АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляц. провадження № 22-ц/796/5149/2015 Доповідач - Слободянюк С.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді - Слободянюк С.В.,

суддів - Корчевного Г.В., Шебуєвої В.А.,

при секретарі - Трофименко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3, через свого представника ОСОБА_2 (довіреність від 26 березня 2014 року а.с.107), звернулась в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» (далі БАНК) про визнання кредитного договору недійсним в порядку захисту прав споживачів.

Уточнивши позовні вимоги (а.с.57,58), позивачка просила суд визнати недійсним кредитний договір № 77.2/СК-028.08.2 від 20 лютого 2008 року, укладений між сторонами, застосувати наслідки недійсності правочину, зобов*язати сторони повернути в натурі все, що ними одержано на виконання цього договору; визнати недійсним договір іпотеки від 20 лютого 2008 року.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_2, діючи в інтересах ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні ОСОБА_2, діючи в інтересах ОСОБА_3, підтримала апеляційну скаргу, представник БАНКу - Трофімець Ю.І. - скаргу не визнав.

З матеріалів справи вбачається, що між Банком та ОСОБА_2 20 лютого 2008 року укладено кредитний договір, відповідно до якого Банк відкрив ОСОБА_3 невідновлювальну кредитну лінію у національній валюті України або в іноземних валютах в межах загальної суми 470 000 доларів США на споживчі цілі (а.с.9-12).

Як вбачається з позовної заяви, представник позивача, як на підставу позову, посилається на порушення порядку видачі кредиту в доларах США, що відповідно до вимог ч.1 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України -гривні.

Доводи апеляційної скарги стосовно видачі кредиту в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії не заслуговують на увагу з таких підстав.

Відповідно до положень ст.1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Стаття 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачає банківські операції, які здійснюються банком на підстав банківської ліцензії, і, зокрема, операції з валютними цінностями.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статтями 47 та 49 Закону «Про банки і банківську діяльність» визначено операції банків з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями.

Крім того, цією ж нормою передбачено, що індивідуальні ліцензії видаються банкам у випадку укладання договору про надання кредиту в іноземній валюті, у разі якщо терміни такого договору та сума кредиту перевищує встановлені законом межі.

Оскільки на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання та одержання кредитів в іноземній валюті, то операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Що стосується доводів апелянта щодо збільшена відсоткової ставки з 14,5 %, то слід зазначити, що 08 жовтня 2008 року між сторонами укладено договір про внесення до кредитного договору від 20 лютого 2008 року ( а.с.16), умовами якого ставка збільшена до 17%, дані зміни підписані особисто позивачем.

Посилання апелянта на наданий суду експертний висновок №01/15, ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» складений 09 січня 2015 року (а.с.59-67) є безпідставним стосовного підвищення відсоткової ставки за користування кредитними коштами.

Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, виникають із кредитних правовідносин» передбачає, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056- 1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня .2008 р. № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Доводи апеляційної скарги про неповідомлення БАНКом позичальника про сукупну вартість кредиту не заслуговують на увагу, оскільки на аркуші справи № 11 міститься додаток до кредитного договору, в якому зазначено детальний розпис сукупної вартості кредиту, який підписано позичальником - ОСОБА_3

Суд першої інстанції зазначав, що відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_3 були відомі всі умови кредитного договору, передбачені ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що підтверджується її особистим підписом в кредитному договорі ( а.с.10 зворот).

Як вбачається з матеріалів справи кредит видано через ОСОБА_5 за дорученням реєстраційний номер 14 від 20 лютого 2008 року (а.с.38).

Фактично, як було встановлено судом першої інстанції позивачка, не згода з розміром нарахованої кредитної заборгованості за позовом БАНКу, який пред`явлено до позивачки і є предметом розгляду у Голосіївському районному суді м.Києва.

Крім того, ОСОБА_3 погашала заборгованість, тобто визнавала умови кредитного договору, але в зв`язку з матеріальними труднощами виникла заборгованість.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що укладаючи та власноруч проставляючи свій підпис на кредитному договорі, отримуючи у відповідача кредитні кошти, позивачка погодилась з умовами кредитного договору, отримавши кредит і в іноземній валюті та відповідно погодилась забезпечити повернення одержаних кредитних коштів та нарахованих процентів.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 628 ЦК України визначені на розсуд сторін і погоджені умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.1056 ЦК України позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

За матеріалами справи в запереченнях на позовну заяву представник відповідача просить застосувати строк позовної давності.

Судом першої інстанції встановлено фактичні обставини справи і відмовлено по суті заявлених вимог із застосування строку позовної давності.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги, правильність висновку суду першої інстанції доводи апеляційної скарги не спростовують, тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,313 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка дії в інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: