Ухвала

іменем україни

27 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 31 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 24 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 27 січня 2007 року між ним та відповідачкою зареєстровано шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_5. Посилаючись на те, що спільне життя між ними не склалося і збереження сім'ї є неможливим, просив суд розірвати шлюб, а доньку залишити проживати з ним.

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 31 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 24 червня 2014 року, позов задоволено.

Розірвано шлюб, зареєстрований 27 січня 2007 року Марининською сільською радою Березнівського району Рівненської області, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, актовий запис № 1 від 27 січня 2007 року. ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено проживати з батьком ОСОБА_3

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати зазначені судові рішення в частині визначення місця проживання дитини та ухвалити нове рішення, яким залишити проживати дитину з матір'ю, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому касаційному перегляду не підлягають.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов в частині визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що місце проживання неповнолітньої ОСОБА_5 в інтересах останньої має бути визначене разом з батьком.

Проте повністю погодитися із такими висновками судів попередніх інстанцій не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що з 27 січня 2007 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого, ІНФОРМАЦІЯ_1, у них народилася донька ОСОБА_5

Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 17 березня 2014 року визначено доцільним місце проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_3, який проживає у АДРЕСА_1, що належить його матері, де створено усі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. ОСОБА_4 проживає у найманій квартирі, працює без оформлення трудових відносин.

Судами також установлено, що дитина тривалий час проживає з батьком, який не забороняє матері зустрічатися з нею.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

У чч. 1, 2 ст. 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Таким чином, законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України).

Крім того, згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Вирішуючи справу та визначаючи місце проживання малолітньої дитини з батьком, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, у порушення ст. ст. 10, 2-214 ЦПК України обставини справи встановив неповно, не перевірив доводи і заперечення сторін; всупереч вимогам ч. 4 ст. 19 СК України не залучив до участі у справі орган опіки та піклування; не дав належної оцінки доказам у справі у їх сукупності; не взяв до уваги те, що відповідач працює і має самостійний дохід та постійне місце проживання у найманій квартирі, в якій створені належні умови для проживання малолітньої доньки, стосовно неї відсутні дані про зловживання спиртними напоями та вживання наркотичних засобів, а також докази того, що своєю поведінкою вона може зашкодити здоров'ю та розвитку дитини (а.с. 41-42); поклавши в основу своїх висновків перевагу батька в матеріально-побутовому стані, не врахував, що через малолітній вік ОСОБА_5 потребує материнського догляду та не мотивував, які виняткові обставини дають підстави розлучити малолітню дитину з матір'ю та визначити її місце проживання з батьком.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на допущені судом першої інстанції порушення вимог закону уваги не звернув; належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами попередніх інстанцій не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування в частині позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції .

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 31 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 24 червня 2014 року скасувати в частині позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук Судді:В.І. Амелін