Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/2305/15 Головуючий у 1-й інстанції: Каракай Н.Д.
Є.У. № 315/543/13-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

ОСОБА_2

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 11 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6, про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 26.10.1996 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 У липні 2010 року між ОСОБА_5 та його дружиною був укладений договір дарування 6,66 % статутного капіталу (фонду) ТОВ Приютне, які в грошовому виразі становлять 492,84 грн. Вказаний договір був вчинений з метою приховати договір купівлі-продажу. Позивач, посилаючись на ст. 65 СК України, вважає, що вказаний правочин його дружина уклала без його згоди як подружжя.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач на підставі ст. 235 ЦК України просив суд: визнати недійсним договір дарування 6,66 % статутного капіталу ТОВ Приютне, укладений 14.07.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6, реєстраційний № 1572; визнати дійсним прихований договір купівлі-продажу 6,66 % статутного капіталу ТОВ Приютне, укладений 14.07.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 12.11.2013 року позов задоволено частково. Визнано договір дарування частки у статутному капіталі товариства, що укладений 14.07.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, належної йому 6,66% статутного капіталу (фонду) ТОВ Приютне, посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 недійсним. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (т. 1, а.с. 75-76).

Ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області від 10.06.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 12.11.2013 року залишено без змін (т. 1, а.с. 158-161).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.11.2014 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Касаційну скаргу приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 12.11.2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10.06.2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1, а.с. 230-232).

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 11 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Визнано договір дарування, укладений 14.07.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, належних йому 6,66 % статутного капіталу ТОВ «Приютне», посвідчений та зареєстрований за № 1572 приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6, удаваним, яким приховано договір купівлі-продажу.

Визнано, що 14 липня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був фактично укладений договір купівлі-продажу 6,66 % статутного капіталу ТОВ Приютне за 29 400 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи зі змісту ч.ч. 2, 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного капіталу господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сімї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. Таким чином, інший із подружжя, який не є учасником товариства, має право на компенсацію вартості частини спільних коштів, які були використані одним із подружжя для внесення вкладу до статутного капіталу. Отже, правові підстави набуття права власності на частку у товаристві одним із подружжя впливають на майнові права іншого подружжя.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (ч.ч. 2-4 ст. 65 СК України).

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а конкретні підстави для визнання договорів недійсними визначені ст.ст. 215, 218-235 ЦК України, і такі підстави повинні мати місце саме на час укладення такого договору.

Так, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26.10.1996 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії І-ЖС № 017080 (т. 1, а.с. 9).

14 липня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування частки у статутному капіталі товариства, за умовами якого дарувальник ОСОБА_5 передав безоплатно у власність, а обдаровувана ОСОБА_3 прийняла у власність як дарунок належну дарувальнику на праві власності частку статутного капіталу ТОВ Приютне, що становить 6,66 % статутного капіталу (фонду) Товариства або 492,84 грн., з усіма правами та обовязками, що належать учаснику ТОВ Приютне відповідно до статуту Товариства та законодавства України. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за № 1572 (т. 1 а.с. 8, т. 2 а.с. 34).

На укладення договору дарування ОСОБА_5 отримав письмову згоду своєї дружини ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 35).

З розписки від 14.07.2010р. видно, що ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кошти в сумі 29 400 грн. за продані 6,66 % дольових часток в ТОВ «Приютне», претензій не має (т. 1, а.с. 32).

Відповідач ОСОБА_5 також надав суду письмову заяву, в якій по суті спору пояснив, що у 2010 році він продав ОСОБА_3 свою частку 6,66 % у статутному фонді ТОВ Приютне за 29 400 грн. Угоду купівлі-продажу оформили у нотаріуса ОСОБА_6 договором дарування. Вимоги ОСОБА_4 визнає (т. 2, а.с. 28).

Згідно з висновком експертів за результатами проведеної судово-технічної експертизи документів № 123/124/14-34/125/14-33 від 07.03.2014 року, у звязку з відсутністю у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу нанесення штрихів рукописних записів, виконаних чорнилом ручки, не видається можливим встановити, чи виготовлений рукописний текст розписки, складеної від імені ОСОБА_5 про отримання 14 липня 2010 року у м. Гуляйполі від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 29 400 грн. за продані 6,66 дольових часток в ТОВ «Приютне», у той час, яким датований документ, а саме: 14 липня 2010 року (т. 1, а.с. 116-119).

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

У резолютивній частині рішення суд має вказати, який правочин сторони насправді вчинили та його істотні умови, як це передбачено ст. 235 ЦК України.

Отже, за змістом ст. 235 ЦК України, навіть встановивши, що правочин є удаваним й фактично відбулася купівля-продаж, а не дарування, суд може визнати недійсним саме прихований правочин за наявності відповідних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд вірно вирішив питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин. З дотриманням вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України суд належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Так, суд правильно встановив, що правочин є удаваним й фактично відбулася купівля-продаж, зазначивши у резолютивній частині рішення який правочин сторони насправді вчинили та його істотні умови, як це передбачено ст. 235 ЦК України.

В апеляційній скарзі позивач наголошує на порушенні судом норм процесуального права, а саме на тому, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про виклик та допит ОСОБА_5 для дачі пояснень з приводу повідомлень від 15.06.2010р. про намір передати належну йому частку на умовах договору дарування та про виклик і допит дружини ОСОБА_5 - ОСОБА_8 для дачі пояснень з приводу надання нею згоди на дарування, та з приводу того, чи відомо їй, що її чоловік нібито не подарував, а продав свою частку, хоча вона надавала згоду у нотаріуса лише на її дарування.

Вказані доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову суду першої інстанції в задоволенні клопотань не знайшли свого підтвердження, суд правильно відмовив у задоволенні вказаних клопотань оскільки вони заявлені представником відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_9 без дотримання вимог ст.ст. 131, 136 ЦПК України (т. 2, а.с. 37зв.).

Таким чином, суд не припускався процесуальних порушень.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач достовірно вважає, що розписку від 14 липня 2010р. було написано ОСОБА_5 у 2013р. про подачі ОСОБА_4 позову, та що позивач і ОСОБА_5 вступили в попередню змову в 2013р. при підготовці позову ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими ОСОБА_3 обґрунтовувала свої заперечення проти позову, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Решта доказів та обставин, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В частині відмови у задоволенні решти позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржене, а тому, у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом не переглядалось.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 11 лютого 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: