У х в а л а

іменем україни

18 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Дем'яносова М.В., Маляренка А.В., Cтупак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Мають спільних дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. Позивачка зазначала, що вони не ведуть спільне господарство з відповідачем, сімейні стосунки припинені через різні погляди на життя та на подружні відносини, а також втрачено почуття любові та поваги, через різні погляди на сімейні обов'язки щодо ведення спільного господарства. Позивач вважала, що збереження сім`ї є неможливим, тому просила розірвати шлюб.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2015 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Після розірвання шлюбу відновлено за ОСОБА_1 її дошлюбне прізвище «ОСОБА_1».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2015 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що подальше спільне проживання сторін і збереження шлюбу суперечить її інтересам.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Судами встановлено, що 25 вересня 1998 року Краснодонським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що вчинено актовий запис за № 221.

Під час шлюбу у сторін народилися діти: донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України).

Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Отже встановивши, що сім'я сторін фактично розпалася, існує лише формально і зберегти її неможливо, оскільки сторони тривалий час не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство й відносини між ним стали неприязні, відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції проти розірвання шлюбу не заперечував, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що подальше спільне життя подружжя неможливе. Крім того, судом першої інстанції було вжито заходи щодо примирення подружжя та збереження сім'ї шляхом надання шестимісячного строку для примирення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції висновків останнього щодо наявності підстав для розірвання шлюбу не спростував, не врахував, що шлюб має грунтуватися на вільній згоді жінки та чоловіка, а відповідач проти розірвання шлюбу не заперечував в суді першої інстанції. При цьому апеляційним судом у рішенні не зазначено підстав для скасування судового рішення, зокрема не зазначено в чому саме полягає неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність його висновків обставинам справи.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами під час апеляційного розгляду.

Суд апеляційної інстанції вищевказаних обставин та норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовіносини, не врахував, помилково скасувавши рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1>, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 339 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2015 року скасувати, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

А.В. Маляренко

О.В. Cтупак