АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2015 року

по цивільній справі за позовом Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування шкоди, заподіяної працівником внаслідок порушення покладених на нього трудових обовязків,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року позивач звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування шкоди, заподіяної працівником внаслідок порушення покладених на нього трудових обовязків.

У обґрунтування заявлених позовних вимог зазначав, що ОСОБА_2 працював на посаді начальника відділу інформаційно-обчислювальної техніки, транспорту та звязку з 06 червня 2014 року по 04 червня 2015 року. З ОСОБА_2 був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. З 23 березня 2015 по 19 червня 2015 року Державною фінансовою інспекцією було проведено планову ревізію за період з 01 липня 2012 по 28 лютого 2015 року. Під час проведення ревізії було встановлено незаконні витрати, повязані зі списанням паливно-мастильних матеріалів на суму 23656,02 грн. Ревізією встановлено, що у Служби автомобільних доріг в Дніпропетровській області списання ПММ у ревізійному періоді здійснювалось на підставі норм витрат палива на автомобільному транспорті, затвердженими наказами по Службі від 01 березня 2012 року № 35, від 04 вересня 2012 року № 140а, від 25 липня 2013 року № 126, від 01 липня 2014 року № 122. Норми витрат палива на автомобілі розраховано на підставі базових лінійних норм, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року № 43. Ревізією було встановлено, що посадовою інструкцією начальника відділу інформаційно-обчислювальної техніки, транспорту та звязку ОСОБА_2 від 17 червня 2014 року, затвердженою начальником Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області ОСОБА_3, не передбачено здійснення поїздок за межі міста Дніпропетровська для виконання службових обовязків. Проте, за період з серпня по грудень 2014 року та січень-лютий 2015 року на автомобіль НОМЕР_1, який використовувався начальником відділу інформаційно-обчислювальної техніки, транспорту та звязку ОСОБА_2, списано пальне як для проїзду по місту Дніпропетровську, так і за його межами. Перевіркою наказів про відрядження за вказаний період встановлено, що начальник відділу ОСОБА_2 не перебував у відрядженні за межами міста Дніпропетровська. Відповідно до п. 1.2 посадової інструкції начальника відділу інформаційно-обчислювальної техніки, транспорту та звязку, ОСОБА_2 знаходиться у безпосередній підпорядкованості заступника начальника з фінансово-економічних питань, але фактично підпорядковувався начальнику Служби автомобільних доріг ОСОБА_3 та виконував його завдання. Таким чином, за результатами проведеної ревізії встановлено, що за період з серпня по грудень 2014 року та січень-лютий 2015 року було списано пального у кількості 1457,7 л на загальну суму 23 656, 02 грн. з ПДВ, у тому числі: за серпень-грудень 2014 року на суму 18 421,22 грн. та січень-лютий 2015 року на суму 5 234,80 грн., чим порушено вимоги п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 18 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку № 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року № 318, п. 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку. Внаслідок незаконного списання пального Службі автомобільних доріг у Дніпропетровській області діями працівника, який знаходився у трудових відносинах, було завдано матеріальної шкоди на вищевказану суму. Порушення допущене начальником відділу інформаційно-обчислювальної техніки, транспорту та звязку ОСОБА_2, яким підписано подорожні листи службового автомобіля як особою, що користувалася автомобілем та який звільнений з займаної посади на підставі наказу від 03 червня 2015 року № 33-к. Оскільки, добровільно відшкодувати шкоду відповідач не погоджувався, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 23 656,02 грн..

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2015 року позовні вимоги Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування шкоди, заподіяної працівником внаслідок порушення покладених на нього трудових обовязків задоволені у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області відшкодування майнової шкоди у розмірі 23656 (двадцять три тисячі шістсот пятдесят шість) гривень 02 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_2 на корить Держави судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Так, судом встановлено, що на підставі наказу начальника Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області № 28-К від 06 червня 2014 року (а.с. 4), відповідач ОСОБА_2, перебував у трудових відносинах з позивачем, його було прийнято на роботу з 06 червня 2014 року на посаду начальника відділу інформаційно-обчислювальної техніки та звязку Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області.

Крім того, у той же день, 06 червня 2014 року з ОСОБА_2 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, що підтверджується копією відповідного договору (а.с. 8).

Наказом по Службі автомобільних доріг у Дніпропетровській області № 28-К від 06 червня 2014 року (а.с. 5) відповідача було звільнено з вказаної посади з 04 червня 2015 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

26 червня 2015 року Державною фінансовою інспекцією у Дніпропетровській області було складено акт № 06-19/07 (а.с.95-100) ревізії фінансово-господарської діяльності Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області за період з 01 липня 2012 року по 28 лютого 2015 року. Ревізією щодо правильності та достовірності витрат, повязаних зі списанням паливно-мастильних матеріалів (далі ПММ) встановлено, що у Службі автомобільних доріг в Дніпропетровській області списання ПММ, у ревізійному періоді, здійснювалось на підставі норм витрат палива на автомобільному транспорті, затвердженими наказами по Службі від 01 березня 2012 року № 35, від 04 вересня 2012 року № 140а, від 25 липня 2013 року № 126, від 01 липня 2014 року № 122. Норми витрат палива на автомобілі розраховано на підставі базових лінійних норм, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року № 43. Ревізією було встановлено, що посадовою інструкцією начальника відділу інформаційно-обчислювальної техніки, транспорту та звязку ОСОБА_2 від 17 червня 2014 року, затвердженою начальником Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області ОСОБА_3, не передбачено здійснення поїздок за межі міста Дніпропетровська для виконання службових обовязків. Проте, за період з серпня по грудень 2014 року та січень-лютий 2015 року на автомобіль НОМЕР_1, який використовувався начальником відділу інформаційно обчислювальної техніки, транспорту та звязку ОСОБА_2, списано пальне як для проїзду по місту Дніпропетровську, так і за його межами. Крім того, перевіркою наказів про відрядження за вказаний період встановлено, що начальник відділу ОСОБА_2 не перебував у відрядженні за межами міста Дніпропетровська.

Відповідно до п. 1.2 посадової інструкції начальника відділу інформаційно-обчислювальної техніки, транспорту та звязку, ОСОБА_2 знаходиться в безпосередній підпорядкованості заступника начальника з фінансово-економічних питань, але фактично підпорядковувався начальнику Служби автомобільних доріг ОСОБА_3 та виконував його завдання.

За результатами проведеної ревізії встановлено, що за період з серпня по грудень 2014 року та січень-лютий 2015 року було списано пального у кількості 1457,7 л. на загальну суму 23 656,02 грн. з ПДВ, у тому числі: за серпень-грудень 2014 року на суму 18 421,22 грн. та січень-лютий 2015 року на суму 5 234,80 грн., чим порушено вимоги п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 18 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку № 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року № 318, п. 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку.

Внаслідок незаконного списання пального Службі автомобільних доріг у Дніпропетровській області діями працівника, який знаходився у трудових відносинах зі Службою було завдано матеріальної шкоди на вищевказану суму.

Порушення допущене начальником відділу інформаційно-обчислювальної техніки, транспорту та звязку ОСОБА_2, яким підписано подорожні листи службового автомобіля як особою, що користувалася автомобілем, та який звільнений з займаної посади на підставі наказу від 03 червня 2015 року № 33-к.

Добровільно відшкодувати шкоду відповідач не погоджується.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно врахував, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові № 6-139цс14 від 26 листопада 2014 року, згідно якого загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою ІХ КЗпП України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року (далі - Положення). Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників (стаття 130 КЗпП України, розділ І Положення), так і розмір такої матеріальної відповідальності (статті 132-135 КЗпП України, розділи ІІ-ІV Положення).

Тобто, відповідно до вищезазначеного висновку суд повинен встановити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду ( за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 130 Кодексу Законів про працю України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну коду, лише в межах і порядку передбачених законодавством і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними, протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Відповідно до положень ст. ст. 133, 134 КЗпП України встановлена обмежена та повна матеріальна відповідальність.

Згідно зі ст. 135 КЗпП України договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи безпосередньо пов'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатись письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28.12.1977 року № 447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12.09.1991 року № 1545-ХП «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР», і до вказаного переліку віднесені роботи по прийманню та обробці для доставки (супроводу) вантажу, багажу, поштових відправлень та інших матеріальних та грошових цінностей, їх доставці (супроводу), видачі (здачі).

За посадовою інструкцією Відповідача, п.2.12, на останнього було покладено обов'язок організації охорони адмінбудинку та прилеглої території за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Леніна, 24, та здійснювати координацію працівників цієї охорони, забезпечує охорону майна, обладнання та матеріальних цінностей (а.с.6-7).

Крім того, відповідно до посадової інструкції Відповідача (п.2.14), на останнього було покладено обов'язок контролювати організацію безперебійної та надійної роботи відомчого автотранспорту, його правильну технічну експлуатацію, контролювати доцільність використання автомобілів та їх технічний стан.

Доводи апеляційної скарги, стосовно того, що виконуючи покладенні на нього обов'язки він займався лише попереднім узгодженням деяких технічних питань з приводу охорони адмінбудівлі, та безпосередньо не охороняв це приміщення і жоден з підлеглих йому працівників не займався цим, колегія суддів вважає такими, що підлягають відхиленню, як необґрунтовані та такі, що спростовуються висновками суду першої інстанції, оскільки повно розглянуті та враховані судом першої інстанції під час ухвалення рішення.

Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність з Відповідачем було підписано 06.06.2014 року (а.с.8), відповідно до якого п. 1 Працівник, що займає посаду або виконує роботу начальника відділу інформаційно-обчислювальної техніки, транспорту та зв'язку, безпосередньо пов'язану із зберіганням переданих йому цінностей (із зберіганням, обробкою, продажем, відпусканням, перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих йому цінностей) бере на себе повну відповідальність за забезпечення зберігання довірених йому підприємством матеріальних цінностей.

Крім цього, сторонами визнаний той факт, що за відповідачем було закріплено службовий автомобіль «Тойота Прадо», державний номер НОМЕР_2, яким відповідач кермував особисто та безпосередньо отримував пальне на зазначений автомобіль.

Наведена обставина також підтверджується наявними копіями подорожніх листів службового легкового автомобіля (а.с. 101-122), які містять записи про те, що водієм автомобіля «Тойота Прадо», державний номер НОМЕР_2, був відповідач ОСОБА_2, який отримував пальне, під підпис приймав та здавав автомобіль.

За таких обставин, оскільки виконувана ОСОБА_2 робота за своїм характером була такою, що віднесена згідно встановленого порядку до переліку робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність, з ним на підставі ст. 135-1 КЗпП України міг бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність і відповідні доводи апелянта судом апеляційної інстанції відхиляються.

Посилання апеляційної скарги на те, що згідно ст. 133 КЗпП України його матеріальна відповідальність є обмеженою, також колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки за встановлених судом фактичних обставин зазначена правова норма застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

Крім того, враховуючи вищезазначене, доводи Відповідача, про відсутність наявності одночасно двох умов для укладання договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність є необґрунтованими.

Крім того, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно було відхилено доводи Відповідача про те, що він безпосередньо підпорядковувався начальнику служби ОСОБА_3, та фактично виконував його завдання та доручення. В ході судового засідання 23.09.2015 року, Відповідачем було заявлено клопотання про виклик та допит свідка ОСОБА_3, дане клопотання було задоволено судом та у судовому засіданні було оголошено перерву для виклику останнього, при цьому судом було роз'яснено Відповідачу наслідки неявки його свідка. Свідок ОСОБА_3 неодноразово викликався до суду (судові засідання 07.10.2015, 19.10.2015, 29.10.2015, 04.11.2015), але останній так до суду і не прибув.

Згідно зі ст. 170 ЦПК України у разі неявки в судове засідання свідка, експерта, спеціаліста, перекладача суд заслуховує думку осіб, які беруть участь у справі, про можливість розгляду справи за відсутності свідка, експерта, спеціаліста, перекладача, які не з'явилися, та постановляє ухвалу про продовження судового розгляду або про відкладення розгляду справи на певний строк.

Суд першої інстанції з'ясовував думку Відповідача про можливість розглянути справу у відсутність свідка, останній не заперечував, не заявляв клопотання про перенесення розгляду справи.

Крім того, за положеннями статті 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисною метою (частина друга статті 137 КЗпП України).

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника.

Відповідно до положень статті 214 ЦПК України суд має встановлені на підставі наданих сторонами спору доказів обставини справи викласти в рішенні суду та зробити з установлених фактичних обставин правові висновки щодо наявності підстав для покладення матеріальної відповідальності на працівника й щодо розміру матеріальної шкоди, яка спричинена працівником, і розміру шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача з урахуванням положень статті 137 КЗпП України та положень статті 138 КЗпП України щодо обовязку доведення умов покладення відповідальності за спричинену шкоду, передбачених статтею 130 КЗпП України.

Вирішуючи питання щодо того, чи була завдана шкода позивачеві, суд правильно виходив з того, що висновок Державної фінансової інспекції у Дніпропетровській області щодо безпідставного списання пального у кількості 1457,7 л на загальну суму 23 656,02 грн. узгоджується з наданими позивачем копіями подорожніх листів службового легкового автомобіля (а.с. 101-122), які містять власноручно здійснені відповідачем записи про пробіг автомобіля за межами міста.

Посадовою інструкцією начальника відділу інформаційно-обчислювальної техніки, транспорту та звязку ОСОБА_2 (а.с. 6-7) не передбачено здійснення поїздок відповідача за межі міста Дніпропетровська для виконання службових обовязків і накази про його відрядження за межі міста в Службі автомобільних доріг у Дніпропетровській області відсутні, що підтверджується відповідною довідкою позивача (а.с. 124).

Доводи апелянта про те, що він виконував також інші доручення начальника Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області ОСОБА_3, необхідні для нормального функціонування установи, які були повязані з виїздом на службовому автомобілі за межі міста Дніпропетровська а також, що діяльність та повноваження працівників Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області поширюють на територію всієї області, у звязку з чим він виконував свої трудові обовязки за межами міста Дніпропетровська без порушення своїх трудових обовязків, колегія суддів відхиляє з наступних підстав.

На підтвердження зазначених доводів відповідачем були надані листи до установи позивача, які візувалися на його імя керівництвом установи (а.с. 135-161), а також у позивача судом були витребувані копія договору з ПП ОСОБА_4 на виконання послуг з технічного обслуговування, ремонту та налаштування компютерного обладнання (а.с. 50-52), копія журналу вхідної кореспонденції за 2014 рік (а.с. 52-93), жоден з яких не доводить той факт, що відповідач для виконання службових обовязків був вимушений виїхати за межі міста.

Крім того, вищевказані доводи апеляційної скарги спростовуються показами допитаної у судовому засіданні, у суді першої інстанції, в якості свідка ОСОБА_5, яка обіймає посаду заступника начальника з фінансово економічних питань Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області і якій за посадовою інструкцією (п. 1.2) був безпосередньо підпорядкований ОСОБА_2, яка показала суду, що не давала відповідачу жодного доручення, виконання якого потребувало виїзду за межі міста Дніпропетровська.

Питання виконання ОСОБА_2 своїх посадових обовязків за межами міста ретельно перевірялося Державною фінансовою інспекцією у Дніпропетровській області під час ревізії. Зокрема, за актом ревізії, були отримані пояснення від в.о. начальника служби ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_2, було запропоновано надати пояснення начальнику служби ОСОБА_3, який такі пояснення не надав. Акт ревізії містить ретельний аналіз пояснень відповідача та їх спростування отриманими під час ревізії документами та поясненнями.

Відповідачем не доведено, що хоча б одна з його поїздок за межі міста була обумовлена службовою необхідністю та була повязана з виконанням ним своїх функціональних обовязків.

Крім цього, за п. 2.15 посадової інструкції відповідача (а.с. 6-7), саме на нього було покладено контроль за доцільністю використання автомобілів.

Таким чином, сукупність наведених обставин доводить той факт, що саме діями відповідача, який поза межами виконання посадових обовязків та не в інтересах Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області, здійснював поїздки на службовому автомобілі за межі міста та позивачеві була завдана пряма дійсна шкода.

За ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Оскільки, зазначена шкода була завдана діями відповідача, з яким було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, і позивачем згідно вимог ст. 138 КЗпП України доведено наявність умов, передбачених ст. 130 КЗпП України, ОСОБА_2 на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 130, ч. 2 ст. 131, ст. 132, п. 1 ч. 1 ст. 134 Кодексу законів про працю України, останній зобовязаний відшкодувати таку шкоду.

Визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції правильно виходив з приписів ч. 1 ст. 135-1 КЗпП України, за якими розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Доводи апеляційної скарги про зменшення розміру покриття шкоди колегія суддів не може прийняти до уваги.

Суд першої інстанції , відповідност. 137 КЗпП України, за якими суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, правильно враховув ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно.

Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою.

Враховуючи ступінь вини відповідача, саме який за посадовою інструкцією мав контролювати доцільність використання автомобілів, конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно, колегія суддів не вбачає визначених ст. 137 КЗпП України обставин, за яких розмір покриття шкоди може бути зменшений.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно вимог із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Апеляційний суд у відповідності до вимог ст..303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обовязки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

ОСОБА_7