АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Білич І.М., Поліщук Н.В.,

при секретарі Прохоровій В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» до ОСОБА_1 про розірвання договору найму (оренди) житла, виселення без надання іншого житлового приміщення, стягнення заборгованості за користування житлом та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» про визнання недійсним договору найму (оренди) житла,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 11 березня 2015 року,

встановила:

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 11 березня 2015 рокупозов задоволено.

Розірвано договір № 82 ф/1 найму (оренди) житла, укладений 01.01.2012 року між ПАТ «Трест Київміськбуд-2» та ОСОБА_1

Виселено ОСОБА_1 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» заборгованість по платі за користування житлом у розмірі 9 657 грн., із яких 8 500 грн. - основна заборгованість, 1 014 грн. 24 коп. - інфляційні нарахування, 143 грн. 34 коп. - 3% річних.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» про визнання недійсним договору найму (оренди) житла відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ «Трест Київміськбуд-2», задовольнивши його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засідання ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав.

Представник ПАТ «Трест Київміськбуд-2» проти апеляційної скарги заперечила.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для задоволення позову ПАТ «Трест Київміськбуд-2». При цьому суд дійшов висновку про недоведеність зустрічних позовних вимог.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Із матеріалів справи вбачається, що 01 січня 2012 року між ПАТ «Трест Київміськбуд-2» та ОСОБА_1 укладено договір найму (оренди) житла № 82 ф/1 (а.с. 13).

Умовами даного договору передбачено, що ОСОБА_1 приймає у строкове платне користування ліжко-місця в кількості 2 шт., які знаходяться в кімнаті АДРЕСА_1.

Гуртожиток належить ПАТ «Трест Київміськбуд-2» на праві приватної власності.

ОСОБА_1 зобов'язався сплачувати орендну плату на рахунок позивача щомісячно не пізніше 5 (п'ятого) числа поточного місяця.

27 серпня 2012 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору найму № 82 ф/1, яка встановлювала щомісячну орендну плату у розмірі 1 160 грн.

01 листопада 2012 року укладено додаткову угоду №2, якою встановлений інший розмір орендної плати у сумі 1 240 грн.

Обґрунтовуючи позов, ПАТ «Трест Київміськбуд-2» зазначило, що ОСОБА_1 не виконував умов договору, додаткових угод, в зв'язку з чим виникла заборгованість за період з 01 грудня 2013 року по 10 листопада 2014 року у розмірі 9 657 грн., із яких 8 500 грн. - основна заборгованість, 1 014 грн. 24 коп. - інфляційні нарахування, 143 грн. 34 коп. - 3% річних.

Згідно з ч. 1ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Статтею 825 ЦК України передбачені підстави розірвання договору найму, зокрема невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а також у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач вимагав розірвати договір внаслідок несплати відповідачем орендної плати, тобто на підставі пункту 1 частини 2 статті 825 ЦК України.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції вірно вважав, що ОСОБА_1 порушив свої зобов'язання, не вніс плату за житло більше ніж за шість місяців, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, що є підставою для його виселення.

При цьому, суд обґрунтовано врахував встановлені в рішенні Апеляційного суду міста Києва від 10 липня 2014 року фактичні обставини.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_1 зазначав, що договір № 82 ф/1 найму (оренди) житла та додаткові угоди укладені ним внаслідок обману, тяжких обставин, а тому на підставі ст. 230, ст. 233 ЦК України мають бути визнані недійсними.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статтей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

У п. 20 цієїж постановироз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Частиною 1статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 2012 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції врахував вищенаведені вимоги закону і відповідні роз'яснення та дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не доведено будь-якими допустимими засобами доказування: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману, та сам факт обману.

За ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Проте жодного доказу на підтвердження зазначених обставини позивачем не надано.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Доводи апелянта висновки суду не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 11 березня 2015 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 11 березня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Є.В.Болотов

Судді: І.М. Білич

Н.В. Поліщук