Ухвала

іменем україни

06 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Гримич М.К., Євтушенко О.І.,

Мартинюка В.І., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче об'єднання «Созидатель», Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, третя особа - Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, про визнання недійсним додаткової угоди, визнання частково недійсним договору, визнання незаконним та скасування рішення і свідоцтва про право власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи його тим, що з 12 квітня 2003 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який 01 вересня 2004 року, з її згоди та в інтересах сім'ї, уклав з Публічним акціонерним товариством «Науково-виробниче об'єднання «Созидатель» (далі - ПАТ «НВО «Созидатель») договір П6-3-7-25 про інвестування житлового будівництва багатоповерхового житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до умов зазначеного договору після закінчення будівництва у 2006 році ОСОБА_4 отримав у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, площею 101,96 кв. м. У період з 2006 року по 2008 рік позивач займалася ремонтними роботами у квартирі, а з лютого 2008 року постійно проживала у ній разом з відповідачем. У травні 2009 року позивачу стало відомо про те, що в 2005 році в договір про інвестування будівництва від 01 вересня 2004 року були внесені зміни шляхом укладення додаткової угоди від 15 грудня 2005 року № 1, згідно з якою інвесторами будівництва виступали не лише ОСОБА_4, а й ОСОБА_5 і ОСОБА_6 Також 19 червня 2006 року на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 27 квітня 2006 року № 1889 ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримали свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1. Враховуючи зазначене та посилаючись на те, що право власності за ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнане на основі додаткової угоди від 15 грудня 2005 року № 1, ОСОБА_3 просила визнати вищезазначену додаткову угоду незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить суд скасувати оскаржувані судові рішення першої й апеляційної інстанцій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України установлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Судами встановлено, що 01 вересня 2004 року між ОСОБА_4 та ПАТ «НВО «Созидатель» укладено договір інвестування житлового будівництва № П6-3-7-25, відповідно до умов якого ОСОБА_4 мав сплатити внески в загальному розмірі 257 918 грн 21 коп. в період з вересня 2004 року по травень 2005 року. Зі свого боку ПАТ «НВО «Созидатель» зобов'язувався організувати будівництво житлового будинку, ввести його в експлуатацію та передати ОСОБА_4 у власність трикімнатну квартиру на 7-му поверсі площею 101,96 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

15 грудня 2005 року між ОСОБА_4 та ПАТ «НВО «Созидатель» укладено додаткову угоду № 1 до договору № П6-3-7-25, в якій крім ОСОБА_4 інвесторами зазначено ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 27 квітня 2006 року № 1889 на підставі договору від 01 вересня 2004 року № П6-3-7-25 та додаткової угоди від 15 грудня 2005 року № 1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, відповідно до якого вони є власниками квартири у рівних частках.

Отже, внаслідок укладання зазначеного договору про інвестування, відповідач ОСОБА_4 набув право власності на зазначену квартиру, яка є спільною сумісною власністю подружжя, а, уклавши додаткову угоду, він здійснив відчуження майнових прав подружжя, на яке відповідно до ст. 65 СК України була потрібна згода позивачки, якої вона не надавала.

Заперечуючи проти позову, відповідачі посилалися на те, що про порушення своїх прав позивачу ОСОБА_3 було відомо у травні 2009 року, чого вона й сама не заперечує, проте до суду з цим позовом вона звернулася у грудні 2012 року, тобто після закінчення строку, установленого ст. 257 ЦК України.

На спростування таких заперечень позивач ОСОБА_3 зазначила, що про порушення свого права вона дізналася з довідки Комунального підприємства «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «ДМБТІ» від 13 липня 2009 року № 8379 і з позовом до відповідачів про визнання додаткової угоди недійсною та з іншими вимогами вона звернулася вперше 07 вересня 2011 року, однак цей позов було залишено без розгляду ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2012 року. Пред'явленням 07 вересня 2011 року позову, на думку позивача, перервався строк позовної давності, після чого перебіг такого строку починається заново згідно з вимогами ч. ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України. Тому подання вдруге, 07 грудня 2012 року, цього позову, на її думку, вчинено в межах строків позовної давності, який слід відраховувати вже не з 13 липня 2009 року, а з 07 вересня 2011 року.

Відмовляючи в задоволенні вказаного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з наявності підстав, передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки за захистом свого права позивач звернувся до суду з цим позовом після спливу позовної давності, на застосуванні якої наполягав відповідач, а залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд з дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного розгляду справи недопустимо.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.К. Гримич

О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк

О.В. Ступак