Ухвала

іменем україни

25 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Любомльської міської ради Волинської області, ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення міської ради, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 01 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 11 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним вище позовом, у якому просила визнати недійсним рішення Любомльської міської ради від 20 квітня 2010 року № 38/38.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку по АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 жовтня 2004 року, а в силу ч. 1 ст. 120 ЗК України і на земельну ділянку, на якій розміщений вищезазначений будинок. ОСОБА_5 є власником сусіднього житлового будинку по АДРЕСА_1 підставі договору дарування від 16 серпня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Волинської області Семенюк Н.М., а на земельну ділянку площею 0, 518 га - на підставі державного акта на праві власності на земельну ділянку від 21 березня 2005 року серії НОМЕР_1. Вказувала, що 20 квітня 2010 року всупереч ч. 2 ст.19 Конституції України, ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування», ч. 2 ст. 159 Земельного кодексу України Любомльською міською радою на підставі заяви ОСОБА_5 від 17 березня 2010 року було прийнято рішення №38/38 «Про затвердження схеми розподілу прибудинкової території житлових будинків», згідно з яким було затверджено схему розподілу прибудинкової території між двома житловими будинками загальною площею 0,1126 га, в тому числі між двома землекористувачами: ОСОБА_5 - земельна ділянка по АДРЕСА_1 якої 0,0548 га, та нею (ОСОБА_3)- земельна ділянка по АДРЕСА_2, площа якої 0,0548 га. Зазначала, що участі у розгляді вищезазначеної заяви і, відповідно, у прийнятті рішення не брала, у зв'язку з чим просила визнати його недійсним.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від01 липня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Волинської області від 11 серпня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним рішення Любомльської міської ради від 20 квітня 2010 року № 38/38 «Про затвердження схеми розподілу прибудинкової території житлових будинків». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18 грудня 2009 року №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду зазначеним вище вимогам не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є суміжними землекористувачами: ОСОБА_5 - на підставі державного акта є власником земельної ділянки площею 0,0518 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 - на підставі свідоцтва про право на спадщину є власником сусіднього житлового будинку АДРЕСА_2 і на підставі ст.120 Земельного кодексу України є користувачем присадибної земельної ділянки, на якій він розташований.

20 квітня 2010 року Любомльською міською радою Волинської області на підставі заяви ОСОБА_5 від 17 березня 2010 року ухвалено рішення № 38/38 «Про затвердження схеми розподілу прибудинкової території житлових будинків», яким затверджено схему розподілу прибудинкової території між двома житловими будинками загальною площею 0,1126 га, в тому числі між двома землекористувачами: ОСОБА_5, який виділено у користування земельну ділянку площею 0,0548 га по АДРЕСА_1, та ОСОБА_3, якій виділено у користування суміжну земельну ділянку площею 0,0578 га по АДРЕСА_2. Цим же рішенням встановлено зону дії сервітуту на земельну ділянку площею 0,0104 га для забезпечення вільного доступу до будівель ОСОБА_5

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та визнаючи недійсним рішення Любомльської міської ради від 20 квітня 2010 року №38/38 «Про затвердженні схеми розподілу прибудинкової території житлових будинків», суд першої інстанції виходив із того, що остання порушила порядок розгляду земельного спору, приймаючи таке рішення без участі ОСОБА_3, чим позбавила її, як сторону в земельному спорі, прав, передбачених ст. 160 Земельного кодексу України.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що відповідно до ст. 169 ЗК України (чинної на час ухвалення рішення міської ради) земельний спір органом місцевого самоврядування повинен розглядатись за участю зацікавлених сторін, які повинні бути завчасно бути повідомлені про час і місце розгляду спору.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Втім, суд на порушення ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не дав відповідної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Так, обґрунтовуючи своє рішення, суд дійшов висновку, що Любомльська міська рада на порушення ст. 159 ЗК України (в редакції, що діяла станом на 20 квітня 2010 року) не повідомила ОСОБА_3 про розгляд земельного спору, чим порушила порядок розгляду земельних спорів органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів та органами місцевого самоврядування і позбавила позивачку прав, передбачених ст. 160 ЗК України, зокрема: права знайомитися з матеріалами щодо цього спору, робити з них виписки, брати участь у розгляді земельного спору, подавати документи та інші докази, порушувати клопотання, давати усні і письмові пояснення, заперечувати проти клопотань та доказів іншої сторони, одержувати копію рішення щодо земельного спору, і, у разі незгоди з цим рішенням, оскаржувати його.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилалась на те, що в матеріалах справи про розподіл прибудинкової території наявна заява ОСОБА_3, згідно з якою вона погодила межі та схему поділу земельної ділянки, що свідчить про участь позивачки в розгляді земельного спору й дотримання Любомльською міською радою ст. 159 ЗК України.

Однак, судом на порушення вимог ст. 212 ЦПК України вказаній обставині не було надано жодної правової оцінки.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що звертаючись з апеляційною скаргою, відповідач надала суду копію власноручно написаної заяви ОСОБА_3 від 21 квітня 2010 року про надання їй копії рішення Любомльської міської ради від 20 квітня 2010 року № 38/38 та повідомлення міського голови Любомльської міської ради від 19 травня 2010 року, які свідчать про те, що позивачка не тільки приймала безпосередню участь в розгляді земельного спору, а й своєчасно отримала копію рішення Любомльської міської ради та оскаржила його. За скаргою ОСОБА_3 на сесії міської ради 18 травня 2010 року було доручено постійній комісії міської ради у земельних спорах здійснити перевірку законності прийнятого рішення (а. с. 133-135).

Апеляційний суд, приєднавши зазначені вище документи до матеріалів справи, жодної оцінки їм не надав, а, зазначивши, що Любомльською міською радою при ухваленні рішення від 20 квітня 2010 року було порушено порядок розгляду земельного спору, оскільки таке рішення прийнято без участі ОСОБА_3, зробив висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи та є передчасними.

При цьому, суд не зробив висновку про те, чи вплинула відсутність ОСОБА_7 на засіданні міської ради на прийняття рішення і якому законодавству рішення ради не відповідає, які вимоги закону порушені, які дають правову підставу для визнання його недійсним.

Крім того, суд не зазначив, чи може бути рішення органу влади визнано недійсним, як спосіб судового захисту.

Оскільки розгляд справи апеляційним судом здійснюється за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу 5 ЦПК України, то судове рішення апеляційного суду має ґрунтуватися на відповідних доказах, досліджених у судовому засіданні, та містити доводи, за якими відхилені ті чи інші докази.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 11 серпня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик