Справа № 358/1015/15-ц Головуючий у І інстанції Якутюк В.С.
Провадження № 22-ц/780/6169/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 52 26.11.2015

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
26 листопада 2015 року м.Київ
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:
головуючого Савченка С.І.,
суддів Білоконь О.В., Касьяненко Л.І.,
при секретарі Якимчук Ю.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богуславського районного суду Київської області від 30 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Омега Транс Авто», третя особа Миронівсько-Богуславський об`єднаний районний військовий комісаріат про визнання звільнення з роботи незаконним, зміну дати звільнення та оплату вимушеного прогулу, -
в с т а н о в и л а:
У серпні 2012 року позивач звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який надалі уточнив і мотивував тим, що він із 2 січня 2013 року працював на посаді водія автомобіля в ТОВ «Омега Транс Авто».
Вказував, що наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 2 березня 2014 року його було призвано на військові збори, про що він повідомив адміністрацію товариства. Через деякий час йому зателефонував директор товариства і попросив написати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, що він і зробив 17 березня 2014 року, отримавши в день звільнення трудову книжку. Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 19 березня 2014 року він був призваний на військову строкову службу. Посилався, що на той час він не знав про необхідність звільнення з роботи за п.3 ст.36 КЗпПУ у зв`язку з призовом на військову службу. Після повернення з військової служби 9 березня 2015 року він звернувся до відповідача з проханням поновити його на роботі, але йому було відмовлено. Зазначає, що наказ про його звільнення з посади водія автомобіля за власним бажанням являється незаконним, оскільки адміністрація товариства ввела його в оману, порушивши вимоги Законів України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і Указ Президента України «Про часткову мобілізацію». Вважає, що написав заяву про звільнення під примусом.
Оскільки наказ про його звільнення є незаконним, а продовжувати трудові відносини з товариством він не бажає, то даний наказ слід скасувати, змінивши дату звільнення з роботи із 17 березня 2014 року на 10 березня 2015 року, та стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за цей період. Просив суд поновити строк позовної давності для подачі позову, як пропущений з вини відповідача, який не надав йому письмової відповіді щодо підстав звільнення чи поновлення його на роботі, після чого він і змушений був звернутися з відповідним позовом до суду.
Після уточнення позовних вимог просив визнати його звільнення з посади водія автомобіля ТОВ «Омега Транс Авто» незаконними, змінити дату його звільнення із 17 березня 2014 року на 10 березня 2015 року та стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 30 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задоволити його вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Скаргу мотивує тим, що суд не дав належної оцінки факту уведення його в оману з боку відповідача, що на період зборів та військової служби за ним зберігається місце роботи.

Учасники справи, в тому числі апелянт ОСОБА_1 , належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд обгрунтовував свої висновки тим, що звільнення позивача з роботи проведене з дотриманням вимог ст.38 КЗпП України, поскільки останній добровільно подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням.

При цьому суд виходив з того, що позивач взагалі не надав в судовому засіданні доказів, які б свідчили про написання ним зави про звільнення з роботи за власним бажанням під примусом чи уведення його в оману з боку відповдіача.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено і вбачається з матеріалів справи, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, обіймаючи посаду водія автомобіля. Наказом відповідача № 02/14 від 17 березня 2014 року позивач звільнений із займаної посади за ст.38 КЗпПУ за власним бажанням на підставі поданої ним письмової заяви. В день звільнення позивач ознайомлений з наказом, з ним проведено розрахунок та видано трудову книжку.

Також судом встановлено, що у справі відсутні докази, які б стверджували чи доводили факт написання позивачем заяви під примусом чи в наслідок обману з боку відповідача.

За таких обставин, враховуючи, що позивач всупереч ст.60 ЦПК України не надав суду доказів, передбачених ст.57 ЦПК України, які б доводили факт написання ним заяви про звільнення за власним бажанням під примусом чи в наслідок обману, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд необгрунтовано взяв до уваги заперечення відповідача, поскільки такі доводи не спростовують висновків суду про недоведенність позовних вимог.

При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив із недоведеності вимог позивача, а не керувався письмовими запереченнями відповідача, де останній вказав, що позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням мотивуючи її тим, що він влаштувався на роботу за місцем свого проживання у м.Богуславі (ТОВ «Омега Транс Авто» розташоване у м.Бровари) і нічого не повідомляв товариству про призив на навчальні збори.

Посилаючись у скарзі на неналежну оцінку доказів у справі, позивач не вказує які саме подані ним докази свідчать про написання заяви під примусом чи в результаті обману і чому вони неправильно оцінені. Фактично зміст апеляційної скаги зводиться до дого, що звільнення позивача є нелогічним та непослідовним, що на думку позивача і є доказом. Одена колегія суддів важає такі посилання необгрунтованими, поскільки на підтвердлження своїх доводів кожна сторона, в тому числі і позивач, має надати докази, передбачені ст.57 ЦПК України, які у справі відсутні.

Інших доводів незаконності судового рішення апеляційна скарга не містить.

В той же час колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення в частині застосування судом строку позовної давності при вирішенні даного спору з наступних міркувань.

Відповідно до положень ст.ст.256,267 ЦК України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Згідно приписів ст.ст.214,215 ЦПК України, суд в обов`язковому порядку спочатку має встановити чи були порушені, невизнані або оспорені права позивача, а вже потім вирішувати чи підлягає порушене право до захисту, чи слід застосувати строк позовної давності з відповідними наслідками. Недоведеність позову є самостійною підставою для відмови у його задоволенні.

Аналогічні роз`яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю позовних вимог ОСОБА_1 , що є самостійною підставою відмови у позові і з чим погоджується колегія суддів.

За таких обставин застосування судом першої інстанції в даній справі спливу позовної давності як підстави відмови у позові порушує приницип законності і обгрунтованості рішення.

Згідно роз`яснень п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення, і вони стосуються окремих його частин. Якщо помилки у такому рішенні стосуються правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати також зміною рішення, тому апеляційний суд не повинен усувати такі помилки ухвалою із зазначенням про залишення рішення без змін з його уточненням чи доповненням.
З викладених підстав колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції, виключивши із мотивувальної частини посилання на пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності як підстави відмови у задоволенні позову.

В іншій частині колегія суддів залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -
в и р і ш и л а:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 30 вересня 2015 року змінити, виключивши із мотивувальної частини посилання на пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду за захистом свого права як підставу відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: