УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 23 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 4 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач належним чином зобов'язання за вказаним кредитним договором не виконує, у зв'язку з чим, виникла заборгованість, яка станом на 26 травня 2014 року становить 26 059 грн 84 коп. та складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 171 грн 86 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 13 527 грн 98 коп., заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 9 360 грн. Судовим наказом Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2008 року з ОСОБА_3 на користь банку було стягнуто 4 037 грн 65 коп. На даний час заборгованість за кредитним договором становить 23 623 грн 30 коп., яку банк просить стягнути з відповідача.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що строк дії кредитного договору закінчився, заборгованість за договором була стягнута судовим наказом від 24 грудня 2008 року у розмірі 4 037 грн 65 коп., повторне стягнення вказаних сум суперечить нормам ЦК України; у стягненні процентів та комісії за кредитними коштами до закінчення строку дії кредитного договору, а саме, до 1 липня 2011 року, суд відмовив за спливом строку позовної давності; нарахування процентів та комісії за користування кредитними коштами після закінчення строку дії договору не передбачено.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Судами установлено, що 23 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за яким остання отримала кредит у розмірі 4 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Судовим наказом Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2008 року з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто кредитну заборгованість у розмірі 4 037 грн 65 коп.

Обґрунтовуючи підстави позову, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що оскільки ОСОБА_3 не сплатила присуджені судовим наказом кошти, то станом на 26 травня 2014 року утворилась загальна заборгованість за кредитним договором у розмірі 26 059 грн 84 коп. та складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 171 грн 86 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 13 527 грн 98 коп., заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 9 360 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Ухвалення судом рішення про стягнення боргу, який не повернуто, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним зобов'язання та не позбавляє кредитора права вимагати покладення на останнього відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, сплати процентів, пені до виконання зобов'язання.

Обов'язок сплачувати проценти за весь період фактичного користування грошима передбачений ст. 536, ч. 1 ст. 1048, ч. 2 ст. 1054, ст. 1056 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України № 6-37цс15 від 1 квітня 2015 року.

З огляду на викладене зроблений судами висновок про відсутність у ОСОБА_3 обов'язку сплачувати проценти за користування коштами після постановлення судового наказу Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська від 24 грудня 2008 року і до їх повернення та, у зв'язку із цим безпідставність позову банку в цій частині є передчасним.

Судами у порушення вимог ст. 212-214, 316 ЦПК України не з'ясовано, чи виконано зазначений судовий наказ та коли, а відтак, не встановлено період за який банк мав право нараховувати проценти за користування кредитними коштами.

При цьому, слід зазначити, що судовий наказ про стягнення заборгованості, який не виконаний, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів, при цьому суди не перевірили суми нарахованої заборгованості, зокрема, з якого часу утворилася вказана сума.

Разом із тим, як убачається з матеріалів справи, у процесі розгляду справи ОСОБА_3 була подана заява про застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно з ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 2 ст. 264 ЦК України встановлено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Позивач указував про переривання відповідачем строку позовної давності внаслідок часткового погашення боргу, суди не перевірили цих обставин.

Будь-які висновки з цього приводу у судових рішеннях відсутні.

Також суди не врахували, що кредитні кошти були перераховані відповідачу на платіжну картку, яка діє в межах визначеного строку, не встановив строк дії кредитного договору та платіжної картки, не з'ясував, чи продовжувався цей строк та чи видавалась відповідачу нова банківська картка, чи відбулась пролонгація дії договору з урахуванням позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 24 вересня 2014 року № 6-103цс14.

Від з'ясування зазначених обставин залежить правильне вирішення спору по суті, зокрема, дотримання позивачем строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
Г.В. Юровська