УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Амеліна В.І., Остапчука Д.О.,Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_9, Служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права власності на частину квартири та визначення порядку користування квартирою, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за ним право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та визначити порядок користування нею, виділивши йому у користування житлову кімнату площею 18,7 кв. м, а ОСОБА_7 - 15 кв. м, місця загального користування залишити в спільному користуванні.

На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що 09 червня 1977 року в період їх з відповідачкою шлюбу їй на сім'ю з трьох осіб видано ордер № 2486 на зайняття кооперативної квартири АДРЕСА_1 пайовий внесок за яку вони сплатили повністю 20 липня 1986 року спільними коштами, і квартира є їх спільною сумісною власністю.

Після розірвання шлюбу 13 серпня 2002 року між сторонами склався певний порядок користування цією квартирою, а саме: він з донькою ОСОБА_10 та онукою займає кімнату площею 18,7 кв. м, а відповідачка займає кімнату площею 15 кв. м, інші приміщення перебувають у їх загальному користуванні.

Однак у 2014 року між ними почали виникати конфлікти стосовно користування їх квартирою, просив задовольнити позов.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2015 року, позов задоволено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову,суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд,виходив з того, щопісля викупу спірної квартири у житлово-будівельного кооперативу вона належить сторонами на праві спільної сумісної власності, що є підставою для визнання за позивачем права власності на Ѕ її частини та визначення порядку користування нею.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є правильними та такими, що ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що з 10 березня 1977 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі, мають доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

09 червня 1977 року в період шлюбу відповідачці на сім'ю з трьох осіб видано ордер № 2486 на зайняття кооперативної квартири АДРЕСА_1 яка належить ЖБК «Автобус-1».

Квартира складається з двох ізольованих житлових кімнат площею 18,7 та 15 кв. м та підсобних приміщень: коридору площею 7,4 кв. м, ванної кімнати площею 2,0 кв. м, вбиральні площею 1,0 кв. м, кухні площею 7,4 кв. м, тамбуру площею 1,3 кв. м. Загальна площа квартири 55,3 кв. м, житлова площа 33,7 кв. м.

20 липня 1986 року сторони сплатили пайовий внесок за квартиру у розмірі 5 534,95 крб у повному обсязі, що підтверджується довідкою ОСББ «Автобус-1».

18 квітня 1996 року право власності на квартиру зареєстровано за відповідачкою на підставі довідки ЖБК «Автобус-1» від 26 лютого 1996 року № 11.

Згідно з довідкою від 05 травня 2014 року № 3 у спірній квартирі зареєстровані позивач та відповідач з 1977 року, ОСОБА_8 - з 1997 року та її донька ОСОБА_9 - з 1998 року.

Вирішуючи спір в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частини спірної квартири, суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили обставини справи та обґрунтовано виходили з того, що квартира була отримана сторонами у справі під час шлюбу і ними було виплачено пайовий внесок за цю квартиру, тому вона є їхньою спільною сумісною власністю і їхні частки є рівними, як передбачено ст. ст. 22, 28 КпШС України (який був чинним на час виникнення спірних відносин) та ч. 3 ст. 384 ЦК України, що є підставою для визнання за позивачем права власності на його Ѕ частини цієї квартири та задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не проживав у спірній квартирі, питання розподілу спільного майна ними вирішено після розірвання шлюбу і позивач пропустив позовну давність для звернення до суду з позовом, оскільки протягом тривалого часу не звертався з вимогами про поділ цієї квартири, а також те, що спірна квартира придбана частково за їхні спільні кошти, а решта зарахована з вартості іншої квартири, яка належала відповідачці, в порядку обміну, не спростовують висновків суду про визнання цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на Ѕ її частини та зводяться до оцінки доказів (ч. 1 ст. 335 ЦПК України) і не відповідають встановленим судами обставинам та матеріалам справи.

У частині визначення порядку користування спірною квартирою позивачка фактично не оскаржує ухвалені судові рішення, оскільки не наводить доводів щодо порушення її прав та не вказує на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України судові рішення в цій частині судом касаційної інстанції не переглядаються.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно відхилити, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2015 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян
Судді: В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко