Справа № 541/1593/15-ц
Провадження №2/541/779/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 листопада 2015 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді - Куцин В.М.,

при секретарі - Борисенко М.Б.,

з участю адвокатів ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миргород справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання удаваним договору дарування частини житлового будинку, визнання таким, що відбувся договір купівлі продажу частини житлового будинку, визнання права власності на частину житлового будинку, третя особа приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 , ОСОБА_14

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом. В судовому засіданні підтримуючи позовні вимоги зазначала, що з відповідачем з 28.09.2002 року по 06.04.2015 року перебувала в зареєстрованому шлюбі. Оскільки вони з чоловіком не мали власного житла і не мали коштів для придбання, на її прохання її батько ОСОБА_15 подарував їй 17 тисяч доларів США на придбання квартири. Пошуком квартири займалися вона, відповідач ОСОБА_4, її батько та її тітка. Коли вирішили придбати квартиру в будинку №4/53 на вулиці Грекова міста Миргород Полтавської області, про умови її придбання, вартість домовлялися батько та тітка ОСОБА_16

29.06.2011 року під час укладення договору дарування її чоловік ОСОБА_4 висловив категоричне заперечення щодо укладення договору лише на її імя, тоді вона з метою збереження сімї, умовила батька і він погодився, щоб договір був укладений не лише на її імя, а й на імя ОСОБА_4

Після підписання договору, її батько, ОСОБА_15 передав продавцю квартири ОСОБА_5 раніше обумовлену ними суму коштів, і з того часу вони почали користуватися квартирою. Так як квартира була не придатна для проживання, тому почали проводити її ремонт за кошти, які надавав їй батько. Оскільки фактично був укладений договір купівлі продажу спірної квартири за гроші які їй подарував батько, просила визнати удаваним договір дарування 11/50 частин житлового будинку №4/53 на вулиці Грекова міста Миргород Полтавської області, укладеного 29.06.2011 року між ОСОБА_5 та нею і ОСОБА_4 та визнання таким, що відбувся договір купівлі продажу цієї частини житлового будинку, між нею та ОСОБА_5 та визнати її право власності на вказану частину житлового будинку .

Представник позивача адвокат ОСОБА_1 підтримуючи позовні вимоги зазначав, що судом встановлено, що підписавши договір дарування сторони фактично приховали договір купівлі-продажу. Так як факт дарування грошей на придбання квартири позивачці батьком підтверджується поясненнями сторін і свідків, та договором позики грошових коштів, який уклав останній з метою придбання квартири для своєї дочки, позивачки по справі, тому виходячи з положень ст. 235 ЦК України та зважаючи на розяснення п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» та правової позиції викладеної Верховним Судом України від14.11.2012 року у справі №6-133цс 12, вважав заявлені позовні вимоги обґрунтованими та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 заявлені позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що він укладав договір дарування квартири з ОСОБА_5 Всі платежі за укладення договору сплачував батько бувшої дружини, позивачки по справі, ОСОБА_15 . Він особисто квартири для придбання не шукав, з ОСОБА_5 про умови укладення угоди не домовлявся, на яких умовах було укладено договір йому невідомо. Він та колишня дружина підписали договір дарування з ОСОБА_5, і з того часу почали проводити там ремонт, так як квартира була непридатна для проживання. Він прийняв дар не розуміючи, що за квартиру сплачені якісь грошові кошти. Батько дружини йому грошей для придбання квартири не дарував. Після отримання квартири, у проведенні ремонту квартири приймав участь він та допомагав коштами та будівельними матеріалами його батько.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_2 вважав, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, так як позивач не довела яку саме іншу угоду вона мала намір приховати. Твердження про приховання угоди купівлі-продажу позивачем не доведені, так як не надано доказів, що позивач та продавець уклали договір купівлі-продажу, оскільки в супереч положень ст.719 ЦК України факт дарування коштів свідком ОСОБА_17 позивачу на придбання квартири не підтверджений належними доказами. Крім того з часу укладення спірного договору минув трирічний строк позовної давності, що є також підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_5 суду пояснив, що 11/50 частин житлового будинку №4/53 на вулиці Грекова міста Миргород Полтавської області, йому належали на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом який залишила тітка на його імя та імя брата. В ході прийняття спадщини брат відмовився на його користь від прийняття спадщини, тому продажем квартири займався він. Він мав намір продати частину будинку за 17 тисяч доларів, однак покупців не було, він тривалий час не міг продати спадкову квартиру. Про купівлю квартири з ним домовлялися ОСОБА_15 та його сестра ОСОБА_16І.З ними обумовили суму продажу 15500 доларів США та умови укладення договору за якими всі витрати по укладенні договору несуть покупці. Коли зявилися до нотаріуса, виявилося, що договір купівлі-продажу укласти не можливо, оскільки земельна ділянка, де розміщена частина будинку, не приватизована та відсутня згода співвласників на продажу його частини будинку. Оскільки йому не було відомо хто є співвласниками будинку і де вони знаходяться, тому вирішили укласти договір дарування. Для нього форма договору значення не мала, так як він від ОСОБА_15 отримав обумовлену суму коштів за продаж квартири 15500 доларів США. Договір укладався на імя ОСОБА_3 та її чоловіка ОСОБА_4, так як останній заперечував проти укладення договору лише на імя дружини. При вирішенні спору покладався на розсуд суду, так як він продав квартиру, а спір який виник між подружжям до нього відношення не має, тому є неналежним відповідачем.

В ході судового засідання ухвалою суду від 10 серпня 2015 року до участі у справі залучені в якості третіх осіб співвласники спірного будинку ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які є також спадкоємцями ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, які повідомлені про розгляд справи через засоби масової інформації шляхом поміщення оголошення в газеті «Зоря Полтавщини». Треті особи ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7 , ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 в судове засідання не зявилися (а.с.66,67,148-149,134).

Третя особа приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу ОСОБА_18 в судове засідання не зявився, направив заяву про розгляд справи за його відсутності. При вирішенні спору покладався на розсуд суду (а.с.150).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 суду підтвердили, що їм достовірно відомо, що ОСОБА_5 продав частину будинку №4/53 на вулиці Грекова міста Миргород Полтавської області, оскільки ОСОБА_19, як дружина продавця давала згоду на відчуження будинку, а потім чоловік отримав кошти від продажу. Зміст заяви вона не памятає. ОСОБА_20 отримав від свого брата, продавця квартири, кошти так як він також був спадкоємцем цього майна по заповіту, однак при оформленні спадщини відмовився на користь брата.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що позивачка є його дочкою. Він мав намір забезпечити дочку ОСОБА_3 житлом. Коли знайшли спірну квартиру на Грекова в місті Миргород, він, його сестра ОСОБА_16 та дочка домовилися про суму продажу, 15500доларів США, витрати по укладенню договору несли покупці. Для придбання квартири він взяв позику, уклавши нотаріально посвідчений договір позики на суму 17000 доларів США. Кошти отримав переказом через банківську установу, які подарував дочці, однак договору дарування не укладав з дочкою. Дочка попросила залишити на збереження гроші у нього.

29.06.2011 року при укладенні договору у нотаріуса відповідач ОСОБА_4 категорично заперечував проти укладення договору лише на імя дружини, тоді на прохання дочки він погодився на укладення договору і на чоловіка дружини, відповідача ОСОБА_4 Гроші за придбану квартиру в сумі 15500 доларів США він передавав продавцю ОСОБА_5, після того як ОСОБА_4 та він з сестрою і продавець перевірили їх у Банку. За всі витрати при укладенні договору також оплачував він. Про те, що він сплатив кошти за придбану квартиру знала дочка та її чоловік в день придбання квартири. Він не мав наміру придбати квартиру подружжю, а хотів, щоб квартира належала його дочці. Так як придбана квартира була непридатна для проживання, тому він надавав кошти на її ремонт та добудову. Незначну допомогу в ремонті надав батько чоловіка дочки. Про укладення саме договору дарування, а не купівлі продажу йому було відомо при його підписанні.

Свідок ОСОБА_16, сестра ОСОБА_15, дала свідчення аналогічні поясненням позивачки та свідченням свідка ОСОБА_15 Підтвердивши, що в її присутності ОСОБА_15 передавав кошти за квартиру придбану для дочки. Крім того вказувала, що ОСОБА_15 в період шлюбу утримував сімю дочки, так як зять не працював, а дочка була змушена забезпечувати сімю.

Свідок ОСОБА_21 суду повідомила, що їй як матері позивача достовірно відомо, що спірну квартиру за власні кошти для позивачка придбав батько, її колишній чоловік ОСОБА_15

Суд заслухавши пояснення сторін, їх представників та свідків, дослідивши письмові докази по справі встановив.

З 28 вересня 2002 року до 8 квітня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження ОСОБА_4 та ОСОБА_4 (ОСОБА_17 В.) та рішенням Миргородського міськрайонного суду від 06.04.2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу (а.с.20,22).

В період шлюбу 29.06.2011 року укладено договір дарування, між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4, який посвідчений приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу ОСОБА_18 та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.07.2011 року реєстраційний номер 3727985, відповідно до якого, ОСОБА_5 передав в дар, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийняли в дар безоплатно в рівних долях 11/50 частин житлового будинку №4/53 на вулиці Грекова міста Миргород Полтавської області, що в цілому складається з житлового будинку А-1 житловою площею 148,1 кв.м., загальною площею 222,9 кв.м., сараю Б, погребу під будівлею а5, споруд №1-3 на земельній ділянці ОСОБА_11 міської ради Полтавської області площею 261 кв.м., кадастровий номер :50:030:0248 (а.с14,15). Дані обставини не заперечуються особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилом ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Як визначено ч.1 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який насправді вчинили.

Всі особи, які беруть участь у справі, за виключенням відповідача ОСОБА_4 визнали ту обставину, що спірний договір дарування частини житлового будинку був удаваним, однак позивач ОСОБА_3 В, не змогла довести ту обставину, який саме договір та між ким вони мали намір укласти та уклали фактично.

Так з пояснень свідка ОСОБА_15, відповідача ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_16 вбачається, що ОСОБА_15 передав обумовлену останніми суму коштів 15500 доларів США за купівлю частини будинку (квартира №1) по вулиці Грекова будинку №4/53 міста Миргород, продавцю ОСОБА_5,при укладенні спірного договору, а останній визнає, що він отримав вказану суму, яка була обумовлена саме з вищезазначеними особами.

Даний факт підтверджується п.п.1.1 та 1.2 договору позики від 25.04.2011 року укладеним між ОСОБА_22 та ОСОБА_15, відповідно до якого останній отримав позику в розмірі 17000 доларів США для придбання у власність нерухомості за адресою АДРЕСА_1 (а.с.12-13).

З пояснень ОСОБА_3 вбачається, що вона за купівлю частини будинку з ОСОБА_5 не розраховувалася. Твердження позивачки та свідка ОСОБА_15 І, що останній подарував дочці кошти на придбання квартири обєктивно належними доказами, якими б міг бути договір дарування, укладений з дотриманням вимог ч.5 ст.719 ЦК України не підтверджено.

Та обставина, що позика отримана ОСОБА_15 по договору від 25.04.2011 року на придбання спірної нерухомості не може свідчити про передачу в дарунок свідком вказаних коштів позивачці з метою придбання квартири.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем ОСОБА_3 не подано суду достовірних доказів того, що договір дарування вчинено з метою приховання договору купівлі-продажу, який насправді було вчинено між нею та ОСОБА_5, оскільки в ході судового засідання встановлено, що позивач не обумовлювала з продавцем вартість квартири, не передавала кошти за її придбання.

Показання свідка позивача ОСОБА_15 про те, що ОСОБА_3 фактично купила частину будинку у ОСОБА_5 за подаровані ним кошти, суд оцінює критично, оскільки свідок особисто передавав кошти отримані ним в позику для придбання спірного житла, продавцю, був присутнім при укладенні вказаного договору дарування, де обдарованим був також і ОСОБА_4, погодився на його включення в число обдарованих, незважаючи на те, що ОСОБА_15 мав всі можливості визначити сторони договору, в тому числі і бути обдарованим особисто, однак все зробив для того, щоб стороною договору був в тому числі і відповідач ОСОБА_4

Разом з тим суд критично оцінює твердження відповідача ОСОБА_4, що йому невідомо про оплатність договору, належність коштів за які було придбана частина будинку, зважаючи на пояснення останнього, що дарувальника він особисто не знав, і в звязку з чим йому останній подарував квартиру йому невідомо та пояснення свідків ОСОБА_15.ОСОБА_21 ОСОБА_16 та відповідача ОСОБА_5 про присутність та дії відповідача при укладенні договору дарування.

Зважаючи на вищевикладене, оскільки позивачем ОСОБА_3 в супереч ст.10,60 ЦПК України не надані належні та допустимі докази і на підтвердження заявлених позовних вимог про визнання таким, що відбувся договір купівлі продажу цієї частини житлового будинку, між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відповідно до положень ст.655 ЦК України якою передбачено умови укладення такого договору, тому суд вважає, що в задоволені позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

Разом з тим, суд зазначає що законом встановлено, що при укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі ) не відповідав їх внутрішній волі. Незважаючи на встановлення судом юридичних фактів, з якими закон повязує певні наслідки, а саме укладення ОСОБА_15 договору позики на суму 17000доларів США для придбання спірного житла, передача їх продавцеві ОСОБА_5 в момент укладення договору, і визнання цього факту останнім, підтвердження поясненнями відповідача ОСОБА_5 та свідченнями свідків ОСОБА_5 А І. та ОСОБА_19 волі продавця на вчинення саме договору купівлі-продажу, суд позбавлений можливості захистити порушені права особи дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства встановленого ст.11 ЦПК України.

В звязку з відмовою в задоволенні позову судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду не підлягають стягненню з відповідача.

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання удаваним договору дарування 11/50 частин житлового будинку №4/53 на вулиці Грекова міста Миргород Полтавської області, укладеного 29.06.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та посвідченого Приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу ОСОБА_18; визнання таким, що відбувся договір купівлі продажу цієї частини житлового будинку, між ОСОБА_3 та ОСОБА_5; визнання права власності на вказану частину житлового будинку ОСОБА_3 -відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного судуПолтавської області, через Миргородський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: ОСОБА_23