Номер провадження: 22-ц/785/4581/15
Головуючий у першій інстанції Поліщук І. О.
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова В.О.,Громіка Р.Д.

При секретарі: Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - Судакова Валерія Валерійовича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання майна особистою приватною власністю, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2014р. ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, за участю третіх осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання майна особистою приватною власністю.

Зазначала, що з 05.09.1998р. перебуває з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі.

10.07.2012р. вона уклала із товариством з обмеженою відповідальністю "Житлопромбуд" (далі - ТОВ "Житлопромбуд") договір про пайову участь у будівництві квартири АДРЕСА_1, відповідно до умов якого придбала цінні папери на загальну суму 282 400 грн., а 14.02.2013р. оформила свідоцтво про право власності на цю квартиру.

Посилаючись на те, що грошові кошти на придбання зазначеної квартири у розмірі 70 000 доларів США, що еквівалентно 560 000 грн, їй подарували її батьки згідно письмової розписки, позивачка просила визнати цю квартиру її особистою приватною власністю.

В судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала та пояснила, що з відповідачем по справі вони переїхали до м. Одеси з м. Миколаїва, де також до 18.05.2012р. мешкали її батьки: ОСОБА_6 та ОСОБА_5 У зв'язку з похилим віком, постійними хворобами, її батьки вирішили продати кв. АДРЕСА_2 та змінити місце проживання на м. Одесу, щоб бути поруч з єдиною донькою. 18.05.2012р. ОСОБА_5 за згодою свого чоловіка продала належну їй квартиру у м. Миколаїві за ціною 377 900 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу. Батьки вирішили не оформлювати квартиру на своє ім'я, тому що є людьми похилого віку та мають тільки одну доньку. З цих підстав, було запропоновано оформити квартиру на позивачку, а гроші за квартиру подарувати особисто їй, у присутності чоловіка - ОСОБА_2, з тим щоб він знав про природу виникнення цих грошей та письмово посвідчив, що кошти не є спільним сумісним майном подружжя. Також позивачка пояснила, що 20.05.2012р. отримала від своєї матері ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 560 000 грн., що еквівалентно 70 000 доларів США на придбання конкретної квартири та проведення в ній ремонтних робіт. З цього приводу була оформлена розписка, у якій чітко зазначено факт передачі коштів та мету придбання кв. АДРЕСА_1. Розписка була підписана нею, її батьками, донькою та відповідачем - ОСОБА_2

Позивачка вважала, що підпис ОСОБА_2 на розписці, в якій зафіксовано факт передачі їй грошей на придбання квартири, свідчить про те, що він знав та погоджувався з цими обставинами, тому вважала обґрунтованою свою правову позицію, просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на зазначену квартиру.

В судовому засіданні 03.07.2014р. представник відповідача - адвокат Судаков В.В. заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що дійсно 20.05.2012р. його довіритель ОСОБА_2 був присутнім та підписав розписку, в якій вказується, що його дружина отримала у дар від своєї матері грошову суму у розмірі 560 000 грн. та не заперечував, що саме ця сума була дійсно передана його дружині від батьків, однак вважав, що оскільки факт передання грошей у дар не був посвідчений нотаріально, вказана розписка, незважаючи на те, що в ній викладені правдиві обставини не має правового значення для вирішення цього спору.

Представник відповідача вважав, що в даному випадку діє презумпція спільного майна подружжя, яке було придбане у період шлюбу, і незважаючи на оформлення розписки, зазначені в цьому документі гроші слід вважати дарунком подружжю, а не дружині особисто.

Заперечуючи проти позову у судовому засіданні, яке відбулося 21.07.2014р., представник відповідача, обґрунтовував заперечення новими фактами, а саме тим, що 20.05.2012р. ОСОБА_2 взяв у борг у своєї матері кошти у розмірі 70 000 доларів США, які також були витрачені на придбання та ремонт спільної квартири, тому квартира є спільною сумісною власністю подружжя, та просив в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 посилались на те, що позивачка є єдина донька, яка зі своїм чоловіком - відповідачем по справі постійно до 2006р. проживали у м. Миколаїв. Вони також мешкали у АДРЕСА_2. У 2006р. ОСОБА_2 на сім'ю була отримана службова квартира АДРЕСА_3, в якій прописані та проживають: ОСОБА_7, ОСОБА_4, та прописані ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 Також посилались на те, що прийняли рішення переїхати до доньки у м. Одеса, тому продали належну їм квартиру у м. Миколаїв, а гроші від продажу квартири, та інші заощадження вирішили подарувати доньці з тим, щоб вона придбала квартиру, в якій вони потім будуть проживати. На сімейній нараді, було прийнято рішення не оформлювати договір дарування грошей в нотаріальній конторі, а передати гроші у присутності всіх членів сім'ї як дарунок для доньки, а щоб потім не виникло непорозумінь, всі присутні поставили підписи в цієї розписці, якими фактично підтвердили свою згоду з текстом, написаним у цьому документі. На вказані гроші була придбана та відремонтована кв. АДРЕСА_1, у якій вони мешкають, яка є особистою власністю ОСОБА_4

Третя особа: ОСОБА_7 посилалась на те, що сторони по справі є її батьками. У 2012р. бабуся та дідусь продали квартиру у м. Миколаїв з тим, щоб переїхати до м. Одеси поближче до них. У зв'язку з їхнім похилим віком, було прийнято рішення про оформлення квартири, в якій будуть проживати бабуся з дідусем на її матір - ОСОБА_4 20.05.2012р. у її присутності, та у присутності її батька - ОСОБА_2, бабуся передала матері гроші у розмірі 560 000 грн., що еквівалентно 70 000 дол. США на придбання квартири. Всі члени сім'ї, в тому числі і батько знали, що гроші це дарунок матері від її батьків, тому всі підписали розписку.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21.08.2014р., залишеним без змін ухавалою Апеляційного суду Одеської області від 12.11.2014р., позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.03.2015р. касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12.11.2014р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У апеляційній скарзі представник відповідача просить рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У запереченнях на апеляційну скаргу позивачка, вважаючи рішення суду законним та обгрунтованим, просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги й заперечення проти неї, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти на придбання спірної квартири позивачка отримала в дар від своєї матері, про що 20.05.2012р. була складена письмова розписка, а тому ця квартира, хоча і набута за час шлюбу з відповідачем, проте є її особистою приватною власністю.

Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обгрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції з'ясовує таки обставини: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Так, судом установлено, що з 05.09.1998р. ОСОБА_4 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

10.07.2012р. ОСОБА_4 уклала із ТОВ "Житлопромбуд" договір про пайову участь у будівництві квартири АДРЕСА_1, відповідно до умов якого придбала цінні папери на загальну суму 282 400 грн., а 14.02.2013р. оформила на своє ім'я свідоцтво про право власності на цю квартиру.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Так, пред'являючи позов, ОСОБА_4 посилалась на те, що грошові кошти у розмірі 70 000 доларів США, що еквівалентно 560 000 грн, на придбання спірної квартири їй подарували батьки, надавши на підтвердження цього лише письмову розписку від 20.05.2012р. підписану ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_7, а/с. 4.

Заперечуючи проти позову представник ОСОБА_2 стверджував, що грошові кошти на суму 70 000 доларів CША не є особистим дарунком позивачки, а є дарунком для всієї сім'ї, а крім того, ОСОБА_2 взяв в борг у своєї матері кошти у розмірі 70 000 доларів США, які також були витрачені на придбання та ремонт спірної квартири, тому квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу, та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, та майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд першої інстанції розглядаючи справу дійшов до помилкового висновку про те, що

позивачка придбала спірну квартиру за кошти, які вона отримала в дар від своїх батьків і тому це майно є її особистою приватною власністю.

Згідно з ч.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч.1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинено у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом, або домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, що перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є недійсним.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Як видно з матеріалів справи відповідач, поряд з іншим майном, включив спірну квартиру в розподіл майна подружжя, а/с. 78-79.

Пояснення сторін та третіх осіб щодо одержання позивачкою коштів в дар за які була придбана спірна квартира у відповідності до положень ст. ст. 57, 59, 62 ЦПК України не є тими належними та допустимими доказами, що підтверджують ці обставини, тому колегія судів не бере їх до уваги.

Будь - яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів позивачка суду першої інстанції не надала, як не надавала вона таких доказів і апеляційному суду, хоча апеляційним судом їй роз'яснювалися положення ч.4 ст. 10 ЦПК України.

Так, позивачка на підтвердження своїх доводів надала апеляційному суду позовну заяву ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, в якій відповідач визнав, що гроші від продажу квартири в м. Миколаєві належали батькам позивачки - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та були подаровані доньці ОСОБА_4 на придбання спірної квартири.

Проте самі по собі ці свідчення, що викладенні у цій позовній заяві, у сукупності з іншими доказами, у тому числі і поясненнями відповідача, ще не свідчать, що відповідач визнав позов, що спірне майно є особистою приватною власністю позивачки.

Більш того, позивачка до своїх додаткових пояснень по справі від 03.06.2015р. додала позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутого майна у якої зазначив, що грошові кошти на суму 70 000 доларів США були отримані подружжям ОСОБА_4.

За таких обставин, встановивши, що нотаріально посвідченого договору про дарування грошових коштів у сумі 70 00 доларів США, що перевищує п'ятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, між позивачкою та її матір'ю (батьками) укладено не було та за наявності даних про те, що відповідач не визнавав обставин дарування позивачці коштів за рахунок яких була придбана спірна квартира, та за відсутністю інших об'єктивних даних, які б підтверджували доводи позивачки, у суду першої інстанції не було законних підстав визнавати, що позивачкою була куплена спірна квартира за кошти, отримані нею в дар від матері, та визнавати це майно її особистою приватною власністю.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

За положеннями ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, рішення суду на підставі п.п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313 - 314, 316-317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - Судакова Валерія Валерійовича задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2014 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання майна особистою приватною власністю, - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді Апеляційного суду Одеської області В.Ф.Парапан

В.О.Панасенков

Р.Д.Громік