Справа № 340/142/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1222/2015
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Р.І.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Горблянського Я.Д.

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.

секретаря: Капущак С.В.

з участю: апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

представника третьої особи - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Верховинської районної державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні майном та виселення з будинковолодіння зі зняттям з реєстрації по місцю проживання, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Верховинського районного суду від 28 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

В березні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з вказаним позовом, зазначивши, що рішенням Верховинського районного суду від 15.04.2014 року залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області за нею визнано право власності на будинковолодіння (садибу) АДРЕСА_1. Право власності було зареєстроване відповідно до вимог закону реєстраційною службою Верховинського РУЮ. Проте, її онука ОСОБА_5 порушує право власності на будинковолодіння, оскільки використовує його для свого та своєї дочки ОСОБА_6 проживання. Просила зобов'язати ОСОБА_5 не чинити перешкод в користуванні спірним будинковолодінням, виселити її та зняти з реєстрації по місцю проживання.

Ухвалою Верховинського районного суду від 02.04.2015 року до участі в справі в якості третьої особи на стороні відповідача залучено - службу у справа дітей Верховинської РДА.

Рішенням Верховинського районного суду від 28.04.2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи його помилковим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що підставою звернення до суду було те, що позивач не має змоги використовувати все своє житло через проживання там відповідача, яка ще й самовільно вселила свого чоловіка ОСОБА_7 Відповідач без згоди власника житла поміняла замки в кімнаті та кладовій, закриває їх на ключ і фактично позбавила ОСОБА_2 доступу до цих приміщень.

Позивач вказує, що ОСОБА_5 з нею жодної угоди щодо порядку користування належним їй майном не укладала. Порядок користування майном не встановлювався і в судовому порядку.

Посилається на ст.328 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливо лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права власності та розпорядження своїм майном. Суд на зазначені норми уваги не звернув, а висновок про те, що позивач не довела той факт, що відповідачка чинить перешкоди в користуванні майном є помилковим та суперечить зібраним доказом.

Також вважає, що суд не вірно зазначив, що відповідач проживає в будинковолодінні з 2004 року і позивач надавала згоду на вселення. Так ОСОБА_5 дійсно з 2004 року була зареєстрована за цією адресою, але не проживала там. Незважаючи на заперечення позивача, ОСОБА_5 вселилась в спірний будинок після смерті діда ОСОБА_8 в лютому 2009 року. Жодних доказів, що відповідач бере участь у витратах на утримання будинковолодіння остання суду не надала. Позивач зазначає, що при слуханні в суді справи про визнання права власності на це будинковолодіння ОСОБА_5 та її мати ОСОБА_9 претендували на його частину. Крім того, в цій справі встановлено, що ОСОБА_5 з 2009 року проживає в будинковолодінні, а головою господарства був ОСОБА_8

В апеляційній скарзі також вказано, що в зв'язку з перешкодою в користуванні житлом між сторонами часто виникають конфлікти. Протягом тривалого часу ОСОБА_2 не може приватизувати присадибну земельну ділянку тому, що відповідач подала до сільської ради заву про те, що бажає отримати в приватну власність земельну ділянку на якій розташований спірний будинок.

Також зазначила, що змушена проживати в будинку онука ОСОБА_10 через конфліктну поведінку відповідача.

Просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не навела жодної правової підстави, передбаченої ЖК України для виселення ОСОБА_5 та не довела належними доказами, що остання неправомірними діями чинить перешкоди в користуванні належним позивачу будинковолодінням.

Рішенням Верховинського районного суду від 15.04.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.08.2014 року визнано за ОСОБА_2 право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1. З копії витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що 02.09.2014 року на підставі рішення суду ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на будинковолодіння в Реєстраційній службі Верховинського РУЮ.

Рішенням суду першої інстанції та ухвалою апеляційного суду, встановлено, що будинковолодіння відносилось до категорії «колгоспний двір», належало на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_2 На день смерті смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 в спірному будинковолодінні також проживала ОСОБА_5

З довідки виконкому Гринявської сільської ради від 26.03.2015 року (а.с.43) ОСОБА_5 зареєстрована і проживає в господарстві баби ОСОБА_2 з 2004 року. Також з будинкової книги вбачається, що разом з ОСОБА_5 в будинковолодінні проживає її малолітня дочка ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 Інше житло у відповідача відсутнє.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення з будинку ОСОБА_2 посилалась на те, що їй чиняться перешкоди у користуванні власністю, оскільки вона не має можливості використовувати всю площу будинку.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Рішенням Верховинського районного суду від 15.04.2014 року визнано право власності на будинок за ОСОБА_2, з підстав належності ? частки на праві спільної сумісної власності та ? частки в порядку спадкування за законом після померлого чоловіка ОСОБА_8 З цього випливає, що позивач давала згоду на постійне вселення онуки в якості члена сім'ї у названий будинок, будучи співвласником цього будинку. Тому, ОСОБА_5 й після смерті діда вправі продовжувати проживати з малолітньою дочкою у спірному будинку, оскільки відповідно до положень ст.156 ЖК України члени сім'ї власника будинку, в тому числі й колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Їх право користування врегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.3 статті 9 ЖК України).

Крім того, колегія суддів завуважує, що виселення ОСОБА_5 порушує право її малолітньої дочки, оскільки виселення матері фактично залишить без догляду дочку та унеможливить її проживання там.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи з'ясовано всесторонньо і повно та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, обґрунтованості якого доводи апеляційної скарги не спростовують.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Верховинського районного суду від 28 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

І.О. Максюта

В.Д. Фединяк