АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2281/15 Справа № 204/6352/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Самсонова В. В. Доповідач - Прозорова М.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року

17 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Максюти Ж.І., Макарова М.О.,

при секретарі: Самокиша О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Дніпропетровської міської ради (третя особа - Управління Держкомзему у м. Дніпропетровськ Дніпропетровської області) про визнання державного акту про право власності на землю недійсним, визнання незаконним рішення про передачу земельної ділянки у власність, скасування державної реєстрації права власності на землю та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2, Дніпропетровської міської ради про визнання державного акту про право власності на землю недійсним, визнання незаконним рішення про передачу земельної ділянки у власність, скасування державної реєстрації права власності на землю та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що йому на праві власності належить домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (стара адреса: АДРЕСА_2), на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04.01.2013 року. Зазначене домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 1132 кв.м. Він - позивач отримав вказане домоволодіння у спадщину від своєї бабусі ОСОБА_4, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1, якій воно належало на підставі договору забудови, виданого на підставі розпорядження виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 28.03.1955 року. Дана обставина підтверджується зазначеним розпорядженням, актом відводу земельної ділянки від 27.08.1953 року, де зазначено, що бабусі позивача відведена земельна ділянка площею 0,12 га, випискою з протоколу загальних зборів від 27.08.1953 року про виділення ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,12 га, планом домоволодіння від 09.09.1953 року, де площа земельної ділянки також дорівнює 0,12 га, технічними паспортами КП "ДМБТІ" від 13.01.1986 року та від 26.04.2002 року, де площа земельної ділянки дорівнювала 1132 кв.м. Впродовж з 1953 року по теперішній час за земельну ділянку, на якій розташоване зазначене вище домоволодіння сплачувався земельний податок за площу, що дорівнювала 1132 кв.м. Дана обставина підтверджується квитанціями про сплату земельного податку та довідкою з податкової інспекції від 25.07.2013 року.

Отримавши у спадщину домоволодіння він - позивач звернувся до реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, де отримав Витяг з реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.04.2013 року. 21.05.2013 року отримано технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1, де площа земельної ділянки під домоволодінням дорівнює 818 кв.м., замість 1132 кв.м.

У другій половині 2012 року відповідач ОСОБА_2, домоволодіння якого межує з належним позивачу домоволодінням, без належного на то дозволу з боку позивача почав користуватися городом земельної ділянки переданої у користування ще бабусі позивача ОСОБА_4, а в подальшому встановив паркан, захвативши земельну ділянку площею більш ніж 300 кв.м. На претензії позивача стосовно того, чому він самовільно захопив його город, відповідач пояснив, що він не тільки захопив його частину земельної ділянки, а й ще приватизував її без згоди позивача.

Вважаючи, що у зв'язку з захватом частини земельної ділянки ОСОБА_2 земельна ділянка виділена у користування домоволодіння АДРЕСА_1, належного позивачу, зменшилась на 314 кв.м., ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним, виданий на ім'я ОСОБА_2, державний акт на право власності №011504 від 20.08.2012 року, на земельну ділянку площею 0,0920 га, за адресою: АДРЕСА_3, кадастровий номер земельної ділянки - :07:157:0022, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, виданий на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 27.06.2012 року за №48/25, визнати незаконним рішення Дніпропетровської міської ради від 27.06.2012 року за №48/25, на підставі якого виданий державний акт на право власності №011504 від 20.08.2012 року, на земельну ділянку площею 0,0920 га, за адресою: АДРЕСА_3, на ім'я ОСОБА_2, скасувати реєстрацію Державного акту на право власності на земельну ділянку, площею 0,0920 га, за адресою: АДРЕСА_3, на ім'я ОСОБА_2 здійснену в «Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі» від 20.08.2012 року за №06139, та усунути перешкоди у користуванні ним земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_2, зобов'язавши його повернути ОСОБА_3 314 кв.м. захопленої ним земельної ділянки.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2014року позовні вимоги задоволені.

Суд визнав недійсним, виданий на ім'я ОСОБА_2, державний акт на право власності №011504 від 20.08.2012 року, на земельну ділянку площею 0,0920 га, за адресою: АДРЕСА_3, кадастровий номер земельної ділянки :07:157:0022, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, виданий на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 27.06.2012 року за №48/25.

Суд визнав незаконним рішення Дніпропетровської міської ради від 27.06.2012 року за №48/25, на підставі якого виданий державний акт на право власності №011504 від 20.08.2012 року, на земельну ділянку площею 0,0920 га, за адресою: АДРЕСА_3, на ім'я ОСОБА_2

Суд скасував реєстрацію Державного акту на право власності на земельну ділянку, площею 0,0920 га, за адресою: АДРЕСА_3, на ім'я ОСОБА_2 здійснену в «Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі» від 20.08.2012 року за №06139.

Суд усунув перешкоди у користуванні ОСОБА_3 земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_2, зобов'язавши його повернути ОСОБА_3 314 кв.м. захопленої ним земельної ділянки (а.с.188-193).

З таким рішенням не погодився ОСОБА_2 і звернувся з апеляційною скаргою, в якій ставить питання про скасування рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2014 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального законодавства (а.с.201-205).

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із наявності підстав для визнання належного ОСОБА_2 державного акта на право власності на землю недійсним, у зв'язку з чим дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає, оскільки суд не встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, при цьому порушив норми як процесуального, так і матеріального права.

У судовому засіданні встановлено, ОСОБА_3 набув права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 в наслідок спадкування після смерті своєї бабусі ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вищевказаний факт встановлений рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04.01.2013 року (а.с.22-24).

ОСОБА_5 є власником домоволодіння АДРЕСА_3, на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 12.05.2010 року, з якого вбачається, що відповідач придбав будинок за вищевказаною адресою, розташований на земельній ділянці розміром 9200 кв.м. (а.с.84,86).

Адреси вищевказаних домоволодінь були змінені рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 16.11.2006 року за №4245 "Про визначення початку та кінця вулиці Новошкільної у Красногвардійському районі та упорядкування адресації забудови", старими адресами вищевказаних домоволодінь були: АДРЕСА_2 (нова адреса - АДРЕСА_1) та АДРЕСА_4 (нова адреса - АДРЕСА_3) (а.с.150).

Згідно із ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до ч.1 ст. 23 ЗК України право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 14 Конституції, України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Як вбачається з рішення Дніпропетровської міської ради від 27.06.2012 року за №48/25, державного акту на право власності №011504 від 20.08.2012 року, на земельну ділянку площею 0,0920 га, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки за адресою АДРЕСА_3 (а.с.27,58, 107)

Позивач ОСОБА_3 не є власником земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, оскільки відповідно до норм ст.ст. 22,23 Земельного кодексу України (в редакції від 20.07.2000 року чинного на момент смерті ОСОБА_4.) право власності чи право постійного користування земельною ділянкою виникає лише після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування та його державної реєстрації. Документом що посвідчує право власності на земельну ділянку відповідно до ст. 23 Земельного кодексу України є державний акт. За життя ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку не мала, оскільки не оформила Державний акт на земельну ділянку.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, що померла до інших осіб, тобто, право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 не виникло, та не може бути передано згідно ст.ст. 1218,1225 ЦК України, вищезазначені правові норми судом першої інстанції застосовані не були.

За наявною інформацією, станом на 31.12.2012 року право власності на земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_3, площею 0,0920 га у Державному реєстрі земель зареєстровано за ОСОБА_2 Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №011504, номер та дата реєстрації №06139 20.08.2012 року, кадастровий номер земельної ділянки :07:157:0022.

Станом на 31.12.2012 року право власності (користування) на земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (АДРЕСА_1) за гр. ОСОБА_6 у Державному реєстрі земель не зареєстровано.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції в обґрунтування своїх висновків про те, що домоволодіння АДРЕСА_1, яке належало ОСОБА_4, і яке успадкував позивач після її смерті, розташоване на земельній ділянці площею 1132 кв.м. посилався на рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04.01.2013 року (а.с.22-24).

При цьому суд не звернув уваги на те, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.09.2006 року встановлень факт прийняття ОСОБА_7 спадщини у вигляді домоволодіння АДРЕСА_4 (нова адреса - АДРЕСА_3) в м. Дніпропетровську, розташованого на земельної ділянці загальною площею 920 кв.м. (а.с.151-153). Дане рішення не оскаржене.

Крім того, рішенням виконавчого комітету Красногвардейської районної Ради народних депутатів від 23.07.1993 року за №301/5 визнано право особистої власності на домоволодіння АДРЕСА_4 (нова адреса - АДРЕСА_3) за ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та закріплена за даним домоволодінням земельна ділянка площею 1028 м.кв. постійного користування та зобов'язано оформити правові документі через міжміське бюро технічної інвентаризації (а.с.121). Дане рішення також не оскаржене.

В суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 пояснила, що ОСОБА_4 було передано частину земельної ділянки у користування сусіду, який мешкає за адресою: АДРЕСА_5, задля будівлі домоволодіння.

Суд на дані обставини не звернув уваги, не з'ясував у зв'язку з чим зменшився розмір земельної ділянки, яка знаходилась у користуванні бабусі позивача - ОСОБА_4, не обговорив питання про залучення до справи власника будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_5.

Крім того, погоджуючись з доводами позивача, суд не врахував, що дослідження питання щодо меж земельних ділянок та їх площі, стосовно яких фактично виник спір між сторонами, на місцевості належним чином проведено не було, судова експертиза з приводу з'ясування цього питання не призначалася.

Ухвалюючи рішення, суд послався на Акт №78/0214-КВ про встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 10.05.2011 pоку, згідно якого при узгоджені меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 позивач не був повідомлений належним чином та відсутній його підпис.

При цьому суд першої інстанції не звернув уваги на Рішення Красногвардійської районної у місті Дніпропетровська ради VI скликання XII сесії від 29.12.2011 року, яким було вирішено земельний спір щодо встановлення меж між домоволодіннями №123, №125 по АДРЕСА_3. Вказаним рішенням було встановлено межі між домоволодіннями, які належать ОСОБА_2 по АДРЕСА_3 та ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 згідно з технічною документацією із землеустрою щодо встановленням меж земельної ділянки в натурі.

Позивач не заперечував проти того, що був присутній при вирішенні спірного питання, але рішення Красногвардійської районної у місті Дніпропетровська ради від 29.12.2011 року не оскаржив у встановленому законом порядку.

Наявність рішення Касногрвардійської районної у м. Дніпропетровську ради свідчить про помилкове посилання суду першої інстанції на Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18.05.2010 року №376, оскільки вбачається наявність спору між суміжними землекористувачами, який повинен був вирішуватися комісією з питань розгляду земельних спорів, що і було зроблено ОСОБА_2 відповідно до норм ст.ст. 158,159 ЗК України.

Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_3 не надано достатніх доказів.

За таки обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам матеріального закону й дійсним обставинам справи, в силу вимог ч.1 ст. 309 ЦПК України залишатися в законній силі не може й підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303,307,309,316,319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2014 року - скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Дніпропетровської міської ради (третя особа - Управління Держкомзему у м. Дніпропетровськ Дніпропетровської області) про визнання державного акту про право власності на землю недійсним, визнання незаконним рішення про передачу земельної ділянки у власність, скасування державної реєстрації права власності на землю та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: