Справа № 442/6686/13 Головуючий у 1 інстанції: Медведик Л.О.
Провадження № 22-ц/783/3343/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: представника позивача - Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Бачинського О.М., представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 листопада 2013 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (надалі ПАТ «Укрсоцбанк») до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з квартири, -

встановила:

рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 листопада 2013 року вищевказаний позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Звернуто стягнення на заставлене, згідно договору іпотеки від 19 червня 2007 року, майно, що належить ОСОБА_3, а саме квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, для задоволення грошових вимог ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі 87 937 доларів 55 центів США, та 58 454 грн. 96 коп. Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 15 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволені вимог ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року касаційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 15 грудня 2014 року скасовано, а справу передано на новий апеляційний розгляд.

Рішення районного суду оскаржив відповідач, просить його скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволені вимог ПАТ «Укрсоцбанк» відмовити, посилаючись на те, що рішення районного суду постановлене в порушення норм матеріального та процесуального права. Так, зокрема, апелянт зазначає, що банк в односторонньому порядку прийняв рішення про підвищення відсоткової ставки до 15 річних за користування кредитними коштами, а він такої згоди не давав; суд не зазначив в резолютивній частині рішення початкову ціну предмета іпотеки для реалізації на прилюдних торгах; звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасним, оскільки він не отримував вимог банку про усунення порушень кредитного договору. Крім того, апелянт посилається на те, що суд приймаючи рішення про виселення та зняття з реєстрації усіх мешканців спірної квартири вирішив питання про права та обовязки інших осіб, які не були залучені до справи.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу - представника відповідача ОСОБА_3 Рупінського О.Б.на підтримання апеляційної скарги, представника позивача - Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Бачинського О.М. на заперечення апеляційної скарги, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Встановлено, що 14 червня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_3 укладено договір кредиту № 625/08/1-133, відповідно до якого Банк надав відповідачеві грошові кошти в сумі 55 500 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 13 % річних щомісячними платежами по 308,33 долари США (а останній платіж 308,93 дол. США) до 10 числа кожного місяця згідно графіку до 13 червня 2022 року (а.с.6-8).

Отримання коштів не заперечується сторонами.

Відповідно до частини пятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Матеріалами справи підтверджується, що в забезпечення виконання зобов'язань по даному договору кредиту між сторонами 19 червня 2007 року укладено іпотечний договір, відповідно до якого (п. 1.1) ОСОБА_3, як іпотекодавцем було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності іпотекодавцю та яка не була придбана за кредитні кошти. Загальна площа квартири - 79,6 кв. м та житловою 48,8 кв. м (а.с.9-12).

Іпотечним договором передбачено, що іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобовязання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (п.4.1). Іпотека діє до припинення основного зобовязання (п.6.3). Договір іпотеки сторонами не оскаржується.

Як вбачається з матеріалів справи позов до суду предявлено ПАТ «Укрсоцбанк» 26 березня 2010 року у звязку з неналежним виконанням боржником за кредитним договором своїх зобовязань щодо погашення кредиту.

Так, відповідно до розрахунку заборгованості станом на 04 жовтня 2013 р. ( у звязку із збільшенням в процесі розгляду позовних вимог) заборгованість за кредитним договором становить 87 937 доларів США, в тому числі: сума заборгованості за кредитом 50 258,39 доларів США (еквівалент у гривнях 401715,31 грн.), сума заборгованості за відсотками 37 679,16 доларів США ( еквівалент у гривнях 301 169,53 грн.) та 58 454, 96 грн., що становить пеню за несвоєчасне повернення кредиту 18 980,55 грн. та несвоєчасне повернення відсотків 39 474,41 грн. (а.с.13, 112-113).

Зазначена сума заборгованості відповідачем не спростована.

Відповідно до п. 2.6 кредитного договору у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, в тому числі прийняття компетентними державними органами України рішень, що прямо чи опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, а також за рішення Правління, Комітету з питань управляння активами та пасивами, Кредитно-інвестиційного комітету, тарифного комітету Кредитора, Кредитор має право ініціювати зміну розміру процентів та комісії, визначених відповідно, в п.п. 1.1 та 3.3.16. цього договору.

Про намір змінити розмір процентів та/або комісії за дострокове погашення кредиту, кредитор зобовязаний повідомити позичальника не пізніше, ніж за десять робочих днів до початку їх застосування, а також надати для укладення відповідну додаткову угоду (п. 2.6.1).

Аналіз пунктів 2.6 2.6.3 кредитного договору, що був укладений між сторонами, свідчить про те, що сторони передбачили збільшення розміру відсоткової ставки, і якщо позичальник сплачує відсотки за новою ставкою, то пропозицію слід вважати прийнятою і правочин вчинено, так як фактичні дії вказують на прийняття пропозиції, що відповідає ч.ч. 2, 3 ст. 205, ч. 2 ст. 642 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи 07.10.2008 року позивач направляв повідомлення відповідачу про підвищення процентної ставки з 10.10.2008 р. до 15 відсотків та два проекти Договору про підвищення процентної ставки та було зазначено, що відповідно до умов кредитного договору має право відповідач відмовитись від пропозиції, погасивши повністю кредит та нараховані проценти, або продовжити користуватись кредитними коштами, сплачуючи проценти в розмірі, що зазначений у цьому повідомлені (а.с.114).

Розрахунком заборгованості, який наданий позивачем, підтверджується той факт, що відповідач з листопада 2008 року сплачував відсотки за користування кредитними коштами у підвищеному розмірі, тобто у тому, які були запропоновані позичальником.

Крім того, 12 січня 2009 року відповідач направляв на адресу позивача листа в якому зазначив, що з 20 жовтня 2008 року йому підвищено відсоткову ставку з 13% до 15% річних. Однак в листі він не заперечив проти такого підвищення, лише повідомив про погіршення свого фінансового становище і по можливості просив відстрочити йому сплату кредиту та залишити первісну відсоткову ставку (а.с. 167).

А відтак, вищенаведене, дії відповідача та те, що відповідач не повернув отримані ним кредитні кошти, свідчить про те, що відповідач прийняв пропозицію позивача щодо підвищення відсоткової ставки.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

07 жовтня 2013 року позивач направляв відповідачу вимоги-повідомлення про усунення зазначених у повідомлені порушень кредитного договору, сплату зазначеної заборгованості у 30-ти денний строк, попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання вимоги та про виселення із квартири. Однак, такі залишились без реагування з боку відповідача (а.с.115-116).

Пунктом 7.2 кредитного договору від 14 червня 2007 року передбачено, що усі повідомлення будуть вважатись зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійсненні у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, курєром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення звязку одержувача.

Реєстром на відправку рекомендованої кореспонденції від 07 жовтня 2013 року підтверджується надіслання позивачем відповідачу вищезазначених вимог-повідомлень, про що свідчать копія реєстру поштового відправлення, квитанція, скріплених печаткою поштового відділення.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За загальним правилом ч. 1 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно ст. 40 вищевказаного Закону звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Таким чином, позивач діяв у відповідності до норм законодавства, що регулює зазначені правовідносини, а районний суд задовольняючи позовні вимоги врахував подані сторонами докази та заперечення.

Посилання апелянта та те, що суд не зазначив в резолютивній частині рішення початкову ціну предмета іпотеки для реалізації на прилюдних торгах є помилковим, оскільки суд зазначив спосіб реалізації майна та його ціну шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, для задоволення грошових вимог позивача.

Також безпідставним є посилання апелянта на те, що суд приймаючи рішення про виселення та зняття з реєстрації усіх мешканців спірної квартири вирішив питання про права та обовязки інших осіб, які не були залучені до справи, оскільки районним судом прийнято рішення про виселення лише ОСОБА_3 з квартири.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи, доказам, що надані сторонами, дана належна оцінка. Спір вирішено на підставі наданих сторонами доказів у відповідності із нормами матеріального та процесуального законодавства.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

Левик Я.А.