Справа № 462/1686/15 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І
Провадження № 22-ц/783/7012/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника ПП «Христина» ОСОБА_2

представника ОСОБА_3- ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Приватної фірми "Христина" на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 вересня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3звернувся в суд з позовом до Приватної фірми "Христина" про стягнення заборгованості по виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку за період з 1995 року по 2013 рік в розмірі 51093.84 грн. та по виплаті заробітної плати за лютий 2014 року у розмірі 1550.88 грн.

Рішенням суду позов задоволено, стягнуто з Приватної фірми «Христина» на користь ОСОБА_3 1550.88 грн. заробітної плати та 51093.84 грн. компенсації за невикористану відпустку, а всього 52644.72 грн.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила Приватна фірма "Христина", вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою наявність в матеріалах справи додатку до відомості на виплату грошей №ВЗП-000012 за лютий 2014 року, якою підтверджується виплата нарахованої ОСОБА_3 1305.70 грн. заробітної плати. Таким чином позивачу при звільненні було виплачено заробітну плату за лютий 2014 року. Також апелянт зазначає, що з пояснень, відібраних у працівників Пф «Христина», позивач, перебуваючи на посаді директора в період з 1995 року по 2013 рік, періодично, в літній період ,перебував на відпочинку, а його обов"язки виконували інші працівники підприємства. З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПФ «ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, виходив з того, що ПФ Христина» при звільненні ОСОБА_3 з посади директора не виплатила 51093.84 грн. грошової компенсації за невикористану відпустку та 1550.88 грн. заробітної плати, а тому прийшов до висновку про стягнення зазначених коштів.

Такий висновок суду не в повній мірі відповідає встановленим обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

У відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Стаття 238 КЗпП України передбачає, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи (ст.. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь яким строком.

Пункт 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від24.12.1999року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачає, що розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того що згідно зі ст.83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпуски для працівників, які мають дітей (ст.182 1 КЗпП ), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової) яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, яка вона була до набрання чинності Законом «Про відпустки» (до січня 1997 року). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Згідно п. 7 р. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постновою КМ України №100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 був прийнятий на посаду директора ПП «Христина» 01 лютого 1994 року та був звільнений з посади директора 12 лютого 2014 року за угодою сторін, що стверджується трудовою книжкою ОСОБА_3, наказом №13 від 12 лютого 2014 року.

Заперечуючи позовні вимоги ОСОБА_3 щодо стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки, представник ПФ «Христина» ствердив про те, що позивачем використовувалися щорічні основні відпустки, підтвердженням чого є неодноразові його поїздки за кордон.

На думку колегії суддів такі доводи ПФ «Христина» не є переконливими, і не можуть підтверджувати перебування позивача у відпустці, оскільки знаходження позивача за кордоном не є належним та допустимим доказом перебування його в цей час у відпустці, не доводить тривалості такої відпустки, тим більше перебування позивача за кордоном може бути викликане і іншими обставинами.

Представником ПФ «Христина», всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів перебування позивача у відпустці в період часу 1995 1999 роки, 2001 2006 роки, 2008 2013 роки, оскільки накази про перебування у відпустці повинні зберігатися на підприємстві. А відтак обов»язок надання суду наказів про перебування ОСОБА_3 у відпустці, які є належними та допустимими доказами перебування працівника у відпустці, покладено на ПФ «Христина», з якою позивач перебував у трудових відносинах.

Оскільки відповідачем при звільненні ОСОБА_3 не проведено виплату 51093.84 грн. грошової компенсації за невикористану відпустку, розрахунок якої проведено позивачем у відповідності з положеннями п.7 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, розрахунок і розмір якої відповідачем не спростовано, зазначена сума грошової компенсації підлягає стягненню з ПФ «Христина».

На думку колегії суддів не підлягають до задоволення позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ПФ «Христина» 1558.88 грн. заробітної плати за період 01 лютого 2014 року до 12 лютого 2014 року (включно), оскільки відомістю на виплату грошей №ВЗП -000012 за лютий 2014 року підтверджується виплата ОСОБА_3 1305.70 грн. заробітної плати.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, передбачені ч.1 ст. 309 підстави для скасування рішення суду, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду в частині стягнення з ПФ «Христина» на користь ОСОБА_3 1550.88 грн. заробітної плати за лютий 2014 року слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні цієї позовної вимоги. В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу Приватної фірми "Христина" задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 вересня 2015 року в частині стягнення з ПФ «Христина» на користь ОСОБА_3 1550.88 грн. заробітної плати за лютий 2014 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні цієї позовної вимоги.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

ОСОБА_6