Справа № 2-595/2010
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 лютого 2010 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Бурана О. М. ;

при секретарі Татар Ю.Г. ;

за участю: представника позивачки ОСОБА_1, позивачки ОСОБА_2,

представників відповідача - Публічного Акціонерного Товариства «Перший ОСОБА_3» - юрисконсульта банку ОСОБА_4 та адвоката ОСОБА_5,

представника третьої особи голови правління Публічного Акціонерного Товариства «Перший ОСОБА_3» ОСОБА_6 ОСОБА_7, -

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до відповідачів - Публічного акціонерного товариства «Перший інвестиційний банк» (далі ПАТ «ПІнБ»), ОСОБА_8, за участю третьої особи на боці ПАТ «ПІнБ» - ОСОБА_6 про визнання незаконними і скасування наказу № 406-к про відсторонення від роботи і звільнення з посади керуючої філією Відкритого акціонерного товариства (ВАТ - у попередній назві) «ПІнБ» у м. Одесі та наказу № 544-к про зміни до наказу № 406-к, визнання незаконним і скасування наказу про призначення виконуючим обовязки керуючого філією ВАТ «ПІнБ» у м. Одесі ОСОБА_8, зміни формулювання звільнення на п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та різниці у заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи з урахуванням індексу споживчих цін за період з 17 грудня 2008 року по 29 січня 2010 року(включно) розміром 166 583,57 грн, стягнення моральної шкоди розміром 1 000 000 гривень, суд

В С Т А Н О В И В :

29 грудня 2008 року ОСОБА_2 звернулась в Малиновський районний суд міста ОСОБА_9 з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Перший ОСОБА_3» (першого відповідача, «банку»), ОСОБА_8 (другого ввідповідача), за участю третьої особи на боці першого відповідача - ОСОБА_6 з вимогами визнати незаконним і скасувати наказ №406-к від 24.09.2008 року голови правління банку ОСОБА_6 про відсторонення її з 25 вересня 2008 року від роботи керуючої філією банку в місті ОСОБА_9 і звільнення з 9 жовтня 2008 року з цієї посади за п.1 ст.41 КЗпП України; визнати незаконним і скасувати наказ №407-к від 24 вересня 2008 року голови правління банку ОСОБА_6 щодо покладання без зазначення терміну з 25 вересня 2008 року виконання обовязків керуючого філією банку в місті ОСОБА_9 на начальника відділу розвитку мережі банку управління по роботі з мережею банку ОСОБА_8В;.визнати незаконним і скасувати наказ голови правління банку ОСОБА_6 за №544-к від 16.12.2008 року, яким внесено зміни в наказ №406-к від 24.09.2008 року в частині дати звільнення її з посади керуючої філією банку в місті ОСОБА_9 з 9 жовтня 2008 року на 16 грудня 2008 року; щодо підстав звільнення за одноразове грубе порушення трудових обовязків за п.1 ст.41 КЗпП України з 16 грудня 2008 року; щодо зобовязання головного бухгалтера ОСОБА_10 провести з нею остаточний розрахунок у звязку зі звільненням; поновити її на посаді керуючої філією банку в місті ОСОБА_9 з 16 грудня 2008 року; стягнути на її користь з банку середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 17 грудня 2008 року, моральну шкоду розміром один мільйон гривень, сплачений судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення позову; покласти на ОСОБА_6, як службову особу, винну в її незаконному звільненні, обовязок покрити шкоду, заподіяну банку у звязку з оплатою вимушеного прогулу.

В подальшому, у звязку з ліквідацією філії банку в ОСОБА_9, тимчасовим працевлаштуванням на нижче оплачувану роботу і наступним звільненням з цієї роботи, зміною назви банку з «відкритого» на «публічне» акціонерне товариство, позивачка частково змінила позовні вимоги, уточнила назву першого відповідача і просила поряд з середнім заробітком за час вимушеного прогулу також стягнути різницю в оплаті праці до середнього заробітку за посадою керуючої філією банку за час виконання нижче оплачуваної роботи; змінити підстави звільнення з пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП України на пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП України у звязку зі зміною в організації виробництва і праці у вигляді ліквідації філії банку в ОСОБА_9 та всі суми, що підлягають стягненню, піддати індексації з урахуванням офіційних індексів інфляції, які щомісячно визначає Держкомстат України на день фактичної виплати.

Позивачка зазначила, що з 1 листопада 2007 року вона працювала на посаді керуючої філією ВАТ «ПІнБ» в місті ОСОБА_9. На час роботи в цій посаді голова правління банку ОСОБА_6 видав їй нотаріально посвідчену довіреність на представництво інтересів банку і філії. В період роботи на посаді зауважень по роботі вона не мала, стягнення на неї не накладались.

23 вересня о 18-й годині її по телефону разом з заступником ОСОБА_9 було викликано на 9-ту ранку 24 вересня 2008 року до головного офісу банку в м.Київ з питання розвитку банківської діяльності в м.Одесі.

У звязку з цим вона тимчасово поклала повноваження керуючої філією на в.о.начальника відділу клієнтських операцій та моніторингу відділень ОСОБА_11, передала їй ключ №3, печатку №3 від сховища цінностей №1 філії, призначила комісію та провела ревізію цього сховища, оформила результати актом про відсутність розбіжностей між обліком та наявністю готівки, здійснила прийом передачу сховища.

По прибуттю в ОСОБА_4 ніякої наради не проводилось, керівництво банку її не прийняло. Натомість в офісі філії банку в ОСОБА_9 в цей час силами працівників управління банку у складі начальника служби безпеки банку ОСОБА_12, начальника управління касових операцій банку ОСОБА_13, головного економіста управління супроводження операційної діяльності регіональної мережі банку ОСОБА_14 була проведена перевірка наявності готівки в сховищі №1 філії банку в м.Одесі, якою також встановлена відсутність розбіжностей наявності коштів з обліковими відомостями.

Незадоволені результатами перевірки працівники служби безпеки банку в ОСОБА_9 і в Києві одночасно стали чинити на неї та співробітників філії в ОСОБА_9 психічний тиск з метою добитись зручних пояснень на виправдання своїх дій 24 вересня 2008 року.

Пояснення працівників переписувались для того, щоб отримати бажані. Врешті, такі пояснення були надані всіма опитаними і нею з метою припинити знущання і приниження, хоча інформація в них була нічим не підтвердженою вигадкою працівників служби безпеки банку і писалась під їхню диктовку.

По закінченню робочого дня 24 вересня 2008 року їй була вручена копія наказу голови правління банку ОСОБА_6 №406-к від 24.09.2008, яким у звязку з грубим порушенням п.5.5.2 та п.5.5.9 Положення про філію Відкритого акціонерного товариства «Перший інвестиційний банк» в місті ОСОБА_9 в новій редакції; п.2.7, п.4.1.1, 4.1.2, та розділів 10,11 Інструкції про здійснення касових операцій в ВАТ «Перший інвестиційний банк» її з 25 вересня 2008 року було відсторонено від роботи, а з 9 жовтня 2008 року звільнено за одноразове грубе порушення трудових обовязків згідно п.1 ст.41 КЗпП України на підставі службової записки начальника служби безпеки ОСОБА_12 №727/0/4-08 від 24.09.2008 р. та її ж пояснювальної записки, наданої того ж дня.

Наказом №407-к від 24 вересня 2008 року голова правління банку ОСОБА_6 з 25 вересня 2008 року без обмеження строком поклав виконання обовязків керуючого філією банку в місті ОСОБА_9 на начальника відділу розвитку мережі банку управління по роботі з мережею банку ОСОБА_8, якому на період виконання обовязків керуючого цією філією 25 вересня 2008 року видав нотаріально посвідчену довіреність на представництво банку і філії.

Наказом №544-к від 16 грудня 2008 року голови правління банку ОСОБА_6, мотивованим хворобою позивачки, на підставі листків про її непрацездатність від 07.10.2008 р серії АБЗ №792090; від 24.10.2008 р. серії АБГ №990967, від 27.10.2008 р. серії АБГ №905312, від 08.11.2008 р. серії АБЗ №829046, від 25.11.2008 р. серії АБЗ №826744, від 26.11.2008 р. серії АБЗ №826832 була змінена дата її звільнення з 9 жовтня на 16 грудня 2008 року (п.1),- внесені зміни до п.2 наказу від 24.09.2008 р. №406-к і викладено його в такій редакції: за одноразове грубе порушення трудових обовязків звільнити на підставі п.1 ст.41 КЗпП України ОСОБА_2, керуючого Філією ВАТ «Перший ОСОБА_3» в місті ОСОБА_9, 16 грудня 2008 року(п.2); головного бухгалтера філії банку в ОСОБА_9 ОСОБА_10 було зобовязано провести остаточний розрахунок з ОСОБА_2 у звязку з її звільненням (п.3).

Позивачка вважала, що відсторонення її від роботи відбулось незаконно, за відсутності підстав та нормативного обґрунтування.

Наказ ОСОБА_8 виконувати обовязки керівника філії банку в ОСОБА_9 оскаржила, оскільки цю посаду обіймала вона, відповідно до Положення про Філію в місті ОСОБА_9 в новій редакції керівництво її поточною діяльністю має здійснювати керуючий, який призначається на посаду наказом голови правління банку за погодженням з Національним банком України (НБУ) і повинен відповідати його кваліфікаційним вимогам; призначення не керуючим, а виконуючим обовязки керуючого суперечить Положенню; ОСОБА_8 не входить до штатного розкладу Філії і є працівником апарату банку; його кандидатура не відповідає вимогам і не погоджена НБУ; за штатним розкладом філії, у разі її відсутності обовязки керуючого філією мав виконувати її заступник, яким на час видання оскаржуваного наказу був ОСОБА_9

За твердженням позивачки, ОСОБА_8 є мешканцем Києва і його відрядження до ОСОБА_9 мало відбуватись з дотриманням встановленого порядку, в межах певного строку, а оскільки про такий не йшлося, то ОСОБА_8 не відряджено, а переведено на іншу посаду керуючим філією банку в ОСОБА_9 в той час як ця посада була зайнята нею.

На думку позивачки, посилання на підпункти 5.5.2. та 5.5.9. пункту 5.5. Положення про філію Відкритого акціонерного товариства «Перший ОСОБА_3» в місті ОСОБА_9 в новій редакції, затвердженого рішенням Спостережної ради ВАТ «Перший ОСОБА_3» від 12.05.2008 р. згідно протоколу №11, пункт 2.7, підпункти 4.1.1., 4.1.2. та розділи 10, 11 Інструкції про здійснення касових операцій в ВАТ «Перший ОСОБА_3», затвердженої рішенням Правління ВАТ «Перший ОСОБА_3» від 06.08.2004 р. згідно протоколу №24, не є обґрунтованим, оскільки будь-яких фактів нестачі готівки і цінностей в касі, непродуктивних витрат і втрат, прорахунків в організації роботи, недоліків в роботі філії наказ не містить, а при посиланні на розділи Інструкції не зазначені її пункти.

Фактичною причиною звільнення позивачка вважає доведену до керівництва банку її позицію щодо покращення показників роботи філії, за які вона була відповідальна. Зокрема, на її думку, цьому заважав укладений в лютому 2008 року між головним банком та ПП «МК-Ріелті» договір оренди приміщень по вул.Ніжинській, буд.27 в м.Одесі, з метою наступного розміщення там філії, у звязку з чим на філію з березня були покладені економічно необґрунтовані витрати за оренду по 114 000 гривень на місяць. При цьому філія продовжувала платити за оренду приміщень за фактичним місцем знаходження, що суттєво збільшувало витратну частину балансу філії та погіршувало її показники.

Позивачка також вважала, що з квітня 2008 року керівництво банку різко підвищило плату за надання філії грошових ресурсів і при цьому не враховувало, що філія купувала їх для кредитування холдингового клієнта, обслуговування якого приносило збиток, оскільки кредитні кошти відповідно до кредитної політики банку видавались йому за ставкою нижче, ніж філія платила банку.

Формальні причини звільнення позивачка вважає штучно створеними працівниками служби безпеки банку. Так, нею зазначено, що в філії відсутнє приміщення для перерахунку готівки клієнтами, оскільки воно було зайняте під кабінет юрисконсульта і заступника начальника служби безпеки банку ОСОБА_15.

В звязку з цим для перерахунку великих сум готівки клієнти користувались її кабінетом. Про таку практику і брак приміщень було відомо правлінню банку.

23 вересня 2008 року завідувач касою філії ОСОБА_16 на її запитання щодо можливості отримати клієнтом 220 000 гривень готівки і купити 10 000 євро, принесла в кабінет ці кошти для перерахунку, вважаючи, що з оформленням документів все гаразд, і що 150 000 грн. клієнт у підсумку забере у гривнях, а решту поміняє на 10 000 євро. В цей час в кабінеті знаходився директор підприємства «САНВІТ» ОСОБА_17, який очікував надходження на рахунок крупної суми, частину якої збирався зняти готівкою для закупівлі сільськогосподарської продукції.

Пересвідчившись, що грошовий чек серії ЛД номер 2938494 на 220 000 грн. заповнено ОСОБА_17 неналежно є помилка в місяці ( замість «вересня» записано «серпня»), а кошти на рахунок клієнта не надійшли, нею було заборонено здійснення касової операції з видачі готівки, після чого ОСОБА_17 поїхав зясовувати причини ненадходження коштів, а завідувач касою повернула готівку в касу.

Ця ситуація виникла з вини ОСОБА_16, яку привів на роботу ОСОБА_15 Для ОСОБА_15 це був перший робочий день після відпустки і йому здалось, що зазначені кошти все-таки були видані ОСОБА_17 Цим пояснювався терміновий виклик до Києву і раптова перевірка каси філії.

Оскільки в касі нестачі, чи надлишків не виявилось, щоб виправдати виклик комісії в ОСОБА_9 і її з заступником до Києва, керівництво служби безпеки банку під тиском отримало пояснення, що не відповідають дійсності і суперечать обліковим і касовим документам.

Далі, за твердженням позивачки, 25 вересня 2008 року ОСОБА_15 забрав ключ від кабінету керуючого філією і не допустив її на робоче місце, не дозволив забрати особисті речі, у тому числі особисті записи, записники, тощо. Невдовзі до філії банку прибув ОСОБА_8, який зайняв кабінет керуючого. Їй довелось очікувати у приймальній вказівок правління, які так і не надійшли. Натомість голова правління банку ОСОБА_6 розпорядився не віддавати їй особисті речі до проведення інвентаризації, яку так і не було проведено.

За твердженням позивачки, незаконні дії щодо неї протягом трьох днів у вигляді знущань, залякувань, обману з приводу підстав відрядження до Києва і щодо перевірки філії, безпідставна заборона зайти в свій кабінет, чи взяти власні речі і записи, принизливе тримання в приймальній, стали причиною різкого погіршення її стану здоровя і госпіталізації з роботи каретою швидкої допомоги в неврологічне відділення Одеської міської клінічної лікарні №10, де її лікували до 7 жовтня включно з діагнозом захворювання, яке виникло на фоні психотрамвуючого фактору; з 8 жовтня по 24 жовтня її лікували в стаціонарі кардіологічного відділення Одеської міської клінічної лікарні №9 у звязку з гіпертонічною хворобою 2-го ступеню; з 27 жовтня по 1 листопада її лікували від гострого трахеїту лікарі Комунальної установи «Міська поліклініка №1» УОЗ ОМР; з 3 листопада по 9 листопада вона продовжила лікування від наслідків нейроінфекції з вегетосудинною нестійкістю у кризовому перебігу в Клінічному госпіталі Державної прикордонної служби України (м.Одеса), а з 10 листопада по 15 грудня 2008 року вона лікувалась в стаціонарі Університетської клініки Одеського державного медичного університету з приводу соматичного захворювання. В період хвороби її позбавили підтримки трудового колективу, інтереси якого вона захищала.

На погляд позивачки, її звільнено незаконно двічі: з 9 жовтня і 16 грудня 2008 року.

Вона вважає, що оскаржені накази, організовані проти неї головою правління і керівництвом служби безпеки банку дії, викладені в позові, порушення її прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, вимагають від неї додаткових зусиль для організації життя і суттєво підірвали здоровя. Вона відчула приниження при безпідставному відстороненні від роботи, перешкоді взяти зі службового кабінету особисті записи і речі. За відсутності записів, візиток під час хвороби вона не могла звязатися з друзями, приятелями, колегами, клієнтами. Розповсюдженням інформації щодо обставин звільнення зруйновано її ділову репутацію і професійну карєру в банківській сфері.

Відкрите акціонерне товариство «Перший ОСОБА_3» в особі представника відповідача ОСОБА_18, яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, надало суду відзив від 08.04.2009 за №1438/0/2-09, в якому позов не визнало.

Так, представник банку вважає, що доводи позивачки щодо тиску працівників банку на опитаних не є переконливими і не відповідають дійсності, а виправдовуватись слід було не їм, а позивачці, яка до того ж не могла знати про тиск на співробітників філії в ОСОБА_18, бо знаходилась в цей час в Києві.

На думку представника банку, наказ про призначення ОСОБА_8 виконуючим обовязки керуючого філією стосується тільки банку та самого ОСОБА_8 і не зачіпає прав позивачки, оскільки при реалізації цього наказу вона хворіла; ОСОБА_8 не уповноважував позивачку захищати його права, сам наказ не оскаржував; він є працівником банку, до складу якого входить філія, штатний розклад якої не визначає порядок заміщення посади керуючого. Що стосується посилань на пункти 6.2, 6.7, то представнику не зрозуміло, який документ позивачка мала на увазі, хоча у відповідному абзаці позову містяться посилання лише на Положення про Філію Відкритого акціонерного товариства «Перший ОСОБА_3» в місті ОСОБА_18 (нова редакція), затверджене рішенням Спостережної ради ВАТ «Перший ОСОБА_3» 12.05.2008 р., згідно протоколу №11. Крім того, представник банку вважала, що цей наказ одержаний позивачем з порушенням порядку, але зміст його не оспорила.

Представник банку зазначила, що твердження позивача щодо необхідності зазначення в наказі про звільнення конкретного порушення не передбачено нормативними актами і не може бути підставою для його скасування.

Представник ОСОБА_18 заперечила доводи позивачки щодо її репутації і надала в підтвердження згадане її пояснення та заяву до УДСБЕЗ ГУ МВС України від 25.03.2009 голови правління банку ОСОБА_6 щодо зловживань і розкрадання коштів в Одеській філії, подану через 7 місяців після відсторонення від роботи ОСОБА_2

Представник першого відповідача не заперечила, що приміщення для перерахунку банкнот і монет в Одеській філії банку не використовується за призначенням, але поклала провину в цьому на позивачку.

З відзиву банку в частині доводів щодо завдання моральної шкоди позивачці неможливо зрозуміти, чи підтверджує банк знаходження особистих речей позивачки в її робочому кабінеті і чи згоден з її доводами про їх утримання, оскільки з одного боку банк стверджує, що вона не надала про це доказів, а з іншого що наявність телевізору, відеопрогравача і компакт-дисків свідчить про неналежне виконання позивачкою своїх обовязків.

На погляд представника банку, ОСОБА_19 не потребувала підтримки колективу, бо в лікарні вона не знаходилась і її особисті звязки не були зруйновані, оскільки була можливість їй телефонувати.

У відзиві представник банку стверджувала, що 24.09.2008 року комісією не виявлено нестачі в касі, оскільки в цей день завідувач касою ОСОБА_16 прийшла на роботу задовго до початку робочого дня, зайшла до кабінету керуючої, після чого відкрила сховище, перебувала там деякий час і саме тоді кошти, незаконно взяті позивачкою зі сховища, були покладені на місце. При цьому ОСОБА_18 не пояснила, яким чином ОСОБА_16 потрапила до кабінету ОСОБА_2, що вона там робила, як вона відкрила сховище одна, коли і як позивачка взяла за її твердженням кошти зі сховища.

На думку представника банку, в частині наданих позивачкою документів міститься банківська чи комерційна таємниця, тому відповідно до ст.59 ЦПК України суд не повинен їх брати до уваги. При цьому, не було зазначено, яка саме інформація є банківською, а яка комерційною таємницею, які саме документи її містять, чому банк вважає, що докази отримані позивачкою незаконно.

Предявлення позову до ОСОБА_8 представник банку вважала безпідставним, оскільки вимог до нього не висунуто, а участь у справі цього відповідача на її погляд суперечить статті 32 ЦПК України.

Такої ж думки притримувався у своєму відзиві на позов і ОСОБА_8

ОСОБА_20 в свою чергу додав, що з викладеним у позовній заяві не згоден, оскільки 24.09.2008 року голова правління банку ОСОБА_6 видав наказ №407-к, яким на нього покладено виконання обовязків керуючого філією в м.Одесі, а в подальшому на виконання цього наказу окремими наказами його відряджено до м.Одеси. При цьому він за статтею 139 КЗпП України зобовязаний був виконувати розпорядження уповноваженого власником органу; не заперечував проти покладення на нього обовязків керуючого філією, бо вважав неможливим ставити під сумнів розпорядження керівництва чи піддавати загрозі роботу структурних підрозділів банку.

На підтвердження знаходження в ОСОБА_18 за відрядженнями ОСОБА_8 додав до відзиву службові записки від 24.09.2008, 26.09.2008, 02.10.2008, 09.10.2008, 16.10.2008, 24.10.2008, 31.10.2008, 05.11.2008, 07.11.2008, 14.11.2008, 20.11.2008, 27.11.2008, 04.12.2008, 11.12.2008, 18.12.2008, 26.12.2008, 30.12.2008, за якими керівництво банку дозволяло йому виїзд до філії банку в ОСОБА_18 з метою вирішення питань, повязаних з діяльністю філії за першою службовою запискою і для виконання обовязків керуючого філією ВАТ «Перший ОСОБА_3» - за рештою.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги і за викладених обставин частково змінили їх, уточнили назву першого відповідача. Відповідачі, третя особа на боці першого відповідача, їх представники позов не визнали.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи і її представника, допитавши свідків, які зявилися за викликом, дослідивши надані учасниками процесу та витребувані судом документи, суд приходить до висновку, що позов доведено і підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно наказу голови правління ВАТ «Перший ОСОБА_3» ОСОБА_6 №319-к від 30 жовтня 2007 року ОСОБА_19 призначено з 1 листопада 2007 року на посаду керуючої філією в місті ОСОБА_19 з посадовим окладом згідно штатному розпису.

На час роботи в цій посаді голова правління банку ОСОБА_6 в перший день роботи видав їй нотаріально посвідчену довіреність на представництво інтересів банку і філії .

З моменту прийому до відсторонення від роботи банк не застосовував до ОСОБА_2 дисциплінарні стягнення жодного разу. Ним не надано документів, які свідчили б про неналежне виконання позивачкою своїх трудових обовязків, тому суд виходить з того, що робота позивачки була бездоганною.

Ввечері, 23 вересня 2008 року позивачку разом з заступником ОСОБА_9 по телефону було викликано на девяту годину ранку наступного дня до головного офісу банку в місто ОСОБА_4 з питання розвитку банківської діяльності в місті ОСОБА_9.

У звязку з відрядженням працівник філії ОСОБА_21, відповідальна за кадрову і секретарську роботу в філії, підготувала 23 вересня 2008 року наказ №70 з основної діяльності, яким передбачалось:

«1.На час перебування ОСОБА_2 у відрядженні відповідальною особою сховища

№1 призначити ОСОБА_11, в.о.начальника відділу клієнтських операцій та моніторингу відділень (з передачею ключа №3 та печатки №3 від сховища цінностей №1).

2.Провести ревізію цінностей грошового сховища №1.

3.Для проведення ревізії грошового сховища №1 утворити комісію у складі:

голова комісії ОСОБА_22, в.о.головного бухгалтера;

члени комісії:

- ОСОБА_23, головний економіст відділу клієнтських операцій та моніторингу відділень;

- ОСОБА_24, провідний економіст відділу продажу банківських продуктів.

4.Ревізію цінностей провести станом на 18:00 «23» вересня 2008 р.

5.Цінності перелічити: національна валюта 10%, іноземна валюта 100%.

6.Результати ревізії оформити актом».

З цим наказом були ознайомлені згадані в ньому особи та завідувач касою ОСОБА_16

За наказом було здійснено прийом передачу грошового сховища №1 зі складанням відповідного акту. За результатами перерахунку нестачі чи надлишків національної чи іноземної валюти не виявлено. При цьому позивачка передала ключ і печатку під номером «3» від сховища №1 ОСОБА_11

По прибуттю в головний офіс банку з ОСОБА_2 і ОСОБА_9 ніхто ніяких нарад не проводив.

В цей же час, на початку десятої години ранку 28.09.2008 року до філії банку в ОСОБА_9 за здійсненим напередодні повідомленням заступника начальника служби безпеки банку ОСОБА_15 про нестачу в касі банку 150 000 гривень і 10 000 євро, відповідно до наказу голови правління банку ОСОБА_6 від 23.09.2008 року за №212/5-08-о «про проведення ревізії грошових білетів, монет та інших цінностей» прибула комісія в складі начальника служби безпеки банку ОСОБА_12, начальника управління касових операцій банку ОСОБА_13, головного економіста управління супроводження операційної діяльності регіональної мережі департаменту моніторингу та супроводження операційної діяльності банку ОСОБА_14. Згідно наказу до складу комісії входив також заступник начальника служби безпеки банку ОСОБА_15, який очікував комісію на місці в ОСОБА_9.

В наказі зазначено, що його видано у звязку з перевіркою дотримання підрозділами банку касової дисципліни та вимог Інструкції про здійснення касових операцій в ВАТ «Перший ОСОБА_3», затвердженої рішенням правління від 06.08.2004р. (протокол №24).

Згідно наказу була створена комісія у зазначеному складі з метою проведення ревізії грошових білетів, монет та інших цінностей, які знаходяться в грошовому сховищі і касі філії банку в місті ОСОБА_9, в банкоматах, що обліковуються на балансі філії, в касі відділення №13 по вулиці Грецькій, ? (п.1).

Комісія мала 24.09.2008 року провести контрольне перерахування в повному обсязі грошей та цінностей, які знаходяться в грошовому сховищі і касі філії банку в місті ОСОБА_9, в банкоматах, які обліковуються на балансі філії, в касі відділення №13 станом на 24 вересня 2008 року, а також перевірити порядок їх зберігання, про що скласти відповідні акти ревізії, грошових білетів, монет, та інших цінностей (п.2).

Контроль за виконанням цього наказу голова правління банку ОСОБА_6 залишив за собою (п.3). З цим наказом 24.09.2008 року під розпис була ознайомлена ОСОБА_25

За показами свідка ОСОБА_12 комісія перерахування в повному обсязі грошей та цінностей ні в сховищі №1, ні в касі не робила, оскільки в цьому не було ніякого сенсу, бо кошти в сумі 150 000 гривень і 10 000 євро ніби то були повернуті в касу до початку робочого дня. Про це він на слово повірив ОСОБА_16 При цьому, про суму нестачі він знав з її ж слів і від ОСОБА_26, якому напередодні про це розповіла та сама ОСОБА_16 Нею ж була повідомлена дата вилучення коштів з каси 15 серпня 2008 року.

В день перевірки 24.09.2008 року комісія нестачі та надлишків не виявила.

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що в той день ОСОБА_16 прийшла о 7.05, отримала ключі від каси і кабінету керуючої; оскільки так було заведено, охоронець видав ключі і підтвердив це в поясненнях.

Пояснення охоронця ОСОБА_27 були зачитані в судовому засіданні. В них він повідомляв, що знаходився на посту з девятої години 23 вересня до девятої години 24 вересня 2008 року в Одеській філії ВАТ «Перший ОСОБА_3». О 7.05 прийшла завідувач касою ОСОБА_16 і відкрила касу, потім, приблизно о 8 годині 30 хвилин було відкрите сховище. Все відбувалось у звичайному робочому режимі.

Після цього ОСОБА_12 змінив покази щодо видачі охоронцем ключа від кабінету керуючої і послався, що так сказала ОСОБА_16

За показами ОСОБА_12, гроші мали бути не в касі, а в сховищі, яке можливо відкрити лише при наявності трьох ключів, що знаходились в той день у різних людей: ОСОБА_25, ОСОБА_22 і ОСОБА_16. При цьому ОСОБА_12 плутав касу і сховище і показав, що касу відкрили в 8.20, Розбіжності в поясненнях працівників філії щодо часу відкриття сховища: о 8.10, чи о 8.20 ОСОБА_12 пояснити не міг. Натомість, охоронець зазначав, що сховище було відкрите приблизно о 8.30, а в контрольному журналі на осіб, що допускаються до відкриття, закриття та опечатування грошового сховища №1, розпочатому 29.08.2006, витяг з якого надано банком, зазначено, що сховище №1 відкрито 24.09 о 8.45. При цьому в стовбці під назвою: «кількість та найменування печаток і пломб» зазначена під №3 ОСОБА_25, №2-Марковська, №1-Лисак, що підтверджено підписами всіх трьох зазначених осіб слідом за їх прізвищами та ініціалами імені і по-батькові.

Згідно показам свідка ОСОБА_11,- пояснення щодо відкриття сховища о 8.10, а не о 8.45 примусив її написати ОСОБА_12, а вона точного часу відкриття не памятає, але так рано прийти не могла.

ОСОБА_12 також плутався стосовно того, куди ОСОБА_16 віднесла кошти: в касу, чи в сховище. З його слів, те, як вона повертала їх ніхто з працівників філії не бачив.

За показами ОСОБА_12, є пояснення ОСОБА_22, що гроші були упаковані, далі він пояснив, що кошти були упаковані ОСОБА_16 за номіналом. Але йому невідомі ні їх номінал, ні кількість купюр.

За поясненнями в.о.головного бухгалтера філії банку в ОСОБА_9 ОСОБА_22, наданими нею комісії 24.08.2008 року, «гроші були повернуті в касу 23 вересня 2008 р.. …Гроші повернула ОСОБА_16І.», що свідчить про те, що повернення коштів відбулось самою ж ОСОБА_16, як про це зазначено в позові, а не 24.09.2008 року.

Філія в місті ОСОБА_9 в частині вимог до касового вузла дійсно не відповідає вимогам п.2 глави 4 розділу ІІ Положення про вимоги щодо технічного стану та організації охорони приміщень банків України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 17.09.2003 року №403 і зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 13 жовтня 2003 року за №925/8246, оскільки не має приміщення для перерахування банкнот і монет клієнтами банку, що могло створити викладені в позові події з підприємством «САНВІТ».

Нарешті, в поясненнях ОСОБА_16 міститься інформація про те, що вона «прийшла на роботу о 7.05, взяла ключі від каси і від кабінету керуючої, о 7.15 зайшла до кабінету керуючої і взяла в ящику гроші, занесла їх в касу, порахувала 150 000 грн. і 10 000 євро. В 7.50 прийшла ОСОБА_22, трохи пізніше ОСОБА_11, десь о 8-10 відкрили сховище, взяли всі гроші і склали разом. Запис в книзі закриття відкриття сховища «8.45» не відповідає фактичному часу відкриття сховища о 8.10».

З цих пояснень ОСОБА_16 видно, що нестачу ніби то приєднали до решти грошей вона, ОСОБА_22 і ОСОБА_11. Але ні ОСОБА_22, ні ОСОБА_11 не підтвердили це в поясненнях, а ОСОБА_11 під час допиту як свідок в суді спростувала навіть, що вона бачила ці гроші, а не те щоб їх складати разом.

ОСОБА_16 стверджувала, що про нестачу знав заступник керуючої філією ОСОБА_9 Але останній, відповідно до показів свідка - заступника начальника служби безпеки банку ОСОБА_28 відповів, що нічого не знає і з цієї причини перебуваючи в головному офісі банку в Києві відмовився писати пояснення.

Судом зясовано, що в кабінет керуючої філією банку можливо потрапити лише через приймальну, двері якої також закриваються на замок. Але за поясненнями ОСОБА_16, вона взяла ключі лише від кабінету керуючої і каси.

Зі слів свідка ОСОБА_11, вона здивувалась, коли приїхала перевірка. ОСОБА_20 їй стало відомо, що в філії була нестача, але на яку суму він не казав, ніхто в це не міг повірити, оскільки була передача каси і при цьому здійснювався її перерахунок; переконались, що в касі все в порядку, немає ніякої нестачі. Галас здійнявся коли викликали ОСОБА_16 і ОСОБА_22 в кабінет заступника, де працювала комісія. ОСОБА_16 викликали першою, було чути крики, вона плакала і нічого зрозумілого не могла пояснити, кілька раз виходила і заходила, переписувала пояснення. ОСОБА_22 теж писала пояснення. Перебуваючи в суміжному з перевіряючими кабінеті головного бухгалтера філії, вона чула як ОСОБА_20 на підвищених тонах примушував ОСОБА_16 писати під диктовку. Весь колектив чув як він кричав. Тиск здійснювався для того, щоб ОСОБА_16 і ОСОБА_22 сказали, що є нестача. Касу взагалі не перевіряли, оскільки ОСОБА_16 написала те, що хотіли перевіряючі.

ОСОБА_11 також пояснила, що ОСОБА_16 не могла одна зайти в сховище і покласти туди кошти, оскільки сховище можливо відкрити тільки трьома ключами, які були відповідно в неї, ОСОБА_22 і ОСОБА_16. Вона приїхала 24 вересня 2008 року як звичайно і на годинник при відкритті сховища не звернула уваги, а час відкриття сховища о 8.10 замість запису в журналі «8.45» написала в поясненні під тиском ОСОБА_20 і під його диктовку. ОСОБА_29 з нею велась так, щоб оговорити ОСОБА_2 Ступінь психічного впливу свідок ОСОБА_11 вважала таким, що вона нічого не усвідомлювала. Вона вважає, що ОСОБА_16 могла оговорити ОСОБА_2, оскільки виходячи від перевіряючих взагалі нічого не могла пояснити.

Допитана у якості свідка інспектор по кадрам і водночас секретар філії ОСОБА_21 підтвердила, що зі слів ОСОБА_22 їй відомо, що в касі все було в порядку, а ОСОБА_16 була в жахливому стані, дуже нервувала, з нею неможливо було розмовляти, її «пресували» і «від неї добивались». ОСОБА_21 чула інтонацію тих, хто був в кабінеті заступника, де працювала комісія, в тому числі крики, погрози. Клієнти були обурені тим, що ОСОБА_16 довго тримали і не давали працювати. ОСОБА_16 заходила до перевіряючих кілька разів.

За свідченням ОСОБА_21, викликали також ОСОБА_22, і так само допитували шляхом погроз, залякувань і криків. Ці «допити» чередувались з постійними телефонними переговорами по мобільному телефону з Києвом. Свідок точно запамятала час приходу того дня на роботу 8.40, і стверджувала, що ОСОБА_22 прийшла після неї.

Допитана як свідок ОСОБА_16 підтвердила свої письмові пояснення від 24.09.2008 р., наявність дружніх стосунків з ОСОБА_15 і те, що саме він запропонував їй перейти на роботу в філію ВАТ «ПІнБ» в ОСОБА_9.

ОСОБА_2 заперечила проти пояснень ОСОБА_16 щодо користування нею грошима з каси філії, оскільки навпаки, ОСОБА_16 підходила до неї кілька разів коли наявність грошей в касі не відповідала документам. Це були незначні суми, але вона позичала їх ОСОБА_16, щоб у тої не було нестач. ОСОБА_16 не заперечувала, що такі випадки були, але заперечувала їх кількість. Отже, сама ОСОБА_16 підтвердила, що ОСОБА_2 дбала про касову дисципліну і відповідність обліку фактичній наявності готівки навіть в незначних сумах.

При цьому ОСОБА_2 пояснила, що ОСОБА_16 не справляється з роботою.

Позивачка пояснила суду, що заступник начальника служби безпеки банку ОСОБА_30 попередив її, що ОСОБА_16 і ОСОБА_22 вже дали свідчення; вона була стомлена, обмежена в пересуванні по банку, де за перепускної системи її тривалий час тримали без виклику, особисті пояснення їй продиктував ОСОБА_31, який погрожував в разі незгоди негайним затриманням. Тому вона написала те, чого насправді не було.

Обставини щодо фактичного затримання позивачки в банку і в приміщеннях служби безпеки знайшли підтвердження в суді: в банку діє перепускна система, а для входу в приміщення служби безпеки використовуються спеціальні картки.

Натомість, представники банку не довели надання позивачці перепустки, чи картки для вільного входу виходу з приміщень банку, служби безпеки, тому суд вважає, що позивачка знаходилась перебуваючи в головному офісі банку в умовах психічного тиску.

Це підтвердила суду заступник голови правління банку ОСОБА_32, яка дала суду покази, що по телефону викликала ОСОБА_2 разом з заступником ОСОБА_9 в ОСОБА_4 ввечері, 23 вересня, для обговорення результатів перевірки з питань кредитування, яку вона проводила в ОСОБА_9. Потім свідок змінила свої покази і пояснила, що хотіла обговорювати з ними перехід філії у відділення. Але жодне з зазначених питань ОСОБА_32 з ОСОБА_2 і ОСОБА_9 не обговорювала, наради з ними не проводила і пояснила це наступним: «психічний стан ОСОБА_2 і ОСОБА_9 був таким, що розмовляти з ними не було сенсу»; ОСОБА_2 «була в шоковому стані, вона плакала».

Звертає на себе увагу і той факт, що ОСОБА_32, яка спілкувалась з ОСОБА_2 24 вересня 2008 року в Києві, після конкретного запитання щодо 150 000 гривень і 10 000 євро дала пояснення, що їй відомо про 100 000 гривень і 10 000 євро. Але це не збігається з сумою, яку ніби-то вилучила з каси ОСОБА_2 15.08.2008 року. Більше того, саме в середині серпня 2008 року ОСОБА_32 проводила перевірку в Одеській філії банку.

У власноручному поясненні від 24 вересня 2009 року заступника начальника служби безпеки банку ОСОБА_15 йдеться, що 23.08.2008 року йому стало відомо від завідуючої касою філії ВАТ «Перший ОСОБА_3» в м.Одесі ОСОБА_16 про те, що приблизно в середині серпня місяця поточного року, можливо 15.08.2008 р., керуюча філією ОСОБА_2 без будь-яких документів чи розписок отримала з каси банку гроші у розмірі сто пятдесят тисяч гривень та десять тисяч євро.

В той же час, такі пояснення ОСОБА_15 суперечать показам свідка ОСОБА_16, в яких вона зазначила, що повідомила ОСОБА_15 про нестачу в перший день після його відпустки 23 вересня, а не серпня, як про це стверджував ОСОБА_15.

Позивачка зазначила ОСОБА_15 свідком і просила його допитати з відомих йому обставин щодо підстав її звільнення, але він звернувся до суду з заявою, в якій відмовився від показів у звязку з неприязненими з нею стосунками.

Це, поряд з тиском, який чинився з боку голови комісії начальника служби безпеки банку ОСОБА_12 на ОСОБА_16, ОСОБА_22, ОСОБА_11 свідчить про упереджено негативне ставлення до ОСОБА_2 членів комісії, призначеної ОСОБА_6 для перевірки філії. При цьому всі працівники служби безпеки банку, які проводили перевірку є колишніми працівниками міліції.

Характерним є і те, що замість акту ревізії грошових білетів, монет та інших цінностей, який комісія мала скласти відповідно до контрольного перерахування в повному обсязі грошей та цінностей, які знаходяться в грошовому сховищі і касі філії ВАТ «Перший ОСОБА_3 банк» в місті ОСОБА_9, в банкоматах, що обліковуються на балансі філії, в касі відділення №13 по вул.Грецькій, ?, як це визначено п.2 наказу голови правління банку №212/5-08-о, - голова комісії ОСОБА_12 подав голові правління банку 24.09.2008 року службову записку про результати службової перевірки. В ній зазначено у якості додатку 37 аркушів, в той час як копії лише окремих додатків були надані суду першим відповідачем. При цьому ОСОБА_12 опустив всі суперечності і невідповідності отриманих пояснень.

Суттєвим є і та обставина, що зазначена службова записка підготовлена ОСОБА_28, який не був членом комісії, призначеної головою правління банку для перевірки філії банку в ОСОБА_9, і під час перебування самого ОСОБА_12 у відрядженні.

Відповідно до ч.1 ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.3 цієї статті кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Аналізуючи позов, наданий представником банку відзив, покази свідків, пояснення сторін і їх представників, третьої особи на боці відповідача, суд дійшов до висновків, що на час прийому передачі сховища №1 ввечері 23.09.2008 року в ньому не було нестач чи надлишків грошей; перевірка філії в ОСОБА_9 вранці 24 вересня 2008 року підтвердила цей результат також стосовно каси.

Згідно відзиву на позов представника банку ОСОБА_18,- «24.09.2008 р. завідувач касою ОСОБА_16 зявилась на роботі задовго до початку робочого дня, зайшла до кабінету позивача, після чого відкрила сховище, зайшла туди та перебувала там деякий час. Саме тоді кошти, незаконно взяті позивачем зі сховища, були покладені на місце». Але ОСОБА_16 не могла зайти до кабінету ОСОБА_2, оскільки в неї не було ключів щоб відкрити замки приймальної і зазначеного кабінету, охоронець пояснив, що все відбувалось в штатному режимі, про передачу ним ключів від приймальної і кабінету керуючої в його поясненні не йдеться, а потрапити в сховище ОСОБА_16 не могла, оскільки сховище було закрите на три ключі, з яких в неї був тільки один. Директор підприємства «Санвіт», допитаний як свідок у справі спростував відомості щодо отримання від ОСОБА_2 150 000 гривень і 10 000 євро., і такі самі пояснення надав відразу при перевірці службі безпеки банку, що відображено в службовій записці ОСОБА_12 від 24.09.2008 року «про результати службової перевірки».

За таких обставин суд вважає, що ОСОБА_2 не вилучала кошти зі сховища №1, чи каси філії ВАТ «Перший ОСОБА_3» в місті ОСОБА_18, не давала вказівки щодо їх повернення і не надавала кошти для цих цілей ОСОБА_16І, тобто, не вчиняла дисциплінарного проступку, за який звільнена.

Суд дійшов до висновку щодо відсутності події порушення також у звязку з тим, що при зазначених обставинах жодна інша особа, в тому числі завідувач касою ОСОБА_16, в.о.головного бухгалтера філії ОСОБА_22 по факту ніби то скоєного порушення не були притягнуті до дисциплінарної відповідальності взагалі.

Суд бере до уваги також те, що керівництво, служба безпеки банку на час звернення ОСОБА_2 з позовом не направляли до слідчих органів повідомлень про злочини за описаними в службовій записці ОСОБА_12 подіями стосовно ОСОБА_2, ОСОБА_22 і ОСОБА_16

Суд вважає, що для видання головою правління банку ОСОБА_6 наказу №406-к від 24.09.2008 про відстронення від роботи і звільнення ОСОБА_2 не було жодних правових підстав. Такі підстави не передбачені і наведеними в цьому наказі підпунктами 5.5.2 та 5.5.9 Положення про філію Відкритого акціонерного товариства «Перший інвестиційний банк» в місті ОСОБА_18 (нова редакція), затвердженого рішенням Спостережної ради ВАТ «Перший інвестиційний банк» від 12.05.2008 р. і підпунктами 2.7, 4.1.1, 4.1.2, та розділами 10,11 Інструкції про здійснення касових операцій в ВАТ «Перший інвестиційний банк» від 06.08.2004 р.

Суд погоджується з позивачкою, що уповноважений власником орган голова правління банку ОСОБА_6 видав наказ №406-к всупереч вимогам ст.46 КЗпП України, без передбачених законодавством підстав для відсторонення від роботи, в звязку з чим трудові права позивачки виявились порушеними; на посаду керуючого філією не міг бути призначений виконувач обовязків, оскільки цю посаду обіймала позивачка, яка була незаконно відсторонена від роботи.

Відповідно до Положення про філію Відкритого акціонерного товариства «Перший ОСОБА_3» в місті ОСОБА_18 (нова редакція), затвердженого рішенням Спостережної ради ВАТ «Перший ОСОБА_3» 12 травня 2008 року, - «філію очолює керуючий, або відповідальний працівник Банку, який діє на підставі довіреності, виданої банком та представляє інтереси Банку, виступає від імені Банку перед третіми особами, державними та недержавними установами, підприємствами , організаціями».

Така нотаріально посвідчена довіреність на представництво інтересів філії в ОСОБА_18 і банку була видана ОСОБА_8 25.09.2008 року. З цього часу на нього наказом №407-к від 24 вересня 2008 року голова правління банку ОСОБА_6 без зазначення певного строку поклав виконання обовязків керуючого філією ВАТ «ПІнБ» в місті ОСОБА_18.

Відповідно до підпунктів 5.1,5.2 пункту 5 Положення про Філію ВАТ «Перший ОСОБА_3» в місті ОСОБА_18 (нова редакція), затвердженого рішенням Спостережної ради ВАТ «Перший ОСОБА_3 банк» 12.05.2008 р., протокол №11,- керівництво поточною діяльністю Філії мав здійснювати керуючий, а не виконуючий обовязки за цією посадою (пп.5.1 п.5); фактично, всупереч п.п.5.2 п.5 Положення, виконувача обовязки керуючого Філією ОСОБА_8 призначено на посаду головою правління банку без погодження і зясування відповідності його кваліфікаційним вимогам НБУ, хоча за штатним розкладом філії, у разі відсутності керуючого філією його обовязки відсутньої керуючої мав виконувати її заступник, яким був ОСОБА_9

Надані ОСОБА_8 суду службові записки про відрядження до філії ВАТ «ПІнБ» в ОСОБА_9 починаючи з 25.09.2008 по 04.01.2009 року з метою виконання обовязків керуючого зазначеною філією, погоджені головою правління банку ОСОБА_6 та в окремих випадках в.о.голови правління банку ОСОБА_33, - свідчать про те, що ОСОБА_8. С В. перебував на посаді керуючого філією ВАТ «Перший ОСОБА_3» в місті ОСОБА_9 постійно, починаючи з 25.09.2008 року до звільнення ОСОБА_2 з 16.12.2008 року і на час подання нею позову 29.12.2008 року, що було перешкодою для ОСОБА_2 стати до роботи за означеною посадою в разі одужання.

Відповідно до «Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон», затвердженої Наказом Міністера фінансів України №59 від 13.03.1998 року (в редакції наказу Міністерства фінансів України від 10.06.1999 року №146), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 31 березня 1998 р. за №218/2658 із наступними змінами, згідно загальних положень, «службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника підприємства, об'єднання, установи,

організації (далі - підприємство) на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи». При цьому, статтею 31 КЗпП України заборонено власнику або уповноваженому ним органу вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором. Саме такою вимогою є наказ №407-к від 24 вересня 2008 року, оскільки ОСОБА_8 обіймав посаду начальника відділу розвитку мережі банку управління по роботі з мережею банку ВАТ «Перший ОСОБА_34».

Переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, відповідно до ч.1 ст.32 КЗпП України допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених статтею 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством, але про згоду ОСОБА_8 в наказі №407-к не зазначено. Крім того, переведення на посаду, яку обіймає інший працівник не допускається законом.

Тимчасове переведення ОСОБА_8 на іншу роботу суперечило вимогам ч.1 ст.33 КЗпП України, оскільки робота керуючого філією банку в місті ОСОБА_9 не обумовлена трудовим договором, а письмової згоди на таке переведення він не надав.

Аналіз змісту ч.2 ст.33 КЗпП України свідчить про те, що банк не міг тимчасово перевести ОСОБА_8 на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором без його згоди, оскільки це не було викливано потребою відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також наслідком інших обставин, щодо загрози життю чи нормальним життєвим умовам людей.

Відповідно до абз.1 п.1.1. Інструкції, направлення працівника підприємства у відрядження здійснюється керівником цього підприємства або його заступником і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, назви підприємства, куди відряджений працівник, строку й мети відрядження. Згідно абз.2 цього ж пункту, строк відрядження визначається керівником або його заступником, але не може перевищувати 30 календарних днів. Наказ №407-к від 24.09.2008 року не відповідає цим вимогам, замість наказів чи розпоряджень про відрядження суду надані дозволи керівництва банку.

За пунктом 1.3. Інструкції, фактичний час перебування у відрядженні визначається за

відмітками в посвідченні про відрядження щодо вибуття з місця постійної роботи й прибуття до місця постійної роботи.

Згідно абзацу 1 пункту 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 р. №663 «Про норми відшкодування витрат на відрядження в межах України та за кордон»,- «термін відрядження визначається керівником, але не може перевищувати в межах України 30 календарних днів, за кордон - 60 календарних днів, за винятком випадків, установлених Кабінетом Міністрів України». Фактично мешканець Києва ОСОБА_8 перебував у місті ОСОБА_9, виконуючи обовязки керуючого філією безперервно, хоча і за окремими службовими записками про відрядження, термін, який значно перевищує дозволені зазначеними нормативними актами у 30 календарних днів з 25 вересня 2008 року по 9 січня 2009 року включно - 107 днів.

Враховуючи, що призначення ОСОБА_8 виконуючим обовязки керуючого філією банку в ОСОБА_9 не було обмежено строком за наказом №407-к; покладені на нього обовязки виходять за межі його посадових; тривалість такого виконання обовязків значно довше допустимого 30-ти денного строку відрядження, незаконне відстронення ОСОБА_2 від посади керуючої філією, - суд дійшов до висновку про переведення ОСОБА_8 на іншу посаду керуючим філією банку в ОСОБА_9 , що порушувало трудові права позивачки. Тому цей наказ підлягає скасуванню.

Наказ №406-к про відсторонення з 25 вересня 2008 року від роботи ОСОБА_2 і звільнення її з 9 жовтня 2008 року з посади керуючої філією ВАТ «Перший інвестиційний банк» в м.Одеса за одноразове грубе порушення трудових обовязків на підставі п.1 ст.41 КЗпП України не містить опису самого порушення, внаслідок чого зміст порушення, яке мав на увазі банк, зясовувався виходячи зі змісту позову, відзивів і пояснень на нього відповідачів, третьої особи, інших доказів у справі.

Позиція, викладена у відзиві першого відповідача, що «в жодному нормативному акті не містяться вимоги про те, що в наказі про звільнення повинна детально описуватись причина звільнення, тому бажання Позивача, щоб в наказі вказувались конкретні порушення, за які її звільнено, не є підставою для скасування наказу», суперечить діючому законодавству.

Зокрема, за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обовязків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філії, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу). При цьому суд виходить з того, що звільнення може бути здійснено лише на підставі конкретного порушення, яке власник вважає грубим. При цьому, порушення трудових обовязків має бути настільки суттєвим, щоб вважати його грубим і таким, що за своїм змістом і наслідками дає підстави для звільнення.

Пунктом 1 наказу заступника Міністра статистики України №253 від 09.10.1995 «Про затвердження типових форм первинного обліку», на виконання заходів по реалізації Державної програми переходу України на міжнародну систему обліку і статистики серед інших була затверджена типова форма первинного обліку особового складу П-8 "Наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту). яка введена в дію з 1 січня 1996 року. Зазначена типова форма передбачає обовязкове зазначення в наказі (розпорядженні) про припинення трудового договору (контракту) поряд з іншими відомостями причину звільнення та підстави звільнення.

Наказом №489 від 05.12.2008 року Державного комітету статистики України «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», відповідно до статей 4, 14, 18 Закону України "Про державну статистику", враховуючи положення статей 80, 81, 95 Цивільного кодексу України, частини восьмої статті 19 та статті 55 Господарського кодексу України, з метою подальшого вдосконалення державних статистичних спостережень підприємств, установ, організацій щодо обліку особового складу, використання робочого часу та розрахунків з працівниками із заробітної плати було затверджено та введено в дію з 1 січня 2009 року типові форми первинної облікової документації підприємств, установ, організацій, у тому числі за п.1.3 типову форму №П-4 "Наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту)" і за п.4 визнано таким, що втратив чинність, з 1 січня 2009 року наказ Міністерства статистики України від 9 жовтня 1995 року N 253.

При цьому вимоги щодо зазначення в наказі про припинення трудового договору (контракту) окремими рядками причин звільнення і підстав звільнення збереглись.

Згідно п.2 ч.1 ст.147 КЗпП України звільнення є стягненням за порушення трудової дисципліни. Застосування стягнення без зазначення порушення неможливо.

Дисциплінарні стягнення за ч.1 ст.147-1 КЗпП України мають застосовуватись органом, якому надано право призначення на посаду даного працівника. Таким органом відповідно до п.5.2 Положення про філію є голова правління банку.

Частиною 1 статті 149 КЗпП України на власника, або уповноважений ним орган покладено обовязок до застосування дисциплінарного стягнення зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, але голова правління банку, який і є уповноваженим власником органом, такі пояснення у ОСОБА_2 не зажадав, натомість вони були отримані іншою особою в умовах психічного тиску.

Відповідно до ч.2 ст.149 КЗпП України,- «за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення». Зазначена норма також вимагає, щоб порушення трудової дисципліни було конкретним, оскільки в противному разі неможливо було б зясувати, за яке порушення особа притягнута до дисциплінарної відповідальності, а за яке ні.

Оскільки при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника, то банк без викладення змісту порушення в наказі не міг виконати і не виконав вимоги ч.3 ст.149 КЗпП України щодо порядку застосування дисциплінарної відповідальності.

Частина 1 статті 150 КЗпП України надає право працівнику оскаржити дисциплінарне стягнення у порядку, встановленому чинним законодавством, тому відсутність визначення підстав його застосування, і зокрема, кнкретного проступка, є перешкодою у здійсненні такого права.

В наказах №406-к від 24 вересня та №544-к від 16 грудня 2008 року про звільнення ОСОБА_2 не зазначено як конкретні порушення, так і тяжкість, заподіяна шкода, обставини, за яких їх вчинено проступок, не враховано попередню роботу позивачки, інші суттєві обставини. За таких обставин суд дійшов до висновку, що накази про звільнення видано з порушенням вимог ч.ч.1,2,3 ст.149 КЗпП України, що також є підставою для їх скасування.

Аналізуючи доводи позивачки з приводу встановлення дати, з якої порушено її трудові права щодо обіймання займаної посади і звільнення, суд дійшов до висновку, що її слід вважати відстороненою від роботи без законних підстав з 25 вересня 2008 року наказом голови правління ОСОБА_6 від 24 вересня 2008 року за №406-к. За цим же наказом ОСОБА_2 мала бути звільнена з 9 жовтня 2008 року, але фактично не звільнена у звязку з хворобою.

Судом встановлено, що в період з 25 вересня по 15 грудня 2008 року включно банк оплачував ОСОБА_2 листки непрацездатності і з цього приводу позивачка і перший відповідач спору не мають. Разом з тим, банк наказ в частині звільнення позивачки з 9 жовтня 2008 року не скасував, що перешкоджало їй стати до роботи.

При звільненні ОСОБА_2 з 9 жовтня 2008 року банк повинен був згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України в зазначений день видати їй належно оформлену трудову книжку і на виконання ст.116 КЗпП України провести розрахунок у звязку зі звільненням уповноваженого власником органу, оскільки копію наказу про звільнення відповідно до ч.2 ст.47 КЗпП України їй було вручено 24.09.2008 р. Але ці дії не були виконані, і банк після 9 жовтня 2008 року продовжував визнавати ОСОБА_2 своїм працівником, сплачуючи за листками непрацездатності, затримуючи видачу трудової книжки, проведення розрахунку при звільненні до 16 грудня 2008 року включно.

За таких обставин суд дійшов до висновку, що ОСОБА_2 не була звільнена на підставі наказу №406-к від 24.09.2008 року з 9 жовтня 2008 року, а звільнена наказом №544-к від 16.12.2008 року з підстав, які зазначені раніше, з 16 грудня 2008 року.

В той же час, трудові права позивачки були порушені з 25 вересня 2008 року у звязку з відстороненням від роботи без законних підстав, і у звязку з неможливістю з 9 жовтня 2008 року стати до роботи за наявністю наказу про звільнення.

Відповідно до ч.2 ст.41, ч.3 ст.40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. При цьому, з акту від 9 жовтня 2008 року видно, що банку було відомо про перебування на лікуванні ОСОБА_2 на цей день. Тому наказ №406 к від 24.09.2008 року суперечив також зазначеним нормам права.

Але суд не погоджується з позивачкою в частині її доводів про подвійне притягнення до дисциплінарної відповідальності, оскільки це суперечить наказу №544-к від 16 грудня 2008 року голови правління банку ОСОБА_6, мотивованому її хворобою, і виданому на підставі листків непрацездатності від 7 жовтня, 24 жовтня, 27 жовтня, 8 листопада, 25 листопада, 26 листопада 2008 року, за яким змінено дату звільнення ОСОБА_2, керуючу філією ВАТ «Перший ОСОБА_3» в місті ОСОБА_9, з 9 жовтня 2008 року на 16 грудня 2008 року (пункт 1); у звязку зі зміною дати звільнення внесені відповідні зміни до п.2 наказу від 24.09.2008 р. №406-к, і викладено його в такій редакції: за одноразове грубе порушення трудових обовязків звільнити на підставі п.1 ст.41 КЗпП України ОСОБА_2, керуючого Філією ВАТ «Перший ОСОБА_3» в місті ОСОБА_9, 16 грудня 2008 року (пункт 2); головному бухгалтеру філії ВАТ «Перший ОСОБА_3» в місті ОСОБА_9 ОСОБА_10 запропоновано провести остаточний розрахунок з керуючою філією ВАТ «Перший ОСОБА_3» в місті ОСОБА_9 у звязку зі звільненням (пункт 3).

Аналізуючи підстави звільнення суд вважає, що посилання банку на підпункти 5.5.2. та 5.5.9. нової редакції Положення про філію Відкритого акціонерного товариства «Перший ОСОБА_3» в місті ОСОБА_9, затвердженого рішенням Спостережної ради ВАТ «Перший ОСОБА_3» від 12.05.2008 р. та пункт 2.7, підпункти 4.1.1., 4.1.2. та розділи 10, 11 Інструкції про здійснення касових операцій в ВАТ «Перший ОСОБА_3», затвердженої рішенням Правління ВАТ «Перший ОСОБА_3» від 06.08.2004 р., не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Банк не зазначив порушення, за яке застосоване стягнення, у звязку з чим наведення нормативного обґрунтування позбавлене сенсу.

Підпунктом 5.5.2. Положення про філію передбачена персональна відповідальність керуючого філією, організацію та результати роботи філії, а підпунктом 5.5.9. цього Положення - за збереження готівки і цінностей в касі філії, непродуктивні витрати і втрати філії, але про нестачу готівки і цінностей в касі, непродуктивні витрати і втрати, прорахунки в організації роботи, недоліки в результатах роботи філії в наказі не йдеться, якихось конкретних грубих порушень трудових обовязків не наведено.

За підпунктами 4.1.1., 4.1.2. пункту 4.1. розділу 4 Інструкції про здійснення касових операцій в ВАТ «Перший ОСОБА_3», який визначає порядок здійснення видаткових касових операцій, передбачено умови видачі національної та іноземної валюти (за грошовими чеками, за заявою на видачу готівки, із застосуванням спеціальних платіжних засобів, за видатковим касовим ордером, за документами встановленими для здійснення валютно обмінних операцій).

Оскаржені позивачкою накази №406-к і 544-к не містять конкретних порушень касової дисципліни, винних дій касира, головного бухгалтера, керуючої філією, дати скоєних порушень, їх суті, а проведеною комісією банку вранці 24 вересня 2008 року перевіркою нестачі, чи надлишків національної або іноземної валюти не встановлено.

Суд не може прийняти як належне посилання першого відповідача на розділи 10, 11 Інструкції про здійснення касових операцій в ВАТ «Перший ОСОБА_3», що визначають роботу операційної каси, і складаються відповідно з шести та восьми пунктів, оскільки конкретних норм зазначених розділів накази не передбачають.

Дослідивши фактичні причини звільнення ОСОБА_2, суд дійшов до висновку, що її звільнення дійсно повязане з особистими мотивами.

Свідок ОСОБА_11 дала покази про те, що за час роботи в філії вона працювала при трьох керуючих, і саме при ОСОБА_2 був кращий період: всі виконували свою роботу, питання вирішувались без паніки та істерик, вона - неконфліктна людина; натомість, при ОСОБА_8 питання вирішувались по-іншому: з тиском і погрозами. Їй відомо, що за оренду приміщення на вул.Ніжинській, буд.27 в м.Одесі платили 114 тис.грн. на місяць і це суттєво впливало на фінансовий результат філії, ОСОБА_2 піднімала це питання перед головним банком, але результату не було. Якби ОСОБА_2 працювала, то філія була б успішною.

Заступник голови правління банку ОСОБА_32 навела суду кілька прикладів порушень при кредитуванні в Одеській філії банку, де вона здійснювала перевірку, але не змогла довести належність жодного з цих прикладів щодо видачі кредитів до періоду роботи ОСОБА_2; стверджувала, що ОСОБА_2 не можна занести в актив жодного нового клієнта, але не могла назвати, яка кількість клієнтів була до початку і на кінець її роботи; стверджувала, що не знає про договір оренди приміщення на вул.Ніжинській, буд.27 в м.Одесі і вплив оплати оренди розміром 114 тис.грн. на місяць на показники роботи філії, у звязку з чим суд робить висновок про намір цього свідка ввести суд в оману.

Після уточнюючих запитань ОСОБА_32 визнала, що їй відомо про те, що за оренду зазначеного приміщення платила Одеська філія банку, це для неї були суттєві витрати, які погіршували її фінансовий стан.

Третя особа на боці першого відповідача ОСОБА_6 пояснив суду, що приймаючи на роботу ОСОБА_2 був вражений її професійним рівнем і що їй ніхто жодного разу не поставив у провину ведення збиткової чи неправильної діяльності. ОСОБА_6 вважав, що питання оренди приміщення на вул..Ніжинській, буд.27 в м.Одесі не має значення до справи і ухилився від надання відповідей на запитання щодо впливу витрат по оренді на показники Одеської філії банку, посилаючись, що про укладення договору оренди прийняло рішення правління банку, а не він особисто, і хто підписав подання щодо його укладання він не памятає; хто платить за оренду: банк чи філія не має значення, оскільки в підсумку це кошти банку.

На вимогу суду за ухвалою про витребування доказів, перший відповідач ПАТ «Перший ОСОБА_3» відмовився надати оригінал і завірені копії договору оренди приміщення філії банку в ОСОБА_9 по вул.Ніжинській, 27, додатків до цього договору, змін і доповнень станом на 16.12.2010 року та платіжні документи і відомості про його виконання, у звязку з чим обставини укладання та виконання зазначеного договору, його зміст не могли бути досліджені. Тому суд при вирішенні цого питання керується поясненнями позивачки і третьої особи, показами свідків ОСОБА_11, ОСОБА_32, іншими доказами у справі.

Саме небажання першого відповідача надати суду витребувані докази, повязані зі згаданою орендою, так звана необізнаність щодо цього договору заступника голови правління ОСОБА_32 у сукупності з її подальшими показами та показами свідка ОСОБА_11 свідчать на користь доводів позивачки, що внаслідок укладання та виконання цього договору відбулось суттєве погіршення показників роботи філії, за які відповідала особисто позивачка, що за умов її незгоди з цим договором породжувало напруженість у стосунках з керівництвом банку.

Суд зауважує, що першим відповідачем також не надані витребувані з метою визначення показників роботи філії банку в м.Одесі за період роботи позивачки і для порівняння ухвалою від 10.12.2009 р. фінансова, податкова і статистична звітність філії банку в м.Одесі за перше півріччя 2007 року, аналогічна місячна, квартальна, піврічна, річна звітність з 1 липня 2007 року по 31 грудня 2008 року.

У звязку з цим, враховуючи доводи позивачки, підтверджені показами свідків ОСОБА_11, ОСОБА_32, поясненнями третьої особи ОСОБА_6 про відсутність дорікань по роботі щодо прибутковості філії, суд дійшов висновку, що позивачка сумлінно виконувала свої службові обовязки і дбала про прибуткову роботу філії, показники якої суттєво погіршувало виконання укладеного головою правління банку ОСОБА_6 договору оренди приміщень по вул.Ніжинській, буд.27 в м.Одесі у звязку з віднесенням на баланс філії щомісячно 114 тис.грн, які сплачувались за оренду.

На користь звільнення з особистих мотивів свідчить також те, що день у день з відстроненням від роботи позивачки, за вказівкою керівництва банку, відбулось припинення обслуговування договору овердрафту банку, укладеного з ТОВ «Еталон ТСК», власником якого є її чоловік, платіжні доручення якого починаючи з 25 вересня 2008 року повертались філією банку в ОСОБА_9 без виконання, що видно з оглянутих судом реєстрів відбракованих документів за 25,26,29 вересня 2008 року, наданих Одеським територіальним управлінням західної дирекції з розвитку бізнесу ПАТ «Перший ОСОБА_3» та виписки по особовому гривневому рахунку №010847 ТОВ «Еталон ТСК» за 24,25,26,29,30 вересня 2008 року, 1,2,3,6,9,10 жовтня 2008 року.

Перший відповідач шляхом невиконання згаданої ухвали від 10.12.2009 року в частині надання відомостей та рішень щодо перегляду вартості фінансових ресурсів чи інших надходжень від банку до філії для виконання зобовязань перед клієнтами в період з 01.11.2007 року по 31.12.2008 року в оригіналі і в копіях,- перешкодив перевірці доводів позивачки про те, що з квітня 2008 року керівництво банку різко підвищило філії банку в м.Одесі плату за придбані грошові ресурси за умов, що філія мала надавати кредитні ресурси корпоративному клієнту за ціною нижче, ніж купувала, що також погіршувало показники роботи філії.

При цьому банк, як і в попередніх випадках, не повідомив суд про неможливість подати зазначені докази, і не подав докази з мотивів оскарження ухвали, які суд не може визнати відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України поважними. Відповідно до ч.4 ст.135 ЦПК України оскарження ухвали про забезпечення доказів не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає розгляду справи.

Згідно ч.5 ст.137 ЦПК України особи, винні у невиконанні ухвали про забезпечення доказів, мають нести відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до розрахункового листа за грудень 2008 року, ОСОБА_2 за посадою керуючої філії під табельним номером 147 з окладом 5000 гривень на місяць згідно наказу №544-к від 16.12.2008 р. здійснено розрахунок у звязку зі звільненням, що підтверджується довідкою головного бухгалтера філії в місті ОСОБА_9.

Нараховані при звільненні 16 790 гривень 63 копійки сплачені їй за видатковим касовим ордером №10 у день звільнення 16 грудня 2008 року. В цьому документі ОСОБА_2 зазначила, що з розрахунком не згодна. Позивачка стверджувала, що під час прийому її на роботу з головою правління банку було узгоджено, що початкова заробітня плата в неї буде не менше еквівалента двох тисяч доларів США на місяць після всіх відрахувань, але керівництво банку цю домовленість не виконало.

Оцінюючи доводи позивачки і докази у справі щодо визначення розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку, що під час прийому на посаду керуючої філією банку в ОСОБА_9 ОСОБА_2, в наказі голови правління банку ОСОБА_6 за №319-к від 30.10.2007 року з 1 листопада 2007 року було зазначено лише посаду, день призначення, випробувальний термін строком у три місяці та обумовлено посадовий оклад штатним розписом без зазначення його розміру. В той час, як за частиною 1 ст.22 КЗпП України, яка визначає зміст трудового договору, зобовязання власника банку або уповноваженого ним органу щодо виплати їй заробітної плати, умов праці, необхідних для виконання роботи, передбачених законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін,- не зазначено.

За вимогами ч.1 ст.24 КЗпП України трудовий договір має укладатися, як правило, в письмовій формі та за ч.4 зазначеної статті оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Тому відсутність в наказі №319-к від 30.10.2007 умов щодо виплати заробітної плати, посадового окладу, додаткової оплати праці є порушенням наведеного законодавства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.29 КЗпП України банк до початку роботи за укладеним трудовим договором зобовязаний був: «розяснити працівникові його права і обовязки та проінформувати під розписку про умови праці». Банк не подав суду таку розписку, тому суд виходить з висновку про те, що позивачка не була ознайомлена при укладанні трудового договору з умовами прац, в тому числі систему та розмір оплати праці, заходи заохочення і пільги.

З огляду на зміст ст. 94 КЗпП України щодо наведеного у ч.1 поняття заробітної плати як винагороди, розмір якої відповідно до ч.2 залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності і максимальним розміром не обмежується, суд встановив, що розмір заробітної плати та її залежність від результатів роботи філії чи банку в цілому до позивачки не доведено, оскільки в наказі про прийом на роботу про зазначене не йдеться, а доказів, які б доводили противне банком не надано.

Разом з тим, суд дійшов висновку, що при звільненні ОСОБА_2 відповідно до ч.2 ст.116 КЗпП України банк виплатив їй в день звільнення не оспорювану ним суму. В той же час, позивачкою не заявлена вимога про виплату різниці у розрахунку, не надані докази і обгрунтування в зазначеній частині позову, у звязку з чим суд вважає, що в частині виплати різниці розрахунку відсутній предмет спору.

За протоколом №2 засідання спостережної ради ВАТ «Перший ОСОБА_3» від 19.01.2009 року філію цього банку в ОСОБА_9 ліквідовано шляхом реорганізації у відділення №23, у звязку з чим Національний банк України листом від 25.03.2009 р. за №41-119/1375 довів до відома Управління НБУ в Одеській області та ВАТ «Перший ОСОБА_3» про те, що 20.03.2009 року з Державного реєстру банків виключено згадану філію в ОСОБА_9 з підстав її реорганізації у відділення №23, запис про відкриття якого здійснено також 20.03.2009 року. У звязку з цим відділення за номерами 1, 2, 5, 7, 11, 12 зазначеної філії в ОСОБА_9 перепідпорядковані на баланс Головного банку зі зміною їх назв відповідно до нових номерів: 42, 43, 44, 45, 46, 47.

26.03.2009 року було внесено запис до Єдиного державного реєстру державним реєстратором Оболонської районної державної адміністрації у місті Києві про закриття відокремленого підрозділу в місті ОСОБА_9 ВАТ «Перший ОСОБА_3».

За таких обставин суд вважає неможливим поновлення ОСОБА_2 на посаді керуючої філією банку в місті ОСОБА_9. Водночас, суд дійшов до висновку про порушення права позивачки обіймати посаду керуючої філією банку в місті ОСОБА_9 з 25 вересня 2008 року у звязку з її незаконним відстороненням від роботи і наступним незаконним звільненням з посади з 16 грудня 2008 року.

При визначенні правостосунків сторін, що склалися у звязку з незаконними відстороненням від посади та звільненням, враховуючи нормативне обґрунтування позову, суд виходить з наступного.

Відповідно до преамбули Кодексу законів про працю України, цей Кодекс визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці. За ч.1 ст.2 КЗпП України держава має забезпечувати право громадян України на працю.

Частиною 1 статті 3 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, у звязку з чим відповідачі та третя особа мали його дотримуватись. За статтею 4 Кодексу законів про працю України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи є однією з гарантій забезпечення права громадян на працю.

Конституція України у частині 6 статті 43 гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

За статтею 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ч.1); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування , посадових і службових осіб (ч.2).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.221, п.п.1,2,3 ч.1 ст.232 КЗпП України, ч.1 ст.110 ЦПК України позивачка мала законні підстави звернутися за місцем свого проживання до Малиновського райлнного суду міста ОСОБА_9 для вирішення трудового спору.

Вирішуючи справу, суд виходить також з того, що за ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Цей строк на підставі ч.1 ст.235 КЗпП України може бути поновлений судом у разі пропуску з поважних причин.

У позові ОСОБА_2 поставила питання щодо поновлення строку позовної давнини у звязку з її хворобою. Враховуючи, що в день відсторонення від роботи 25 вересня 2008 року позивачка захворіла і продовжувала хворіти до 15 грудня 2008 року включно, що підтверджується відповідними листками непрацездатності, суд вважає строк для оскарження наказів від 24 вересня 2008 року пропущеним з поважних причин і поновлює його.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці осіб, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання визначені Законом України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року за №108/95-ВР, який спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати. Статтею 33 Закону передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати

індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством, а статтею 34 Закону передбачена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі у вигляді оплати праці, підлягають індексації. Разом з тим, позивачкою не заявлені вимоги і не наведені розрахунки щодо індесації заробітної плати з часу встановлення відповідного окладу. Тому суд позбавлений можливості вирішити це питання.

При виплаті ОСОБА_2 у звязку з вимушеним прогулом та втратою заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи та компенсації з урахуванням індексу споживчих цін в межах періоду з 17.12.08 року до 29.01.10 року, за вимогами позивачки, суд виходить зі змісту абз. 3 пункту 2 розділу 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, за яким середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Такою подією суд вважає наказ голови правління банку ОСОБА_6 № 406-к від 24.09.2008 р. про відсторонення ОСОБА_2 від роботи на посаді керуючої філією ВАТ Перший інвестиційний банк в м.Одеса з 25 вересня 2008 року з наступним звільненням з 9 жовтня 2008 року. Її трудові права з цього часу не поновлювались банком, а дата звільнення лише була перенесена на 16 грудня 2008 року у звязку з хворобою в попередній період.

При цьому суд не погоджується з міркуваннями банку, що цей період потрібно брати як такий, що передував 16 грудня 2008 року, оскільки саме після виконання згаданого наказу в частині відсторонення від роботи 25 вересня 2008 року ОСОБА_2 перестала працювати керуючою і на цю посаду заступив ОСОБА_8, а вже потім ОСОБА_2 була доставлена в лікарню і до 15 грудня 2008 року включно хворіла.

З цих же підстав суд не може взяти за основу середній заробіток, обрахований банком.

Відповідно до абз.1 пункту 8 розділу 4 Порядку середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. У звязку з цим, середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 складає 609 гривень 55 копійок (число 26 210,62 грн. за два місяці, ділене на 43 дні).

При розрахунку втраченого заробітку суд виходив з того, що вимушений прогул в грудні 2008 року становить 11 робочих днів, в січні 2009 року 20, в лютому 15.

23 лютого 2009 року ОСОБА_2 була прийнята на роботу наказам №44/к від 19 лютого 2009 року Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Південькомбанк» на посаду заступника начальника з операційної роботи відділення №1 у м.Одеса, з 24 лютого 2009 року наказом №46/к від 19 лютого 2009 року переведена начальником цього відділення, а з 3 грудня 2009 року звільнена з займаної посади за угодою сторін по п.1 ст.36 КЗпП України згідно наказу №348/к від 2 грудня 2009 року.

Згідно з довідкою ВАТ КБ «Південькомбанк» за №03/58 ОСОБА_2 нараховано за весь період роботи в цьому банку 12 023 гривні 17 копійок, у звязку з чим, суд вважає роботу в цьому банку для позивачки нижче оплачуваною. Середньоденна заробітна плата на роботі з нижчою оплатою за останні 2 місяці вв ВАТ КБ «Південькомбанк» складає 58 гривень 6 копійок ( /1246,76 грн.в міс. + 1249,76 грн.в міс./: 43 роб. дні).

Різниця між заробітком за посадою керуючої філією ВАТ «Перший ОСОБА_3» і за нижче оплачуваною роботою заступника і начальника відділення №1 ВАТ КБ «Південькомбанк» складає 551 гривню 49 копійок за день.

При цьому, кількість робочих днів виконання нижче оплачуваної роботи для позивачки в лютому 2009 року складає 5 днів, в березні 21 день, в квітні 21, в травні 18, в червні 20, в липні 23, в серпні 20, в вересні 22, в жовтні 22, в листопаді 21.

У звязку з вимушеним прогулом позивачкою повністю втрачено заробіток за 23 робочі дні в грудні 2009 року і за 19 в січні 2010 року.

ОСОБА_29 омплати позивачці з 17 грудня 2008 року по 22 лютого 2009 року включно і з 4 грудня 2009 року по 29 січня 2010 року включно за час вимушеного прогулу складає 53 640 гривень 40 копійок, а з 23 лютого по 3 грудня 2009 року за час виконання нижче оплачуваної роботи 106 437 гривень 57 копійок. Таким чином, загальна сума втраченого заробітку складає 160 077 гривень 97 копійок ( 53 640,40 + 106 437,57 ).

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року за 108/95-ВР, заробітна плата має виплачуватись працівникам регулярно в робочі

дні в строки, встановлені у колективному договорі, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України від 19.10.2000 р. №2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати»,- у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих за період з дня набрання чинності цим Законом, громадянам нараховується компенсація втрати частини доходів. Частиною другою цієї статті до зазначених доходів віднесені доходи у вигляді заробітної плати (грошового забезпечення) та інші. При цьому відповідно до статті 3 Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу на індекс інфляції в період невиплати доходу.

«Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати» затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159. Згідно абзацу 2 п.4 Порядку, індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

У звязку з зазначеним, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення вимог позивачки щодо виплати компенсації втрати частини доходів у вигляді оплати за час вимушеного прогулу та виконання нижче оплачуваної роботи з урахуванням індексів споживчих цін в межах вимог за розрахунком до позову в сумі 6 505 гривень 60 копійок.

Частиною 2 ст.236 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Цією ж частиною передбачено право суду у разі якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника винести рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За умов відсутності вини позивачки у тривалому розгляді справи і численних відкладень справи з вини відповідачів, третьої особи у звязку з їх неявкою чи ненаданням доказів по справі, або за їх проханням, в тому числі для укладання мирової угоди за пропозицією банку, яка так і не була подана цим відповідачем, суд вважає за можливе при вирішенні питання про стягнення заробітної плати і компенсації за знецінення заробітної плати вийти за межі строку в один рік.

Оскільки поновлення позивачки на роботі неможливо, суд розглянув її вимогу про зміну формулювання причини звільнення на п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України і зобовязання ПАТ «Перший ОСОБА_3» внести до її трудової книжки запис про звільнення у звязку зі зміною в організації виробництва і праці у вигляді ліквідації філії банку в ОСОБА_9 за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України замість запису №22 про звільнення за одноразове грубе порушення трудових обовязків на підставі п.1 ст.41 КЗпП України.

З огляду на кваліфікацію позивачки як спеціаліста економіста за спеціальністю «облік і аудит» згідно диплому серії ЛЖ за №008962, виданому Одеським державним економічним університетом 24 червня 1995 року, відомості про її навчання та роботу, що містяться в трудовій книжці позивачки серії АС за №171226, за якими з 1 вересня 1990 року по 24 червня 1995 року вона проходила навчання в ОДЕУ, а з 16.07.1996 працювала виключно в банківській сфері, яка характеризується високим рівнем довіри і відповідальності, повязана з розпорядженням коштами, суд дійшов до висновку, що формулювання банком причини звільнення позивачки за одноразове грубе порушення трудових обовязків за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, занесене до трудової книжки записом під №22, перешкоджало подальшому працевлаштуванню позивачці в банківській сфері, отриманню роботи за фахом, професійним рівнем, набутими знаннями і досвідом.

Про це свідчить і те, що її працевлаштування відбулось через більше як два місяці на посаду керівника відділення іншого банку, яка за рівнем нижче керівника філії, за умов, що раніше в її підпорядкуванні були колективи філії й шести відділень, і за окладом, меншим у чотири рази ніж попередній.

Відповідно до ч.3 ст.236 КЗпП України, суд визнає формулювання причини звільнення ОСОБА_2 неправильним і таким, що не відповідає чинному законодавству, і враховуючи, що поновити позивачку на роботі неможливо, змінює формулювання, визначає, що вона мала бути звільнена за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України і зобовязує ПАТ «Перший ОСОБА_3» внести до її трудової книжки запис про звільнення у звязку зі зміною в організації виробництва і праці у вигляді ліквідації філії банку в ОСОБА_9 за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України замість запису №22.

Оскільки формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню позивачці, суд одночасно приймає рішення про виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу та виконання нижче оплачуваної роботи в порядку і на умовах, передбачених частиною другою статті 236 КЗпП України.

На виконання вимог ст.237 КЗпП України, суд покладає на третю особу у справі на боці першого відповідача - голову правління ПАТ «Перший ОСОБА_3 України» ОСОБА_6, як службову особу, винну в незаконному звільненні ОСОБА_2 з порушенням закону, матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної Публічному акціонерному товариству «Перший ОСОБА_3» за час її вимушеного прогулу та виконання нижче оплачуваної роботи, що складає 166 583 гривні 57 копійок.

При вирішенні спору в частині завданої позивачці моральної шкоди, суд виходить з того, що позивачка мала за оцінкою керівництва банку високий професійний рівень, не отримувала нарікань по роботі з приводу прибутковості роботи філії, за показами свідків вирізнялась поряд з іншими керівниками філії в кращий бік ставленням до роботи та добрими відносинами в колективі, до дисциплінарної відповідальності не притягувалась, відсторонена від роботи і звільнена за одноразове грубе порушення трудової дисципліни, якого не скоювала, без законних підстав.

Розглядаючи вимоги щодо завдання позивачці моральної шкоди порушенням її трудових прав, суд враховує зміст Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного суду України №5 від 25.05.2001 і №1 від 27.02.2009.rada.gov.u

Стосовно даного випадку, за преамбулою до Постанови, відповідно до статей 32, 56, 62 Конституції України і чинного законодавства, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

Пунктом 2 Постанови роз'яснено, що спори про відшкодування заподіяної

фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до абз.1 п.3 Постанови, піід моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За абз.2 п.3 Постанови моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав,наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При вирішенні позову в частині завдання моральної шкоди суд згідно п.5 Постанови зясував відповідне законодавство щодо відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин; коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду; наявність

такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні; докази якими підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру; за яких обставин та якими діями вони заподіяні; в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, чи є підстави для звільнення відповідача від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При застосуванні норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), суд виходив з розяснень, які містяться в п.6 Постанови, за якими при розгляді трудових спорів у справах про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв'язку з виконанням трудових обов'язків, за змістом ст. 124 Конституції потерпілий має право звернутися з такими вимогами до суду безпосередньо.

При цьому суд враховує, що згідно з абз.2 п.8 Постанови, за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП).

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд виходив з розяснень у п.9 Постанови, і здійснював це з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивачка, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та інших обставин. Зокрема, стану її здоров'я, тяжкості вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступені зниження престижу, ділової репутації; часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану. При цьому суд виходив також із засад розумності, виваженості та справедливості і відповідних мотивів.

Приймаючи наявне рішення в частині моральної шкоди, суд виходив також з п.16 Постанови щодо застосування тримісячного строку позовної давнини до вимог про відшкодування моральної шкоди, як це передбачено у ст. 233 КЗпП України і поновлює його у звязку з хворобою позивачки з 25 вересня по 15 грудня 2008 року включно..

Суд враховує, що пояснення про ніби то скоєні порушення отримані 24 вересня 2008 року від позивачки в умовах психічного тиску, що 25 вересня 2008 року з боку заступника начальника служби безпеки банку ОСОБА_15 а потім в.о.керуючого філією ОСОБА_8 стосовно неї мали місце незаконні дії по недопуску до робочого місця в службовий кабінет керуючої філією, по перешкоді у винесенні з кабінету особистих речей, серед яких були також особисті записи, записники, візитні картки, інше.

Суд вбачає причинний зв'язок між порушеннями трудових прав позивачки, викладеними нею в позові та поясненнях обставинами приниження при відстороненні від роботи і погіршенням стану здоровя та наступною госпіталізацією, оскільки позивачка з моменту безпідставного виклику до головного офісу банку в м.Києві 23 вересня 2008 року до півдня 25 вересня 2008 року знаходилась в умовах психічного струсу, і була госпіталізована з роботи каретою швидкої допомоги, що підтвердили свідки ОСОБА_32, ОСОБА_21, ОСОБА_11. Відповідно до анамнезу, складеного в неврологічному відділенні Одеської міської клінічної лікарні №10, де позивачка знаходилась з 25 вересня по 7 жовтня 2008 року включно з діагнозом: «наслідки нейроінфекції у вигляді вегето-судинної дистонії, астеноневротичного синдрому у кризовій течії», - це захворювання розвилось у неї на фоні психотрамвуючого фактору. Подальше погіршення стану здоровя позивачки, не зважаючи на її відносно молодий вік, суд також повязує з незаконними діями, що мали місце з боку банку та його посадових осіб.

Суд враховує, що оскаржені позивачкою накази про відсторонення її від роботи, звільнення, призначення ОСОБА_8 від роботи визнані незаконними, такими що видані без законних підстав, з особистих мотивів, повязаних з діями позивачки, спрямованими на покращення показників роботи філії, що підсилює завдану позивачці моральну шкоду.

Суд погоджується з позивачкою, що порушення її трудових прав, тиск на неї і приниження при відстороненні від роботи призвели до її моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, і вимагають від неї додаткових зусиль для організації життя та суттєво підірвали її здоровя.

Суд вважає неприпустими обставини тиску на членів трудового колективу філії, про які розповіли свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_11 щодо заборони їм з бору в.о.керуючого філією ОСОБА_8 спілкуватись з ОСОБА_2 після її відсторонення від роботи під загрозою звільнення, внаслідок чого вона була позбавлена підтримки трудового колективу після відсторонення від роботи, в період хвороби і після звільнення.

Суд не погоджується з доводами банку, що втрати особистих звязків з позивачкою не відбулось в період хвороби ОСОБА_2, оскільки якщо у позивачки були відсутні записи, записники, візитні картки друзів і знайомих, то останні могли їй телефонувати. Такі доводи не враховують, що ОСОБА_2 в період з 25 вересня по 15 грудня 2008 року включно хворіла, а тому зв'язок з нею міг відбуватись тільки залежно від її стану здоровя. При цьому позивачка незаконно працівниками банку була позбавлена доступу до потрібної їй особистої інформації. Враховуючи тривале позбавлення позивачки такої можливості, суд вважає це однією з причин втрати існуючих звязків позивачки і руйнації її стосунків з оточуючоми.

Відповідачами, третьою особою не надано належних доказів щодо порушень з боку позивачки трудових обовязків, тому суд вважає що її безпідставне і незаконне відсторонення від роботи, звільнення зруйнували її ділову репутацію і зашкодили професійній карєрі, що призвело у майбутньому до ускладнень при працевлаштуванні, втрати позивачкою її положення, якого вона досягла в банківській сфері завдяки багаторічній сумлінній праці, що підтверджується записами в трудовій книжці про заохочення, оглянутими судом.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про наявність самого факту завдання моральної (немайнової) шкоди позивачці зазначеними незаконними наказами та діями працівників банку.

Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязані відшкодувати моральну шкоду працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 2 цієї статті встановлено, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Отже, визначення моральної шкоди, завданої працівнику порушенням його законних прав, має здійснюватись з урахуванням вимог цивільного законодавства, яке визначає поняття такої шкоди, визначає підстави її застосування.

Частиною 1 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповіно до частини 2 цієї статті, та обставин справи така шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (п.2); у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи (п.4) .

Частиною 3 зазначеної статті передбачений поряд з іншими спосіб відшкодування моральної шкоди грішми. При цьому, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру моральної шкоди суд не враховує стягнення за час вимушеного прогулу та виконання нижче оплачуваної роботи, оскільки за ч.4 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Суд виходить також з того, що наявні передбачені ч.1 ст.1167 ЦК України неправомірні рішення у вигляді наказів банку та незаконні дії службових осіб банку, та існує необхідна умова для застосування відповідальноі за завдану моральну шкоду у вигляді вини.

Тому при визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з характеру та інтенсивності правопорушень, глибини фізичних та душевних страждань позивачки, погіршення внаслідок цього її стану здоровя, ступені вини банку та його працівників, які завдавали моральну шкоду, приймає до уваги інші обставини, що мають істотне значення для вирішення спору, керується принципами розумністі і справедливісті, бере до уваги, що розмір завданої моральної шкоди мною оцінено самою позивачкою в один мільйон гривень.

За внутрішнім переконанням суду, враховуючи обставини справи, докази щодо завдання моральної шкоди, тривалість та характер незаконних дій стосовно ОСОБА_2, перешкоду їй у захисті трудових прав шляхом безпідставного затягування судового розгляду відповідачами, в тому числі з мотивів пропозиції укладання мирової угоди, яка так і не надана суду, приймаючи до уваги, що поновлення на роботі ОСОБА_2 не можливе і їй прийдеться у майбутньому вирішувати питання працевлаштування за наявності запису про звільнення за одноразове грубе порушення трудової дисципліни і цей запис, не зважаючи на його зміну, буде супроводжувати її протягом всієї трудової діяльності, беручи до уваги хворобу позивачки внаслідок незаконних дій банку та його працівників, втрату ОСОБА_2 життєвих звязків, приниження її честі і гідності, банківську сферу праці позивачки, яка характеризується високою оплатою працівників керівної ланки, до яких належала позивачка, і яку вона втратила, що позивачка в значній мірі з вини банку позбавлена можливості подальшого просування по службі, ступінь вини банку та його службових осіб, які завдали шкоду, суд визначає розмір завданої їй моральної шкоди у сімсот сімдесят сім тисяч сімсот сімдесят сім гривень сімдесят сім копійок, як такої, що здатна сприяти відновленню порушених правпозивачки, її душевних сил, суспільних звязків, тощо.

Керуючись ч.6 ст.43, ч.ч.1,2 ст.55, ч.2 ст.124 Конституції України; ч.1 ст.2, ч.1 ст.3, ст.4, ст.5-1, ч.1 ст.22, п.1 ч.1 ст.23, ч.1 ст.24 , п.1 ч.1 ст.29, ч.1 ст.31, ч.1 ст.32, ч.ч.1,2 ст.33, п.1 ч.1, ч.3 ст.40, п.1 ч.1, ч.2 ст.41, ч.1 ст.46, ч.ч.1,2 ст.47 , ст.48, ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.97, ч.ч.1,2 ст.116, ч. ч.1,2 ст.117, ст.121, п.8 ч.1 ст.134, ст.141 , п.2 ч.1 ст.147, ч.1 ст.147-1, ч.ч. 1,2,3 статті 149, ч.1 ст.150, п.2 ч.1 ст.221, п.п. 1,2,3 ч.1 ст. 232, ч.ч.1,2 ст.233, ч.ч.1,4 ст. 235, ч.1 ст.237, чч.1,2 ст.237-1, 238, 241-1 КЗпП України; Типовою формою наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) №П-4, затвердженою наказом Держкомстату України №489 від 5 грудня 2008 року, ст.ст.12, 33, 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», порядком проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 1998 року №663 (з внесеними змінами і доповненнями); Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1427 (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 року №692; пунктами 1.1, 2.25, 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 (з наступними змінами), ч.1, п.п.1,2,3,4 ч.2, ч.ч.3,4,5 статті 23, ч.1 ст.1167 ЦК України, Інструкцією про службові відрядження в межах України, та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 10.06.1999 р., Постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року №663 «Про норми відшкодування витрат на відрядження в межах України та за кордон», абз.3 р.2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100, п.п. 5.1, 5.2, 5.5, пп..5.5.2, 5.5.9, п.п. 6.2, 6.7 Положення про Філію Відкритого акціонерного товариства «Перший ОСОБА_3» в місті ОСОБА_9 (у новій редакції), затвердженого рішенням Спостережної ради ВАТ «Перший ОСОБА_3 банк» 12.05.2008 р., протокол №11; п.2.7, абз.а),б),в),г),д) е) пп.. 4.1.1., абз.а),б),в),г),д) пп..4.1.2. пункту 4.1 р.4, р.р.10,11 Інструкції про здійснення касових операцій в ВАТ «Перший ОСОБА_3», затвердженої рішенням Правління ВАТ «Перший ОСОБА_3» від 06.08.2004 р., викладеним в протоколі №24; Інструкцією про касові операції в банках України, затвердженою Постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року №337, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 5 вересня 2003 року за №768/8089 (з наступними змінами і доповненнями, внесеними постановами Правління Національного банку України від 18 лютого 2004 року №62, від 21 квітня 2004 року №173; від 17 листопада 2004 року №553, від 4 грудня 2004 року №593, від 14 червня 2005 року №211), п.2 гл.4 «Вимоги до касового вузла» розділу ІІ Положення про вимоги щодо технічного стану та організації охорони приміщень банків України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17 вересня 2003 року №403 і зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 13 жовтня 2003 року за №925/8246; п.п.17,18, абз.1,2,6 п.19, п.22, абз.1,2 п.27, абз.2,3,4 п.32, абз.1,2,3,4 п.33 розяснень, наведених у постанові №9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України №4 від 1 квітня 1994 року, №18 від 26 жовтня 1995 року, №15 від 25 травня 1998 року; п.п. 6, 10, 21, 22, 26 Постановою Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»; Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 травня 2001року «Про стягнення моральної шкоди», абз.2,4 п.8, абз.1,2 п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду»; п.3 ч.2 ст.11, п.п.4, 9 ч.2ч.1 ст.1, ч.1 ст.2, ч.1 ст.3, ч.1 ст.4, ч.ч.1,2 ст.ст.8,10, 11, ч.1.ст.15, ч.1 ст.27, ч.ч.1,2 ст.30, ч.2 ст.31, 60, 61, ч.2 ст.75, п.1 ч.1 ст.80, ч..1 ст.110, п.2 ч.1 ст.208, ч.ч.1,2 ст.209, ст.ст.212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати незаконним і скасувати наказ №406-к від 24.09.2008 року голови правління Відкритого акціонерного товариства «Перший ОСОБА_3» (назва на час видання наказу), тепер Публічного акціонерного товариства «Перший інвестиційний банк» ОСОБА_6 про відсторонення ОСОБА_2 з 25 вересня 2008 року від роботи керуючої філією банку в місті ОСОБА_9 і звільнення з 9 жовтня 2008 року з цієї посади за п.1 ст.41 КЗпП України.

Визнати незаконним і скасувати наказ №407-к від 24 вересня 2008 року голови правління Відкритого акціонерного товариства «Перший ОСОБА_3» (назва банку на час видання наказу), тепер Публічного акціонерного товариства «Перший інвестиційний банк» ОСОБА_6 щодо покладання безстроково з 25 вересня 2008 року виконання обовязків керуючого філією Відкритого акціонерного товариства «Перший ОСОБА_3» в місті ОСОБА_9 на начальника відділу розвитку мережі банку управління по роботі з мережею банку ОСОБА_8.

Визнати незаконним і скасувати наказ голови правління Відкритого акціонерного товариства «Перший ОСОБА_3» ОСОБА_6 за №544-к від 16.12.2008 року, яким передбачено внести зміни до наказу №406-к від 24.09.2008 року в частині дати звільнення ОСОБА_2 з посади керуючої філією ВАТ «Перший ОСОБА_3» в місті ОСОБА_9 з 9 жовтня 2008 року на 16 грудня 2008 року; щодо підстав звільнення за одноразове грубе порушення трудових обовязків за п.1 ст.41 КЗпП України з 16 грудня 2008 року; щодо зобовязання головного бухгалтера ОСОБА_10 провести з ОСОБА_2, остаточний розрахунок у звязку зі звільненням.

Змінити підстави звільнення ОСОБА_2 з пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП України на пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП України у звязку зі зміною в організації виробництва і праці у вигляді ліквідації філії банку в ОСОБА_9.

Зобовязати Публічне акціонерне товариство «Перший ОСОБА_3» внести до трудової книжки ОСОБА_2 відповідний запис про звільнення такого змісту: «звільнена у звязку зі зміною в організації виробництва і праці у вигляді ліквідації філії банку в ОСОБА_9 за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України» замість запису №22: «звільнена за одноразове грубе порушення трудових обовязків на підставі п.1 ст.41 КЗпП України».

Стягнути з Публічного Акціонерного Товариства «Перший ОСОБА_3», яке має і розташоване за адресою: поштовий індекс 04073, Україна, місто Київ, Московський проспект, будинок №6, на користь ОСОБА_2:

- середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 17 грудня 2008 року по 22 лютого 2009 року і з 3 грудня 2009 року по 29 січня 2010 року (включно) в сумі в сумі 55 640 (п*ятдесят п*ять тисяч шістсот сорок) гривень 40 копійок;

- різницю до середнього заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи з 23 лютого 2009 року по 3 грудня 2009 року (включно) в сумі 106 437 ( сто шість тисяч чотириста тридцять сім) гривень 57 копійок;

- компенсацію у звязку з інфляційним знеціненням середнього заробітку за офіційними індексами інфляції станом на 1 січня 2010 року в сумі 6 505 (шість тисяч п*ятсот п*ять) гривень 60 копійок;

- моральну шкоду у розмірі 777 777 (сімсот сімдесят сім тисяч сімсот сімдесят сім) гривень 77 копійок.

Вище зазначені суми підлягають індексації з урахуванням індексів інфляції. які публікує щомісячно Держкомстат України на день фактичної виплати.

Стягнути з Публічного Акціонерного Товариства «Перший ОСОБА_3», яке має і розташоване за адресою: поштовий індекс 04073, Україна, місто Київ, Московський проспект, будинок №6 в Державний бюджет України судовий збір у розмірі 51 (пятдесят одна) гривня та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 (тридцять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_6, який мешкає за адресою: п/і 02121, Україна, АДРЕСА_1,- на користь, Публічного Акціонерного Товариства «Перший ОСОБА_3», яке має і розташоване за адресою: поштовий індекс 04073, Україна, місто Київ, Московський проспект, будинок №6, по мірі виплати ОСОБА_2 цим банком частково присуджених сум у розмірі 168 583 (сто шістьдесят вісім тисяч пятсот вісімдесят три) гривні 57 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі в строк до 10-ти днів після його проголошення заяви про апеляційне оскарження і в строк до 20-ти днів після подання заяви про апеляційне оскарження апеляційної скарги через Малиновський районний суд міста ОСОБА_9.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.

Якщо заяву про апеляційне оскарження подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення, але апеляційна скарга не була подана протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.М. Буран