Справа № 462/7835/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого - судді Колодяжного С.Ю.

при секретарі Обертас Н.М.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Зими Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я,

встановив:

ОСОБА_3 10.11.2014 року звернулася з позовом в суд про зобов'язання Міністерства оборони України здійснювати щомісячні платежі на її користь в розмірі 70% від п'яти мінімальних заробітних плат, встановлених на день проведення виплати, з листопада 2014 року - безтерміново. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 10.05.2011 року стягнуто з Міністерства оборони України на її користь відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ушкодження здоров'я, що потягло зменшення загальної працездатності за період з 01.01.2004 року по 01.03.2011 року у розмірі 120513,40 грн. та зобов'язано Міністерство оборони України здійснювати щомісячні платежі на її користь в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, встановлених на день проведення виплати з 01.03.2011 року по жовтень 2012 року - до судово-медичного переогляду. Підставою для проведення виплат став факт заподіяння шкоди її здоров'ю внаслідок авіакатастрофи військового літака СУ-27, яка мала місце під час проведення демонстраційних польотів військових літаків в рамках святкування 60-ої річниці 14 авіаційного корпусу ВПС ЗСУ на аеродромі спільного базування «Львів». Під час судового розгляду було встановлено, що 27.07.2002 року вона перенесла посттравматичний стресовий розлад, внаслідок якого у неї розвинувся розлад адаптації змішаної тривожно-депресивної форми та нав'язливі фобії, які знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв'язку із подією і з якого вона не вийшла, що стверджується висновками комплексної психолого-психіатричної експертизи №1119 від 18.12.2002 року та висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи №156 від 13.06.2007 р. Висновком експерта за № 34 від 29.04.2009 р. у неї встановлено стійку втрату працездатності в межах 70-80%. В результаті проходження 23.10.2012 р. спеціалізованої психіатричної МСЕК № 2 підтверджено наявність у неї 2-ої групи інвалідності та встановлено чергову дату переогляду - 17.10.2014 року, а рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 20.03.2013 року вирішено стягувати із Міністерства оборони України на користь ОСОБА_3 щомісячні платежі у розмірі 70 % від 5 мінімальних заробітних плат, встановлених на день виплати, починаючи з 01.11.2012 року по жовтень 2014 року - до чергового медичного переогляду. 16.10.2014 року відбувся зазначений переогляд у міжрайонній спеціалізованій психіатричній МСЕК № 2, яким підтверджено наявність другої групи інвалідності і дату чергового огляду встановлено як безтерміново. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 1187, 1195, 1197, 1202 ЦК України просила позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити.

Представник відповідача Зима Л.С. проти задоволення позову заперечила, зазначивши, що права позивача на заявлену виплату не порушені, не оспорювані і не є невизнаними, позивач не зверталася до відповідача з проханням продовжити щомісячні виплати безтерміново і їй не було відмовлено у здійсненні таких виплат. Вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, тому просить в позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали даної справи, оглянувши матеріали цивільних справ №2-28/11 та №1309/9158/12, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Із ч. 1, 2, 3 ст.1195 ЦК України вбачається, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.

Згідно із ч. 1, 3 ст.1197 ЦК України, розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи із п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ч.1 ст.1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.

Згідно із Законом України «Про правовий режим майна у Збройних силах України» Міністерство оборони України здійснює відповідно до Закону управління військовим майном.

Судом встановлено, що 27.07.2002 року під час проведення авіаційно-спортивного свята на аеродромі спільного базування «Львів» (Скнилів) відбулось падіння військового літака СУ-27 Уб № 42 Військово-повітряних сил України, який належав Міністерству оборони України, у чому вироком військового апеляційного суду Центрального регіону України від 23.06.2005 року (справа № 2-28/11, а.с.13-25), залишеним без змін у цій частині ухвалою колегії Військової судової колегії Верховного Суду України від 02.03.2006 р. (справа № 2-28/11, а.с.26-41) встановлено вину посадових осіб Міністерства оборони України, ОСОБА_3 визнано потерпілою та стягнуто із Міністерства оборони України на її користь 203,83 грн. майнової шкоди та 3000 грн. моральної шкоди.

Згідно із ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як встановлено рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 10.05.2011 року, яке набрало законної сили (а.с.3-4), внаслідок подій 27.07.2002 року позивач ОСОБА_3 отримала стійке ушкодження здоров'я і втратила професійну працездатність. У зв'язку із цим, судом стягнуто із Міністерства оборони України на користь ОСОБА_3 відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ушкодження здоров'я, що потягло зменшення загальної працездатності за період з 01.01.2004 року по 01.03.2011 року у розмірі 120513,40 грн. та зобов'язано Міністерство оборони України здійснювати щомісячні платежі на її користь в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, встановлених на день проведення виплати з 01.03.2011 року по жовтень 2012 року - до судово-медичного переогляду.

Згідно даних висновку комплексної психолого-психіатричної експертизи № 1119 від 18.12.2002 року убачається, що ОСОБА_3 до подій 27.07.02 року психічним захворюванням не страждала і якого-небудь тимчасового розладу психічної діяльності не виявляла. Після вказаних подій 27.07.02 року перенесла посттравматичний стресовий розлад, внаслідок якого розвинувся розлад адаптації змішана тривожно-депресивна форма, яка знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв'язку і з якого не вийшла. Потребує продовження амбулаторного лікування. (справа № 2-28/11, а.с.164-165).

Відповідно до акту № 156 амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 13.06.2007 року ОСОБА_3 до 27.07.02 року не виявляла будь-яких розладів психічної діяльності. Після подій, які мали місце на Скнилівському летовищі 27.07.02 року ОСОБА_3 перенесла посттравматичний стресовий розлад, який, незважаючи на періодичне лікування в психоневрологічному диспансері, набув затяжного перебігу. Тому на даний час ОСОБА_3 хворіє психічним розладом у формі затяжного посттравматичного стресового розладу у вигляді вираженого тривожно-депресивного синдрому на нав'язливих фобій. Даний розлад психічної діяльності перебуває в прямому причинно-наслідковому зв'язку з подіями, які підекспертна пережила 27.07.02 року (справа № 2-28/11, а.с.73-75).

Згідно із висновком експерта № 34 від 25.09.2009 року (справа № 2-28/11, а.с.100-105) ОСОБА_3 після подій, які мали місце на Скнилівськом летовищі 27.07.2002 р. перенесла посттравматичний стресовий розлад у виді вираженого тривожно-депресивного синдрому та нав'язливих подій. Даний розлад перебуває у прямому причинно-наслідковому зв'язку з подіями, які під експертна пережила 27.07.2002 р. Згідно записів МСЕК ОСОБА_3 в період з 05.10.2005 року до 01.11.2009 року визнана інвалідом 2 групи по діагнозу: «Виражений посттравматичний стресовий розлад, хронічний перебіг з частими декомпенсаціями». У зв'язку із вказаним у потерпілої, як у інваліда 2 групи, є стійка втрата професійної працездатності в межах 70-80%.

З довідки МСЕК № 135123 від 23.10.2012 р. (справа №1309/9158/12, а.с.4) вбачається, що 23.10.2012 року ОСОБА_3 пройшла повторний огляд у Психіатричній МСЕК №2 та їй встановлено 2 групу інвалідності загального захворювання до 17.10.2014 року Датою чергового переогляду визначено 17.10.2014 року.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20.05.2013 року (а.с.5-6), яке залишено без змін ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 10.10.2013 року (а.с.7-8), стягнуто із Міністерства оборони України на користь ОСОБА_3 щомісячні платежі у розмірі 70 % від 5 мінімальних заробітних плат, втановлених на день виплати, починаючи з 01.11.2012 року по жовтень 2014 року - до чергового медичного переогляду.

Як вбачається з довідки МСЕК серії 10ААВ № 706879 від 16.10.2014 року, 08.10.2014 року ОСОБА_3 пройшла повторний огляд в Психіатричній МСЕК №2 та їй встановлено 2 групу інвалідності загального захворювання безтерміново (а.с.9).

Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що ОСОБА_3 має право на відшкодування Міністерством оборони України шкоди, заподіяної їй внаслідок ушкодження здоров'я, починаючи з листопада 2014 року безтерміново.

До ушкодження здоров'я ОСОБА_3 працювала на посаді вихователя Державного комунального дитячого ясла-садка № 88 (справа № 2-28/11, а.с.44), де її середньомісячний заробіток становив 353,6 грн. (справа № 2-28/11, а.с.7), що менше п'ятикратного розміру встановленої на той час мінімальної заробітної плати, та 24.12.2002 року звільнена із роботи у зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років, тому, враховуючи положення абз.2 ч.1 ст.1197 ЦК України, щомісячний розмір відшкодування шкоди слід обчислювати, виходячи з п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, з врахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності.

Оскільки Залізничний районний суд м.Львова під час постановлення зазначених рішень від 10.05.2011 року та 20.05.2013 року при стягненні аналогічних сум за попередні періоди виходив із ступеня втрати позивачкою працездатності - 70 %, то суд приходить до висновку, що усі подальші виплати слід проводити, виходячи із такого ж ступеня втрати працездатності, проти чого сторони не заперечували.

При цьому, суд не бере до уваги доводів представника відповідача в заперечення проти позовних вимог про те, що права позивача на заявлену виплату не порушені, не оспорювані і не є невизнаними, тому позов є безпідставним, оскільки такі твердження не грунтуються на законі.

Так, відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнанеабо оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи, що має місце в даному випадку за відсутності відповідних виплат відповідачем, що є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позов є підставним, грунтується на законі, а тому його слід задовольнити, стягнути з відповідача на користь позивача щомісячні платежі в розмірі 70% від п'яти мінімальних заробітних плат, встановлених на день проведення виплати, з листопада 2014 року - безтерміново.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.1187, 1195, 1197, 1202 ЦК України, Законом України «Про правовий режим майна у Збройних силах України», суд -

вирішив:

Позов задовольнити.

Зобов'язати Міністерство оборони України здійснювати на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) щомісячні платежі в розмірі 70% від п'яти мінімальних заробітних плат, встановлених на день проведення виплати, з листопада 2014 року - безтерміново.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.