Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/1733/15 Головуючий у 1-й інстанції: Стоматов Е.Г.
Є.У. № 2-2722/11 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "МетаБанк" до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах неповнолітніх Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2011 року ПАТ "МетаБанк" звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи було уточнено.

В обґрунтування позову ПАТ "МетаБанк" зазначав, що 17.07.2009 року між Акціонерним банком "Металург", правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 99А, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у сумі 170 000,00 грн. на споживчі цілі - придбання нерухомого майна, на термін до 17.07.2016р. включно зі сплатою процентів за користування кредитом.

Кредит було надано згідно з п. 1.1 кредитного договору шляхом зарахування коштів на поточний рахунок відповідача.

За п. 2.3 кредитного договору ОСОБА_3 взяла на себе зобов'язання щомісячно сплачувати Банку відсотки за користування кредитом, погашати частину кредиту та інші платежі на користь Банку, передбачені кредитним договором та додатками до нього.

Відповідно до п. 1.3 кредитного договору забезпеченням виконання зобов'язань позичальника за вищезазначеним договором є застава (іпотека) нерухомого майна.

Згідно з Договором іпотеки № 901 від 17.07.2009 року предметом іпотеки є належна відповідачу на праві власності квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа 53,03 кв.м., житлова площа 30,1 кв.м.

За п. 1.1 іпотечного договору іпотекою забезпечується виконання ОСОБА_3 всіх її зобов'язань за кредитним договором, включаючи зобов'язання повернути суму наданого кредиту, сплатити відсотки за кредитом, суми комісій, неустойки, будь-яких інших платежів, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати у повному обсязі нанесені збитки, заподіяні невиконанням або неналежним виконанням кредитного договору.

Відповідно до звичайних цін, що склалися на момент укладення іпотечного договору та на підставі взаємної згоди сторін вартість предмета іпотеки встановлена в розмірі 300 000 грн. (п. 1.3 іпотечного договору).

Згідно звіту про незалежну оцінку від 30.07.2014р. ринкова вартість предмета іпотеки становить 294 673 грн. (без ПДВ).

Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 не виконує, у зв'язку з чим, станом на 12.11.2014 року заборгованість за кредитним договором становить 386 119,76 грн., в тому числі: заборгованість по простроченому кредиту - 164 965,23 грн., заборгованість по простроченим відсоткам - 58 225,38 грн., пеня - 162 929,15 грн.

Пунктом 4.2 іпотечного договору визначено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки за цим договором шляхом реєстрації за собою права власності.

Вимоги Банку про виселення з квартири всіх осіб, що в ній мешкають, були вручені ОСОБА_3 31.07.2014р., однак, вказані вимоги виконані не були.

На час укладення договору іпотеки квартири в ній діти зареєстровані не були, але згодом 04.08.2009р., в порушення п. 3.1.7 іпотечного договору ОСОБА_3 зареєструвала своїх малолітніх дітей - ОСОБА_4, ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 тобто після придбання квартири.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд:

1. звернути стягнення на предмет іпотеки (на підставі іпотечного договору № 901 від 17.07.2009р.) шляхом визнання за ПАТ "МетаБанк" права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 53,03 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., за вартістю 294 673 грн., в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № 99А від 17.07.2009 року в розмірі 386 119,76 грн., яка складається із: заборгованості по простроченому кредиту - 164 965,23 грн., заборгованості по простроченим відсоткам - 58 225,38 грн., пені - 162 929,15 грн.;

2. виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. народження, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. народження, з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

3. стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2015 року позов задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки (на підставі іпотечного договору № 901 від 17.07.2009р.) шляхом визнання за ПАТ "МетаБанк" права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 53,03 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., за вартістю 294 673,00 грн., в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № 99А від 17.07.2009 року в розмірі 304 655,18 грн., яка складається із: заборгованості по простроченому кредиту - 164 965,23 грн., заборгованості по простроченим відсоткам - 58 225,38 грн., пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів - 81 464,57 грн.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. народження, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. народження, з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ "МетаБанк" судовий збір в розмірі 1 700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави "Позика", якщо інше на встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 589 ЦК України та ст. 20 Закону України „Про заставу" у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 33 Закону України „Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частинами 1, 3 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Згідно з положеннями ст. 5 Закону України "Про іпотеку", вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 17.07.2009 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 99А, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 170 000,00 грн. шляхом зарахування коштів на рахунок позичальника строком на 84 місяці по 17.07.2016р. включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом за ставкою 28 % річних. Кредит надано на споживчі цілі - придбання нерухомого майна (а.с. 5-6, 7).

Згідно п. 2.3 кредитного договору позичальник зобов'язалася щомісячно сплачувати Банку відсотки за користування кредитом, погашати частину кредиту та інші платежі на користь Банку, передбачені кредитним договором та додатками до нього.

Відповідно до п. 1.3 кредитного договору забезпеченням виконання зобов'язань позичальника за договором є застава нерухомості, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 згідно з відповідним договором іпотеки, що укладається між Банком та позичальником.

В той же день, 17.07.2009 року, сторони уклали іпотечний договір № 901, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Горловою Ю.В., зареєстровано у реєстрі за № 1085 (а.с. 8-9).

За п. 1.1 іпотечного договору іпотекою забезпечується виконання іпотекодавцем всіх її зобов'язань за кредитним договором, включаючи зобов'язання повернути суму виданого кредиту, сплатити відсотки за кредитом, суми комісій, неустойки, будь-яких інших платежів, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати у повному обсязі нанесені збитки, заподіяні невиконанням або неналежним виконанням кредитного договору.

Предметом іпотеки за цим договором є квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа 53,03 кв.м., в тому числі житлова площа 30,1 кв.м., що належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Горловою Ю.М. 17.07.2009 року за реєстром № 1082. Відповідно до звичайних цін, що склалися на момент укладення іпотечного договору та на підставі взаємної згоди сторін вартість предмета іпотеки встановлена в розмірі 300 000 грн. (п.п. 1.2 - 1.4 іпотечного договору).

Пунктом 4.2. іпотечного договору визначено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки за цим договором шляхом реєстрації за собою права власності на предмет іпотеки.

Іпотечний договір є чинним, не скасований, не оскаржений сторонами.

Зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 належним чином не виконала.

Банк направив ОСОБА_3 письмову вимогу вих. № 57-05/1186.1 від 10.02.2011 року про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором (а.с. 114, 171). Вказана вимога була повернута з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 114 зв.).

З метою вручення вимоги про дострокове погашення кредиту ОСОБА_3 працівниками Банку було здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1, проте вручити вимогу не вдалося, ОСОБА_3 за місцем проживання відсутня, про що свідчить відповідний акт від 15.02.2011р. (а.с. 172).

Станом на 12.11.2014 року (відповідно до уточненої позовної заяви від 14.11.2014р.) ОСОБА_3 має заборгованість в розмірі 386 119,76 грн., в тому числі: заборгованість по простроченому кредиту - 164 965,23 грн., заборгованість по простроченим відсоткам - 58 225,38 грн., пеня - 162 929,15 грн. (а.с. 106).

ОСОБА_3 та її малолітні діти - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. народження, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. народження, були зареєстровані за адресою предмета іпотеки 04.08.2009 року (а.с. 83-85, 86, 112, 186, 187).

ОСОБА_3 зареєструвала своїх дітей за адресою предмета іпотеки в порушення п. 3.1.7 іпотечного договору без отримання попереднього письмового погодження іпотекодержателя.

Вимога Банку про виселення з квартири вих. № 10/6526 від 30.07.2014р. була вручена ОСОБА_3 31.07.2014 року (а.с. 111).

Згідно звіту про незалежну оцінку від 30.07.2014р. ринкова вартість предмета іпотеки становить 294 673 грн. (без врахування ПДВ) (а.с. 113).

Відповідач ОСОБА_3 погодилася з вартістю предмету іпотеки та в цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржила та в апеляційній скарзі доводів у спростування не навела.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд, встановивши зазначені обставини та надавши всебічну оцінку наданим по справі доказам, прийшов до вірного висновку про можливість зменшення пені на підставі ст. 551 ч. 3 ЦК України до 81 464,57 грн., наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та виселення.

Суд першої інстанції вірно посилався на п 4.2 іпотечного договору, яким визначено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки за цим договором шляхом реєстрації за собою права власності на предмет іпотеки.

Також, суд першої інстанції вірно встановив, що умови укладеного між сторонами іпотечного договору містять відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття останнім права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання іпотекодавцем зобов'язання за кредитним договором, тому, відповідно, звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись зазначеним способом на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до роз'яснень пункту 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.

Також, задовольняючи позовні вимоги Банку в частині виселення, суд вірно встановив те, що Банком на виконання вимог ст. 40 Закону України "Про іпотеку", ст. 109 ЖК України ОСОБА_3 вимога про виселення з квартири від 30.07.2014р. була вручена 31.07.2014 року (а.с. 111).

Згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Установивши, що в іпотеку передана квартира, яка була придбана ОСОБА_3 за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, суд дійшов обґрунтованого висновку про виселення останньої разом з дітьми без надання іншого жилого приміщення.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення Банком ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у зв'язку із відсутністю доказів отримання письмової вимоги Банку від 10.02.2011 року про усунення порушення, як і посилання на те, що вищевказана вимога іменована Банком як «уведомление», а не як «вимога» не спростовують правильність висновків суду.

Так, згідно ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Як зазначалося вище, Банк направив ОСОБА_3 письмову вимогу вих. № 57-05/1186.1 від 10.02.2011 року про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором (а.с. 114, 171). Вказана вимога була повернута з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 114 зв.). Позов до суду Банк направив 08.04.2011р. (а.с. 20).

Крім того, з метою вручення вимоги про дострокове погашення кредиту ОСОБА_3 працівниками Банку було здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1, проте вручити вимогу не вдалося, про що свідчить відповідний акт від 15.02.2011р. (а.с. 172).

Відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

У п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» дано роз'яснення, що невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України .

Отже, факт неотримання ОСОБА_3 вимоги Банку з причин, що не залежать від позивача, не є перешкодою для реалізації права ПАТ "МетаБанк" звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що нібито наданої Банком вимоги не існувало станом на 10.02.2011 року, а з'явилась вона після подачі заяви про перегляд заочного рішення ґрунтується на припущеннях, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (заочне рішення по цій справі було ухвалено 27.02.2012р., ухвалою від 11.11.2014р. заочне рішення від 27.02.2012р. було скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку).

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3 на те, що допущене нею порушення основного зобов'язання не завдає збитків Банку і не змінює обсяг його прав, а отже, суд повинен був відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Так, загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 12.11.2014 року становить 386 119,76 грн., що значно перевищує вартість предмету іпотеки, яка складає 294 673 грн.

Доводи апеляційної скарги стосовно відсутності деталізованого щомісячного розрахунку пені у відповідності до норм законодавства також не спростовують висновків суду.

Згідно з п. 6.5 кредитного договору сторони визначили, що в разі виникнення простроченої заборгованості за відсотками або кредитом (частиною кредиту) позичальник сплачує Банку пеню в розмірі 0,2 % від простроченої суми за кожний день прострочення.

Банком нарахована пеня у розмірі, встановленому умовами кредитного договору за період з 12.11.2013р. по 11.11.2014р. в розмірі 0,2 % від простроченої суми за кожний день прострочення (а.с. 106 зв.).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не відобразив та не врахував у рішенні обставини щодо розміру пені та заяву ОСОБА_3 про її зменшення не знайшли свого підтвердження.

Так, суд задовольнив вимоги Банку щодо стягнення пені частково, прийшовши до вірного висновку про можливість зменшення пені на підставі ст. 551 ч. 3 ЦК України до 81 464,57 грн., що відповідає засадам справедливості та розумності.

Посилання в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав для виселення без надання іншого житлового приміщення висновків суду не спростовують, оскільки іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту.

Як зазначено у п. 1.1 кредитного договору, кредит надано на споживчі цілі - придбання нерухомого майна.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі у справі № 6-39 цс 15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, які зобов'язані привести свою практику у відповідність з рішеннями Верховного Суду України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими відповідач обґрунтовувала свої заперечення проти позову, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Решта доказів та обставин, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: