Справа № 164/1149/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 листопада 2015 року Маневицький районний суд Волинської області
в складі: головуючого - судді Невара О.В.,
при секретарі Костюк Л.М.,
з участю позивача ОСОБА_1,
Представник відповідача ТзОВ „Лізингова компанія „Автофінанс на виклик в судове засідання не зявився і не повідомив суд про причини неявки, хоча завчасно у встановленому законом порядку відповідач повідомлявся судом про час та місце слухання справи судовою повісткою, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням про вручення судової повістки.
Враховуючи думку позивача ОСОБА_1, який не заперечує щодо розгляду справи у відсутності представника відповідача, а також те, що в справі є достатньо доказів для вирішення її по суті, суд ухвалив - розглядати справу у відсутності представника ТзОВ „Лізингова компанія „Автофінанс, ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Заслухавши пояснення позивача, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
Згідно ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин
може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом,
але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.
Згідно ст. 1 Закону України „Про фінансовий лізинг фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 вказаного Закону відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Згідно ст. 6 Закону України „Про фінансовий лізинг договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.
Відповідно до ст. 16 вказаного Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.
Відповідно до п.п. 1.8, 9.2 вказаного договору предмет лізингупередається в користування позивачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати позивачем на рахунок відповідача адміністративного платежу (одноразовий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, розмір якого відображається у додатку № 1 до договору), авансового платежу (платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого відображається у додатку № 1 до договору та згідно п. 9.1 договору становить 50 відсотків від вартості предмета лізингу), комісії за передачу предмета лізингу (одноразовий платіж, розмір якого становить 3 відсотки від вартості предмета лізингу). Позивач мав можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору платежами, які визначені в додатку № 1 до договору.
Виходячи з вищевикладеного, суд вважає встановленим, що під час попередніх переговорів представником відповідача фактично позивача було введено в оману щодо умов виконання договірних зобовязань. Лише після підписання та подальшого ознайомлення зі змістом договору ОСОБА_1 стало зрозуміло, що сплачені кошти йому не повернуть, в тому числі, у випадку розірвання ним договору, що є порушенням прав позивача як споживача.
Згідно постанови ПВС України № 5 від 12.04.1996 року „Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень Закону України „Про захист прав споживачів, який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає і механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.
Суд вважає, що умова договору фінансового лізингу № 001557 від 24.03.2015 року про те, що лізингоодержувач зобовязується сплатити адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору у відсотковому розмірі від вартості предмета лізингу є незаконною. Як встановлено зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж - одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору, розмір якої відображається у додатку № 1 до договору, який представником відповідача позивачу наданий не був та ними не підписувався. Цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Вказана умова договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору виконаній послузі, яка згідно Закону України „Про фінансовий лізинг не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Виходячи з умов договору, складова першого лізингового платежу у формі адміністративного платежу виходить за межі переліку платежів, передбачених Законом України „Про фінансовий лізинг. Лізинг є комерційною угодою, що заснована на оренді товарів тривалого користування виробничого призначення. За даним договором лізингодавець фактично кредитує лізингоодержувача: кредитором є лізингодавець, позичальником - лізингоодержувач.
Згідно п. 3.2 рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК України). Таким чином, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.
Позивачу ОСОБА_1, як споживачу, на час укладення договору не вистачало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК України), тому він при укладенні договору помилково придбав непотрібні йому на умовах відповідача послуги з фінансового лізингу.
Згідно ч. 1, 2, п. 4, 10, 13 ч. 3, ч. 5-6 ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.
Суд вважає, що умови договору фінансового лізингу № 001557 від 24.03.2015 року є несправедливими, оскільки порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдають шкоди споживачеві. У разі розірвання договору відповідачем ніяких штрафів і компенсацій не передбачено, що потягнуло за собою дисбаланс у договірних відносинах сторін та порушення чинного законодавства, так як у разі розірвання договору позивачем поверненню підлягає лише 60% від сплаченого авансового платежу, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору, а адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Тобто, відповідач згідно умов договору надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг, у разі розірвання договору останнім.
Відповідно до ст.ст. 4, 10, 15 Закону України „Про захист прав споживачів споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); розірвання договору та повернення коштів, якщо стане очевидним, що послуга буде не виконана; одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, її виробника, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.
В порушення зазначених вимог закону в договорі фінансового лізингу № 001557 від 24.03.2015 року не вказано, який саме транспортний засіб - трактор „МТЗ-82 буде переданий у власність лізингоодержувачу - його колір, рік виробництва, обєм двигуна, внутрішня комплектація, коробка передач (автоматична, механічна) тощо. Тобто у договорі не вказано необхідну, доступну, достовірну інформацію про предмет лізингу, що порушує право позивача на отримання достовірної інформації про продукцію.
Згідно п. 12 постанови ПВС України № 5 від 12.04.1996 року „Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).
Відповідно до ч. 1-3, ч. 6 ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману дії, зокрема, з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Субєкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством.
Згідно ст. 21 вказаного Закону крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, а також будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.
Аналіз змісту договору фінансового лізингу № 001557 від 24.03.2015 року, укладеного між сторонами дає підстави суду прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права позивача лізингоодержувача, як споживача, стосовно відповідача - лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені Законом України „Про фінансовий лізинг, положеннями Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.
Згідно ст. 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Відповідно до змісту договору № 001557 від 24.03.2015 року позивач, як лізингоодержувач, доручив вибрати продавця предмета лізингу відповідачу у справі, оскільки в договорі не зазначено, що лізингоодержувач сам вибирає продавця майна, не визначений продавець, а тому згідно з положеннями ст. 808 ЦК України відповідач, як лізингодавець, несе солідарну відповідальність з продавцем щодо продажу позивачу предмета лізингу неналежної якості.
Однак, всупереч зазначеним положенням закону, умовами п. 1.5 договору передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектації, справності предмета лізингу, його заміни, усунення несправностей протягом гарантійного строку. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.
Згідно п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 10 Закону України „Про фінансовий лізинг лізингодавець зобовязаний: у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобовязання щодо утримання предмета лізингу; відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором.
Відповідно до ст. 11 вказаного Закону лізингоодержувач має право: 1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; 2) відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; 3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; 4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.
Згідно ч. 1 ст. 767 ЦК, ч. 2 ст. 768 ЦК України наймодавець зобовязаний передати наймачеві річ у комплекті і у стані, що відповідають умовам договору найму та її призначенню. Якщо у речі, яка була передана наймачеві з гарантією якості, виявляться недоліки, що перешкоджають її використанню відповідно до договору, наймач має право за своїм вибором вимагати: 1) заміни речі, якщо це можливо; 2) відповідного зменшення розміру плати за користування річчю; 3) безоплатного усунення недоліків речі або відшкодування витрат на їх усунення; 4) розірвання договору і відшкодування збитків, які були йому завдані.
Однак, всупереч вищезазначених вимог закону в договорі фінансового лізингу № 001557 від 24.03.2015 року не передбачено обовязок лізингодавця надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, який би відповідав його призначенню, про що свідчить зміст договору, не встановлена та повністю виключена в договорі відповідальність лізингодавця за передачу предмета лізингу неналежної якості.
Згідно п. 10.11 договору фінансового лізингу заборонено лізингоодержувачу вимагати відшкодування або зменшення суми платежів у будь-яких випадках, якщо він не може використовувати предмет лізингу за призначенням. Зазначені умови договору суперечать вимогам ст. 11Закону України „Про фінансовий лізинг, ст. 768 ЦК України, які надають лізингоодержувачу в період строку гарантії при виявленні недоліків, що перешкоджають використанню речі, право на зменшення розміру плати за користування річчю.
Всупереч п. 13 ч. 3 ст. 18Закону України „Про захист прав споживачів п. 10.15 договору фінансового лізингу встановлені умови, відповідно до яких у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту його укладання до повної оплати платежів, лізингоодержувач зобовязаний доплатити різницю з перерахованими лізинговими платежами, про що складається додаткова угода. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої угоди лізингодавець має право розірвати договір, а лізингоодержувач зобовязаний повернути предмет лізингу без повернення йому раніше сплачених лізингових платежів. Тобто, умовами договору не передбачено право позивача, як споживача послуг, розірвати договір у разі збільшення ціни з тією, що була погоджена на момент укладення договору.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що положення договору фінансового лізингу № 001557 від 24.03.2015 року обмежують права позивача, як споживача, що передбачені Законом України „Про захист прав споживачів, Законом України „Про фінансовий лізинг, Цивільним кодексом України про лізинг та найм, а тому не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі. Положення договору в цілому містять істотний дисбаланс прав та обовязків сторін договору на шкоду споживача, є несправедливими, порушують вимоги чинного законодавства, а тому є всі законні підстави відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст. 18, 19Закону України „Про захист прав споживачів визнати договір недійсним в цілому, оскільки зміна наведених в рішенні положень договору зумовлює зміну інших положень, які викладені в договорі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 88, 212-215, 224 ЦПК України, Законом України „Про захист прав споживачів, Законом України „Про фінансовий лізинг, ст.ст. 203, 215-216, 626-628, 638, 806, 1212 ЦК України, суд, -
Визнати недійсним договір № 001557 від 24 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю „Лізингова компанія „Автофінанс.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Маневицький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте Маневицьким районним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: