АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 2-3321/11
Провадження № 22-ц/792/1164/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області в складі:

головуючого судді Гринчука Р.С.,

суддів: Костенка А.М., Грох Л.М.,

при секретарі Гриньовій А.М.,

з участю представника публічного акціонерного товариства комерційного банку „Приватбанк Москалюк С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку „Приватбанк до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування в особі виконкому Камянець Подільської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку „Приватбанк на рішення Камянець Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 квітня 2015 року, -

встановила:

У жовтні 2011 року ПАТ КБ „Приватбанк (далі Банк) звернулося до суду із зазначеним позовом, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №HMК0GІ від 4 вересня 2007 року в розмірі 129 250 грн. 65 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру №54, розташовану по вулиці Князів Коріатовичів, 72 в м. Камянці Подільському Хмельницької області шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, малолітнього ОСОБА_5 із вказаної квартири.

На обґрунтування вимог позивач зазначив, що 4 вересня 2007 року між ним та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №HMК0GІ, згідно умов якого остання отримала кредит в розмірі 110 000 грн. зі сплатою 14,04% річних на строк до 5 вересня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобовязання по кредитному договору між Банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, за яким Банку передано в заставу квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 належним чином взяті на себе за кредитним договором зобовязання не виконувала, в звязку з чим утворилася заборгованість, яка з урахуванням збільшених під час судового розгляду позовних вимог станом на 21.01.2015 року становить 129 250,65 грн., з яких: заборгованість по кредиту 88 790,26 грн., по відсотках 37 704,87 грн., пеня в розмірі 2 755,52 грн.

Рішенням Камянець Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 квітня 2015 року в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки було відмовлено.

В апеляційній скарзі Банк просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд не звернув уваги на обставини справи, зокрема на те, що відповідач ОСОБА_2 останні платежі за кредитом здійснила 07.03.2013 року та 16.07.2014 року, після звільнення з місць позбавлення волі; протягом 2009 року та 2010 року позичальник також вносив платежі несвоєчасно та не в повному обємі; визначення судом вартості предмету іпотеки в сумі 442 000 грн. є помилковим, оскільки довідка, на підставі якої суд прийшов до цього висновку є неналежним та недопустимим доказом в справі, визначення вартості іпотечного майна можливе на підставі договору або висновку судової експертизи; суд не застосував до спірних правовідносин вимоги ст.ст. 12, 33, 39 Закону України „Про іпотеку при вирішенні питання щодо співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна.

В судовому засіданні представник апелянт підтримала доводи апеляційної скарги.

Інші учасники процесу в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Заслухавши пояснення апелянта, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 309 цього Кодексу визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції неповно зясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Судом встановлено, що 4 вересня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір про іпотечний кредит №HMК0GІ, згідно умов якого остання отримала кредит в розмірі 110 000 грн. зі сплатою 14,04% річних на строк до 5 вересня 2017 року на споживчі цілі.

З метою забезпечення виконання зобовязання по кредитному договору між Банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, за яким Банку передано в заставу квартиру АДРЕСА_1, співвласниками якої є відповідачі в рівних частках.

В звязку з неналежним виконанням ОСОБА_2 взятих на себе за іпотечним кредитом зобовязань утворилася заборгованість, яка станом на 21.01.2015 року становить 129 250,65 грн., з яких: заборгованість по кредиту 88 790,26 грн., по відсотках 37 704,87 грн., пеня в розмірі 2 755,52 грн.

Розрахунок суми боргу, проведений позивачем, правомірно був прийнятий судом до уваги, оскільки не встановлено його невідповідності вимогам закону, обєктивних даних, які б спростували цей розрахунок відповідачами надано не було.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині звернення стягнення на іпотечне майно суд виходив з того, що Банком не було дотримано процедури звернення стягнення на майно, оскільки на адресу боржників не надіслано письмове попередження про можливість звернення стягнення на квартиру у разі несплати кредитного боргу, чим порушено п. 2.2.4. договору іпотеки. Боржник ОСОБА_2 в період з 15.01.2010 року по 28.03.2013 року перебувала під вартою. Вартість іпотечного майна, визначена на підставі довідки №2 в сумі 442 000 грн. є значно більшою, ніж сума боргу 129 250,65 грн.

Однак такі висновки суду не можна вважати обєктивними.

Відповідно до ч. 1 ст. 33, ст. 39 Закону України „Про іпотеку №898-ІV (далі Закон №898-ІV), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобовязаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

При цьому рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України „Про іпотеку.

Пунктом 2.2.4. іпотеченого договору передбачено, що у разі порушення зобовязання іпотекодержатель зобовязаний надіслати іпотекодавцю у встановленому чинним законодавством порядку письмову вимогу про усунення порушень.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 35 Закону України „Про іпотеку, у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, він має право прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Таким чином додержання вказаної процедури попередження є обовязковим для випадку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ст. 36 Закону № №898-ІV).

Невиконання іпотекодержателем указаної вимоги закону у разі предявлення ним до суду позову не є підставою для відмови в позові, оскільки реалізується не позасудовий, а судовий порядок звернення на заставлене нерухоме майно.

В даному випадку також необхідно врахувати, що листом Банку від 18.07.2011 року, направленим згідно реєстру заказних повідомлень 15.09.2011 року на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, останніх було попереджено про наявність боргу за кредитним договором та наслідки невиконання грошових зобовязань у відповідності до вимог ч. 1 ст. 35 вказаного Закону, однак боржники залишили ці вимоги без реагування (а.с. 7-9). Таким чином порушень вимог п. 2.2.4. іпотечного договору в даному випадку не встановлено.

Та обставина, що ОСОБА_2 в період з 15.01.2010 року по 28.03.2013 року перебувала під вартою не звільняє боржника та поручителя від передбаченого договором обовязку по сплаті кредитних коштів. При цьому слід врахувати, що боржники зі своєї сторони не вчинили жодних дій, спрямованих на можливість позасудового вирішення спору (звернення до кредитора щодо можливості відстрочення, розстрочення боргу тощо).

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону №898-ІV вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним субєктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

В даному випадку між сторонами виник спір щодо вартості предмету іпотеки. На думку Банку вартість іпотечного майна слід визначити на підставі умов іпотечного договору, яка становить 150 000 грн., або за результатами проведення судової експертизи. Суд прийшов до висновку, що вартість іпотечного майна, яка визначена на підставі довідки № 2 від 29.01.2015 року за підписом приватного підприємця становить 442 000 грн., що не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Як вбачається з вказаної вище норми Закону №898-ІV, ч. 3 ст. 10, ст.ст. 58, 59, 60 ЦПК України, боржники не погодилися з оцінкою, яка була визначена за згодою між кредитором та позичальником в іпотечному договорі від 4 вересня 2007 року, однак щоб довести інший розмір, не зверталися до суду з клопотанням про призначення та проведення відповідної судової експертизи.

Довідка №2 від 29.01.2015 року про вартість іпотечного майна 442 000 грн. видана за підписом ПП ОСОБА_6, не містить жодних обґрунтувань такого висновку, повноважень особи на надання такого роду висновків. Враховуючи встановлені вище обставини слід прийти до висновку, що вказану довідку не можна вважати належним та допустимим доказом вартості іпотечного майна, тому висновок суду першої інстанції з цього питання є помилковим, зроблений з порушенням ст. 212 ЦПК України.

За таких обставин, на думку колегії суддів, до уваги слід прийняти вартість іпотечного майна, встановлена в п.п. 1.3.1., 1.3.2. іпотечного договору в сумі 150 000 грн.

Відповідно до положення ч. 3 ст. 39 Закону України „Про іпотеку суд має право відмовити в задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобовязання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю й не змінює обсяг його прав.

Як зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 41 постанови Пленуму від 30.03.2012 року, № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин, при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобовязання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК).

Враховуючи, що вартість іпотечного майна становить 150 000 грн., а розмір заборгованості за кредитом 129 250,65 грн., тому слід прийти до висновку про те, що в даному випадку розмір боргу та вартість майна є співмірними, що в свою чергу вказує на відсутність правових підстав для відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки за вказаних обставин.

Резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам ст. 39 Закону України „Про іпотеку, п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України.

Вирішуючи питання щодо виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, малолітнього ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 необхідно зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, яка досить тривалий час перебувала на розгляді в суді першої інстанції, впродовж її розгляду Банк неодноразово змінював розмір позовних вимог, при цьому суд продовжував розгляд справи, не вирішивши питання щодо поданих змін в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Так, першочергові позовні вимоги Банку містили також пункт про виселення відповідача ОСОБА_2 та інших осіб, які зареєстровані та проживають у переданій в іпотеку квартирі без надання іншого житла. Однак, суд в ухвалі про відкриття провадження в справі від 03.11.2011 року вказує лише на вимогу позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, не зазначивши про розгляд також і питання щодо виселення відповідача (відповідачів) (а.с. 24).

При цьому в подальшому в заяві про уточнення позовних вимог від 28.11.2011 року Банк не вказує на необхідність виселення відповідачів, хоча не відмовився від цієї позовної вимоги в передбаченому ЦПК України порядку, та просив суд стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові витрати за позовну вимогу про виселення (а.с. 27, 28).

Заочним рішенням від 23.12.2011 року суд задовольнив позов Банку, звернувши стягнення на спірну квартиру, питання про виселення не було предметом дослідження суду.

В справі (а.с. 49) міститься позовна заява ПАТ КБ „Приватбанк до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_5 про виселення з квартири АДРЕСА_1, яка датована 27.02.2014 роком.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, суд ніякими процесуальними діями не відреагував на вказаний документ, хоча його фактичне приєднання до справи слід оцінити як прийняття позову до розгляду.

В подальшому суд продовжив розгляд справи лише за однією позовною вимогою, про звернення стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, при цьому не досліджуючи питання виселення проживаючих у квартирі осіб, залучення до розгляду в справі в якості співвідповідачів осіб, вказаних позивачем у позові про виселення.

В оскаржуваному рішенні суд також жодним чином не досліджував позов про виселення осіб з іпотечного майна, хоча, як вбачається зі змісту апеляційної скарги Банк вважає, що ці вимоги підлягали розгляду та задоволенню судом першої інстанції.

За таких обставин, враховуючи вимоги ст. 27 Закону України „Про судоустрій і статус суддів ст.ст. 13, 292, 303 ЦПК України, оскільки питання виселення фактично не було предметом дослідження суду першої інстанції, тому суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути цей недолік, перевірити правильність висновку суду в частині виселення, в звязку з чим у вимогах апеляційної скарги в цій частині слід відмовити і розяснити Банку його право на звернення до суду з відповідною позовною заявою в передбаченому ЦПК України порядку.

Судові витрати між сторонами підлягають розподілу в порядку, передбаченому ст. 88 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи при поданні позовної заяви в 2011 році Банк сплатив 971,19 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи а також 768,05 грн. судового збору при поданні апеляційної скарги.

Враховуючи позовні вимоги, які були заявлені Банком та розглянуті судом першої інстанції, рішення апеляційного суду про часткове задоволення позову, з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ „Приватбанк підлягає стягнення 1728 грн. 95 коп., по 864 грн. 48 коп. з кожного (962,69+120+646,26=1728,95).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Позов задоволити частково.

В рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит №HMК0GІ від 4 вересня 2007 року, укладеним між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 в сумі 129 250,65 грн., з яких: заборгованість по кредиту 88 790,26 грн., борг по відсотках 37 704,87 грн., пеня в розмірі 2 755,52 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 24.10.2006 року.

Предмет іпотеки підлягає реалізації із застосуванням процедури продажу, встановленої ст.38 Закону України „Про іпотеку шляхом його продажу публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу з будь-якою особою покупцем, з отриманням банком дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування з можливістю здійснення усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Визначити початкову ціну предмета іпотеки для реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/ Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Р.С. Гринчук

Головуючий у першій інстанції Швець О.Д. Доповідач Гринчук Р.С.

Категорія № 19,27