності на цю річ.

Жодний і з позивачів не надав докази, що на даний час саме він користується малою архітектурною формою на АДРЕСА_1

Доводи апеляційних скарг були предметом розгляду в суді першої інстанції і апеляційні скарги не містять жодних спростувань висновків суду.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307,308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді