Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
судова палата з розгляду цивільних справ
Суддя 1-ї інстанції Сидоренко І.О. Суддя доповідач Бондар М.С
Є.у.№243/3053/13
24 лютого 2015 року Справа № 22ц/778/992/15
У Х В А Л А

Іменем України

Коллегія судової палаті з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючий - суддя: Бондар М.С., судді: Кримська О.М., Дашковська А.В.

секретар - Мельник З.П.

при участі: прокурора - адвоката -

____________________________________________________________________________________________

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_1 представника позивача ОСОБА_2 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 03.11.2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "ЕРДЕ БАНК" про визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства "ЕРДЕ БАНК" про визнання правочину недійсним. Свої вимоги мотивував тим, що 27.05.2011 року між ним та Публічним акціонерним товариством "ЕРДЕ БАНК" (далі-Банк) був укладений кредитний договір та додаткова угода до цього ж договору на отримання 600 000 доларів США з терміном повернення 26.12.2012 року. Договір був вчинений у письмовій формі. Вважає, що спірний договір суперечить чинному законодавству, зокрема ст.11 "Закону про захист прав споживачів", якою заборонено надання споживчих кредитів у іноземній валюті й, окрім того, відповідач не видав грошові кошти передбачені угодою. Тому з підстав ст.215 ЦК покликав задовольнити заявлену вимогу.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 03.11.2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі заявник прохав скасувати судове рішення, оскільки на його думку, суд неправильно застосував норми матеріального права й процесуального права та неправильно визначив обставини справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палаті з цивільних справ апеляційного суду дійшла до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК суд апеляційної інстанції відхиляє скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального и процесуального права

Із матеріалів справи видно, що 27.05.2011 року позивач уклав з Банком кредитний договір № К-63/11 за яким відповідач мав надати позичальнику 500 000 доларів США на термін до 26.05.2012 року (а.с.6).

Згодом, 25.06.2011 року, сторони уклали додаткову угоду № 01 за якою сума кредиту збільшено до 600 000 американських доларів (а.с.9).

Заперечення позивача базуються на тому, що Банк не надав кошти про які домовились при укладенні кредитного договору.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення ст.1046-1053 ЦК (ст.1054 п.2 ЦК).

За ч.I ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики належить до групи реальних договорів і, відповідно, вважається укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Права та обов'язки сторін не можуть виникнути до передачі грошей.

Із змісту ч.2 ст.640 ЦК України слідує, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Заперечення позивача базуються на тому, що Банк не надав кошти про які домовились при укладенні кредитного договору.

Умовами договору визначено, що видача коштів проводиться Банком готівкою через касу (п.2.2 Договору).

До матеріалів справи долучені банківські квитанції від 27.05.2011 та 25.06.2011 року за даними яких, в день підписання угод, позивач отримав у касі банку 500 000 та 100 000 доларів США й цей факт засвідчив особистим підписом. Згадані банківські документи не оспорені (а.с.59,60).

З огляду на викладене, аргументи скарги щодо неотримання грошей за договором позики є неприйнятними.

Предметом договору кредиту у справі є іноземна валюта.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За нормами статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, за сучасним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується.

З огляду на викладене аргументи позову в цій частині не є переконливими і не можуть прийняті до уваги.

Обов'язки Банку та інформація за договором щодо видачі кредитних коштів визначені на початку договору.

Наведене ілюструє, на безпідставність заяв позивача про невідповідність умов договору закону та вимогам ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Як ці питання, так і решту обставин справи, яким обґрунтовується позов, суд першої інстанції прийняв до уваги. Підстав передбачених ст.215,203 ч.1 ЦК для визнання укладеного правочину недійсним не має.

Керуючись ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 03.11.2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала судової колегії може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Судді: