Справа № 226/1713/12 Провадження № 22-ц/772/3328/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 5 Доповідач Пащенко Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Пащенко Л.В.

Суддів: Медяного В.М., Жданкіна В.В.

При секретарі: Агєєвій Г.В.

розглянувши у відкритому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Тульчинського районного суду від 20 вересня 2012 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності та його захист, визнання договору купівлі-продажу від 10.12.2005 року недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2012 року ОСОБА_2звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на багаторічні насадження та його захист.

В заяві зазначала, що їй на праві приватної власності, згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №964465, виданого Тульчинською райдержадміністрацією 16.07.2007 року, належить земельна ділянка площею 1,2239га, кадастровий номер 010010128, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Юрківської сільської ради Тульчинського району.

На вказаній земельній ділянці знаходяться багаторічні насадження - сади.

При розпаюванні земель в СВАТ «Юрківське» до грошової оцінки землі були включені і багаторічні насадження, які на ній знаходились. Отже вона-позивач, отримавши державний акт на землю, отримала у власність і багаторічні насадження. Однак користуватися багаторічними насадженнями вона не може, так як відповідач заперечує її право власності, самовільно користується ними без укладання відповідного договору оренди. При цьому відповідач посилається на договір купівлі-продажу яблунь від 10.12.2005 року, укладений між ним та СВАТ «Юрківське», відповідно до якого відповідач купив яблуні розміщенні в кварталах №15 та №16.

Тому просила суд визнати за нею право власності на багаторічні насадження, які знаходяться на земельній ділянці, яка їй належить на праві приватної власності та заборонити відповідачу ОСОБА_3 користуватися цими багаторічними насадженнями, які розташовані на даній земельній ділянці. А також заявою від 08.06.2012 року позивач, збільшивши позовні вимоги, просила суд ще й визнати недійсним договір купівлі-продажу багаторічних насаджень від 10.12.2005 року, укладений між СВАТ «Юрківське» та ОСОБА_3.

Рішенням Тульчинського районного суду від 20 вересня 2012 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі, строк подачі якої поновлено, позивач просить рішення суду, як постановлене з порушенням вимог закону, скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задоволити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково по слідуючих підставах.

Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що право власності на земельну ділянку та на багаторічні насадження розмежовано законодавством і доводи про те, що з переходом права власності на земельну ділянку до позивача перейшло і право власності на багаторічні насадження є безпідставними, так як багаторічні насадження не можуть бути визнанні часткою земельної ділянки і при переході права власності на неї автоматично право власності на насадження не виникає.

Також суд виходив і з того, що ОСОБА_3, який користується цією земельною ділянкою, станом на момент видачі ОСОБА_2Державного акта на право власності на цю земельну ділянку від 16.07.2007 року, вже був власником, розташованих на цій земельній ділянці, багаторічних насаджень і є тепер їх власником на законних підставах, оскільки договір купівлі-продажу цих насаджень від 10.12.2005 року є діючим і на даний час.

Однак такі висновки суду не можна визнати обґрунтованими, оскільки вони не відповідають фактичними обставинами справи та судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Судом встановлено, що згідно державного акта серії ЯБ №964465 на право власності на земельну ділянку, виданого Тульчинською РДА 16.07.2007 року, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 1,2239га кадастровий номер №010010128, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Юрківської сільської ради Тульчинського району (а.с.6,8,9).

На виконання розпоряджень Тульчинської РДА встановлені межі спірної земельної ділянки та винос її в натурі (акт-а.с.10). Згідно довідки відділу Держкомзему у Тульчинському районі дана земельна ділянка знаходиться під багаторічними насадженнями (а.с.7).

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу №14 від 10.12.2005 року СВАТ «Юрківське» продало ОСОБА_3, розміщені в кварталах №15 і №16 багаторічні насадження-дерева яблуні в загальній кількості 5575 штук, за що останній сплатив СВАТ «Юрківське» 22006 грн. і прийняв дані багаторічні насадження (а.с.42-44,45,49).

Разом з тим, при паюванні земель СВАТ «Юрківське» до грошової оцінки землі були включені і багаторічні насадження, які на ній знаходилися (а.с.11).

Договір купівлі-продажу багаторічних насаджень №14 від 10.12.2005 року при паюванні земель не враховувався, оскільки, був укладений у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Суд на ці обставини уваги не звернув і належної оцінки їм не дав.

Відповідно п.«а» ч. 2 ст.22, п.«а» ч.1 ст.19 ЗК України визначено, що багаторічні насадження-це вид сільськогосподарських угідь земель сільськогосподарського призначення. Тобто, багаторічні насадження - це не що інше як земельна ділянка.

Згідно ст.6 Закону України «Про плату за землю» багаторічні насадження - це вид сільськогосподарських угідь, в розрізі п.«а» ч.2 ст.22 ЗК України - це вид земель сільськогосподарського призначення. Тобто, і в Законі України «Про плату за землю» під багаторічними насадженнями розуміють не що інше як земельну ділянку.

Відповідно до положень ч. 2 ст.79 ЗК України право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні обєкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Тобто, земельні ділянки з розміщеними на них насадженнями, отримані громадянами у власність, належать таким громадянам на праві власності разом з насадженнями як один цілий обєкт.

Згідно ч.3 ст.373 ЦК України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні обєкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Дана норма кореспондується з ч.2 ст.79 ЗК України. При цьому ч.2 ст.79 ЗК України та ч.3 ст.373 ЦК України є імперативними нормами законодавства, а тому підлягають прямому застосуванню та не можуть передбачати будь-яких виключень в їх застосуванні до відносин права власності на земельні ділянки.

Частиною 2 ст.183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до ст.187 ЦК України складовою частиною речі є все, що не може бути відокремлено від речі без її пошкодження або істотного знецінення.

Отже, оскільки насадження, що розміщені на земельній ділянці, неможливо відділити від цієї земельної ділянки без втрати її цільового призначення або істотного знецінення, то відповідно насадження, що ростуть на земельній ділянці, є складовою частиною цієї земельної ділянки як неподільної речі і тому при переході права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення під товарним сільськогосподарським виробництвом до громадянина переходить також право власності на всі його складові частини, тобто насадження.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що позивач, отримавши державний акт на право власності на земельну ділянку у 2007 році, стала власником і багаторічних насаджень, які розміщені на цій земельній ділянці. Відповідач державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, виданий позивачу, не оскаржував.

Також з матеріалів справи видно, що договір купівлі-продажу №14 від 10.12.2005 року, відповідно до якого відповідач стверджує, що він є власником насаджень, укладений в простій письмовій формі.

Згідно ж положень ст.ст.209,657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки має укладатися у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Наслідком недодержання вищевказаних вимог є нікчемність договору з підстав його невідповідності вимогам закону.

Згідно ч.2 ст215 ЦК України визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається.

Вказана правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.01.2013 року по справі №6-40577св12.

З позовної заяви видно, що предметом спору в даній справі є визнання права власності та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, що відповідає способам захисту цивільних прав, визначеним ст.16 ЦК України і що позивач, в даному випадку, доводить порушення відповідачем її права володіння і користування спірною земельною ділянкою та вимагає припинення дій, які порушують ці право.

Суд же не надав належної правової оцінки обставинам справи, які свідчать про те, що право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку із багаторічними насадженнями порушується і на даний час, так як позивач, будучи власником, не може користуватися належною їй земельною ділянкою, оскільки відповідач зайняв її та користується багаторічними насадженнями на підставі договору купівлі-продажу №14 від 10.12.2005 року, який є нікчемним в силу вищезазначених положень чинного законодавства.

Врахувавши вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 в частині вимог про визнання права власності на земельну ділянку з багаторічними насадженнями та усунення перешкод в користуванні ними, а тому рішення суду у вказаній частині позовних вимог залишатись в силі не може і підлягає скасуванню з постановленням нового рішення, яким зазначені позовні вимоги слід задоволити.

Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу багаторічних насаджень, то відмовляючи в позові в цій частині, суд виходив з того, що ця вимога є безпідставною, оскільки доказів, які б підтверджували недодержання вимог ст.203 ЦК України, судом не встановлено та з того, що сплив строк позовної давності, на застосуванні якого в судовому засіданні наполягав представник відповідача.

Колегія суддів погоджується з тим, що зазначена позовна вимога не підлягає до задоволення. Однак в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити з тієї підстави, що (і про це зазначалось вище) спірний договір купівлі-продажу №14 від 10.12.2005 року є нікчемним в силу положень чинного законодавства, а визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином, позов ОСОБА_2 підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст.88 ЦПК України на користь позивача з відповідача слід стягнути документально підтверджені (а.с.1,59) судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій в загальному розмірі 450,66 грн..

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Тульчинського районного суду від 20 вересня 2012 рокускасувати.

Позов ОСОБА_2задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку з багаторічними насадженнями кадастровий номер 010010128, площею 1,2239га, що розташована на території Юрківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області.

Заборонити ОСОБА_3 користуватися земельною ділянкою площею 1,2239га, кадастровий номер 010010128, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Юрківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області та належить відповідно до державного акта серії ЯБ №964465 на праві приватної власності ОСОБА_2.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій в розмірі 450,66 грн.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: Л.В. Пащенко

Судді: В.М. Медяний

ОСОБА_4

З оригіналом вірно: /підпис/