Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1053/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Плохотніченко Л. І.
Доповідач Суровицька Л. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

09.06.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді: Суровицької Л.В.,

суддів: Кіселика С.А., Суржика М.М.,

при секретарі: Крисановій Ю.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Кіровоградська міська рада, Головне управління Держземагенства у Кіровоградській області про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Управління Держземагенства у Кіровоградській області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та домоволодінням, зобов'язання вчинити дію.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Кіровоградська міська рада, Головне управління Держземагенства у Кіровоградській області про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном.

Зазначала, що вона є власницею житлового будинку та господарсько-побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 Проте, відповідач, яка є суміжним землекористувачем, чинить їй перешкоди в користуванні належним їй сараєм, не надає доступу до нього.

Просила суд усунути їй перешкоди у користуванні сараєм, що розташований по АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди в користуванні цим сараєм (а.с.3-4).

В ході розгляду справи ОСОБА_3 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_2, третя особа - Головне управління Держземагенства у Кіровоградській області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та домоволодінням, зобов'язання вчинити дію.

Посилалась на те, що вона є власником домоволодіння по АДРЕСА_2 та земельної ділянки загальною площею 369 кв.м..

Відповідач ОСОБА_2 є її сусідкою, в якої земельна ділянка не приватизована. Відповідач в кінці травня 2009 року самовільно переставила межу між їхніми земельними ділянками шляхом знесення паркану, та користується належною їй земельною ділянкою.

Просила суд усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_2 шляхом зобов'язання ОСОБА_2 повернути самовільно зайняту земельну ділянку площею 50 кв.м. по АДРЕСА_2, зобов'язати ОСОБА_2 звільнити земельну ділянку по АДРЕСА_2 від сараю літ. «Б» (а.с.40-42).

Вказаний зустрічний позов прийнято судом до розгляду з первісним позовом (а.с.55).

Пізніше ОСОБА_3 уточнила позовні вимоги і просила суд усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_2, шляхом зобов'язання ОСОБА_2 повернути самовільно зайняту земельну ділянку, що належить їй на праві власності площею 5,22 кв.м., зобов'язати ОСОБА_2 звільнити земельну ділянку площею 5,22 кв.м. по АДРЕСА_2 від сараю літ. «Б» (а.с.106).

Ухвалою суду від 27 серпня 2014 року здійснено заміну Головного управління Держкомзему у Кіровоградській області на Управління Держземагенства у Кіровоградській області (а.с.54).

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 звільнити земельну ділянку площею 5,22 кв.м. по АДРЕСА_2, належну ОСОБА_3 та повернути ОСОБА_3 самовільно зайняту земельну ділянку, площею 5,22 кв.м., яка належить ОСОБА_3 по АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 2 500 грн., витрати на проведення судової комплексної земельно-технічної експертизи у розмірі 3 000 грн., а також судовий збір в сумі 243,60 грн. (а.с.133-137).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог та відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог (а.с.143-148).

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, а відповідач та її представник заперечили проти них і просили рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Всім власникам забезпечуються рівні умови захисту і здійснення своїх прав володіння, користування і розпорядження своїм майном (частини 1, 3, 7 ст. 319 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України).

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 червня 2007 року, зареєстровано в реєстрі за № 1-1042, а також на підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 28 травня 2012 року, зареєстровано в реєстрі за № 629, ОСОБА_2 належить на праві власності житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями в АДРЕСА_1 Житловий будинок загальною площею 58,2 кв.м., житловою площею - 30,4 кв.м., має господарсько-побутові будівлі, що до нього прилягають. Будинок з господарськими будівлями розташований на земельній ділянці площею 612,4 кв.м.. Вказана земельна ділянка не приватизована (а.с.9,6-7а).

З технічного паспорта на житловий будинок власника вбачається, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 розташовані житловий будинок,господарсько-побутові будівлі: сарай «Б», убиральня «В», погріб, криниця «к», водопровід, огорожа, вимощення ( а.с. 11-12,13,32,35).

Зазначеними документами з достовірністю підтверджується, що на час звернення з позовом до суду позивач в установленому законом порядку набула право власності на нежитлову будівлю: сарай «Б».

Рішенням виконкому Кіровоградської міської ради народних депутатів від 8 лютого 1960 року № 128 для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 було надано у користування земельну ділянку площею 600 кв.м..

Відповідно до даних технічного паспорта на вказаний житловий будинок, даних свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 червня 2007 року, договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 28 травня 2012 року, у фактичному користуванні власників житлового будинку по АДРЕСА_1 була земельна ділянка площею 612,4 кв.м..

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.18 «г» постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) , вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно із статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. № 997- V- і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. № 1702- VІ.

За таких обставин доводи відповідача та її представника про те, що у ОСОБА_2 відсутній документ, який би підтвердив її право користування або право власності на земельну ділянку, про те, що у неї не виникло право користування земельною ділянкою, є такими, що не ґрунтуються на законі та є безпідставними.

Відповідач ОСОБА_3 є суміжним землекористувачем, є власником домоволодіння по АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу будинку від 28 грудня 2004 року.

Рішенням Кіровоградської міської ради від 17 грудня 2010 року № 59 ОСОБА_3 було передано у власність земельну ділянку по АДРЕСА_2 за рахунок земель житлової та громадської забудови, що межує з земельною ділянкою по АДРЕСА_1. 13 травня 2011 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0369 га у межах згідно з планом (а.с.43).

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 30 січня 2013 року , яка залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2013 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право власності на землю та відновлення меж земельних ділянок.

З пояснень сторін встановлено, що на час набуття ними права власності на домоволодіння, суміжні земельні ділянки мали спільну межу, яка визначалась дерев'яною огорожею, що кріпилась на бетонних стовпах.

При приватизації ОСОБА_3 земельної ділянки, погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі з суміжним землекористувачем ОСОБА_2 не було здійснено.

Між сторонами відсутні добросусідські відносини, тривалий час існують неприязні стосунки.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що ОСОБА_3 зняла дерев' яну огорожу, частково замінила її на сітку рабицю, яку пізніше поставила впритул до задньої стіни належного їй сараю "Б", чим перешкоджає у користуванні ним, в його ремонті та обслуговуванні.

ОСОБА_3, посилаючись на ст.152 ЗК України, обгрунтовувала зустрічний позов тим, що ОСОБА_2 знесла огорожу між їхніми домоволодіннями, самовільно зайняла частину належної їй на праві власності земельної ділянки.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 є необґрунтованим, а зустрічний позов є обгрунтованим та доведеним.

Однак такі висновки зроблено судом без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів та з порушенням норм матеріального права і процесуального права.

Частинами 2, 3 ст. 212 ЦПК України визначено, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Ленінського районного суду м .Кіровограда від 15 листопада 2012 року, яке набрало законної сили, встановлено, що відповідачем ОСОБА_3 визнано обставину розміщення паркану впритул до сараю позивача ОСОБА_2. Суд встановив, що внаслідок такого розміщення паркану, належний ОСОБА_2 сарай літ. «Б» розташований фактично на межі із земельною ділянкою відповідача, що унеможливлює обслуговування позивачем власного майна, внаслідок чого має місце порушення її майнового права користування зазначеним сараєм.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 в порушення положень ч.3 ст.61 ЦПК України, не прийняв до уваги вказані докази.

Також в порушення вимог ч.6 ст.147, ч.2, ч.3 ст.212 ЦПК України суд прийняв до уваги лише висновок експерта, при цьому не надав йому належну оцінку, не з'ясував питання чи узгоджується цей висновок з іншими матеріалами справи та безпідставно вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які є недоведеними.

Так, для з'ясування обставин, що мають значення для справи, за клопотанням ОСОБА_3 та її представника у справі призначалась судова комплексна земельно-технічна експертиза.

Висновком експерта № 19 від 30 грудня 2014 року встановлено, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 0,0369 га. Площа фактичного користування земельною ділянкою, що розташована по АДРЕСА_2 складає 0,0367 га.. Площа земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_2, по АДРЕСА_1 а належить власнику земельної ділянки ОСОБА_3 по АДРЕСА_2, складає 5,22 кв. м.(а.с.95-103).

Проте, суд не дав оцінку тим обставинам, що згідно державного акта на право власності на землю, у власності ОСОБА_5 має перебувати земельна ділянка площею 0, 0369 га (а.с.43), а фактично згідно висновку експерта перебуває у користуванні земельна ділянка площею 0, 0367 га, що на 0, 0002 га менше від зазначеного у правовстановлюючому документі. В свою чергу, ОСОБА_2 на праві користування належить 0,0600 га, однак, згідно висновку експерта у фактичному користуванні перебуває 0,0583 га, що на 0,0007 га менше.

Інші питання, крім визначення площі фактичного користування земельною ділянкою ОСОБА_3 та щодо площі земельної ділянки, належної ОСОБА_3, яку начебто займає ОСОБА_2, на вирішення експертизи не ставились.

У висновку експерта, в тому числі в його дослідницькій частині, відсутні відомості про те, внаслідок чого зменшились площі земельних ділянок, належних сторонам.

Суд не звернув увагу та не дав належну правову оцінку тій обставині, що у разі самовільного зайняття земельної ділянки, належної ОСОБА_6, у ОСОБА_2 мала б внаслідок цього відповідно збільшитись площа земельної ділянки, а не зменшитись, як свідчить висновок експерта.

Крім того, суд не звернув увагу та не дав оцінку тим обставинам, що згідно плану меж земельної ділянки, який міститься в державному акті на право власності на земельну ділянку межа від Г до А з землекористувачем по АДРЕСА_4 становить 21,33 м, межа від В до Г з землекористувачем по АДРЕСА_3 становить 14,13 м, межа від Б до В з землекористувачем ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 становить згідно плану меж 21,36 м (а.с.43 зворот). Проте, відповідно до додатку № 2 та № 3 до висновку експерта № 19 межа від Г до А з землекористувачем по АДРЕСА_4 фактично становить 21,27 м; межа від В до Г з землекористувачем по АДРЕСА_3 фактично становить 12,88 м; межа від Б до В з землекористувачем ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 замість передбачених державним актом 21,36 м, фактично становить 21,66 м, що більше на 0,3 м.

Безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи є доводи ОСОБА_5 про те, що належний на праві власності ОСОБА_2 сарай літ. «Б» знаходиться на спільній межі, що ОСОБА_2 змістила сарай в сторону належної їй на праві власності земельної ділянки.

Такі доводи ОСОБА_3 не підтверджені жодним безспірним доказом, є припущенням.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Вказані доводи спростовуються даними технічного паспорта на житловий будинок по АДРЕСА_1 у м. Кіровограді, виготовленого станом на 1985 рік , 1993 рік, на 2010 рік, згідно яких між сараєм та межею з домоволодінням по провулку Грибоєдова, 8 існувала відстань близько 60 см, межа не була викривлена, як на час обстеження, що проводилось експертом.

З рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили, вбачається, що згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 31 березня 2011 року № 4674, 4675/23 Кіровоградського відділення ОНДІСЕ станом на час дослідження земельна ділянка ОСОБА_2 та земельна ділянка ОСОБА_6 мають недоїмку по площі - 15 кв.м. кожна. Визначити за рахунок якої з прилеглих земельних ділянок по АДРЕСА_4, 12 чи по вулиці 40 років Перемоги на час дослідження не представляється можливим через відсутність необхідних даних (а.с.27).

В судовому засіданні апеляційної інстанції сторонам роз'яснювались положення ч.4 ст.10, 60 ЦПК України, проте клопотання про призначення у справі додаткової або повторної експертизи, не заявлялось. Сторони та їх представники пояснили, що їх доводи та заперечення повністю підтверджені наявними у справі доказами.

За таких обставин, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 щодо самовільного зайняття ОСОБА_2 належної їй земельної ділянки, є необґрунтованим та недоведеним.

Частиною 1 ст.316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своє волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_2 є власником нежитлової будівлі - сараю «Б», право на яку зареєстровано в установленому законом порядку, однак внаслідок дій відповідача щодо перенесення огорожі впритул до її сараю, вона позбавлена відповідного права щодо належного їй майна.

Відповідно до ч.1 ст.96 ЗК України землекористувачі зобов'язані, зокрема, дотримуватися правил добросусідства.

ОСОБА_2 в силу ст.120 ЗК України має право на користування земельною ділянкою на якій розміщено належний їй на праві власності сарай літ. «Б» по провулку Грибоєдова,10 у м. Кіровограді, а отже має право вимагати усунення перешкод, які чиняться відповідачем, у здійсненні ним права користування зазначеним нерухомим майном.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, є недоведеними, тому відповідно до ст.309 ЦПК України це є підставами для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 та про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 з підстав його недоведеності.

Відповідно до ст.88 ЦПК України у зв'язку з задоволенням позову, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягають до стягнення понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в сумі 243 грн.60 коп. (а.с.1).

Керуючись ст.303, 304 , п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р і Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 16 березня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні сараєм "Б", що розташований по АДРЕСА_1 у м. Кіровограді шляхом зобов' язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди в користуванні вказаним сараєм.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 243 грн.60 коп..

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

Судді: