АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1403/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 27 Коваль А. Б.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоМіщенка С. В.
суддівСіренка Ю. В. , Трюхана Г. М.
при секретаріРибасюк О. С.

з участю :ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7,

ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про стягнення боргу , -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_8 через свого представника за довіреністю ОСОБА_10 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення боргу.

Представник позивача обґрунтовувала свої вимоги тим, що 23 березня 2010 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_8 позичила відповідачу кошти в сумі 5 000 євро під 18% річних, зі строком повернення до 25 вересня 2010 року, що підтверджується розпискою.

Представник позивача стверджує, що відповідач порушив зобов'язання за договором позики та не сплатив обумовлені кошти в строк, що був визначений в договорі (розписці). ОСОБА_6 лише частково були сплачені відсотки за користування коштами в сумі 3000 євро за період з 08 серпня 2011 року по 26 грудня 2013 року.

Враховуючи, що відповідач не бажає виконувати взяті на себе зобовязання за договором позики, представник ОСОБА_8 просила стягнути з ОСОБА_6 на користь її довірителя основну суму заборгованості в розмірі 83 438 грн. 50 коп. (еквівалент станом на 30 вересня 2014 року за курсом НБУ 16,6877 грн. за 1 євро), 18% річних у розмірі 17 897 грн. 56 коп., інфляційні нарахування в розмірі 8 751 грн. 03 коп., а всього 110 087 грн. 09 коп.

Стягнути з ОСОБА_6 1 100 грн. 87 коп., сплаченого судового збору, 2 800 грн. витрати за надання юридичної допомоги та 284 грн. витрати за нотаріальні послуги.

У ході розгляду справи судом першої інстанції, представник позивача за довіреністю ОСОБА_10 неодноразово уточнювала позовні вимоги, та в остаточній заяві від 12 лютого 2015 року просила стягнути з ОСОБА_6 основну суму заборгованості в розмірі 142 835 грн., 18% річних у розмірі 40 279 грн. 47 коп., а всього 183 114 грн. 47 коп.

Стягнути з ОСОБА_6 1 831 грн. 17 коп., сплаченого судового збору, 2 800 грн. витрати за надання юридичної допомоги та 284 грн. витрати за нотаріальні послуги.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 основну суму заборгованості в розмірі 142 835 грн., 3% річних у розмірі 14 283 грн., 1 831 грн. 17 коп., сплаченого судового збору, 2 800 грн. витрати за надання юридичної допомоги та 284 грн. витрати за нотаріальні послуги.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу. В якій апелянт посилається на те, що суд не врахував, що позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами тих обставин, що апелянт взагалі отримував від ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 5 000 євро. А так як проект розписки написано в 2010 році, і після цього між сторонами ніяких правовідносин не було, то відтак строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, закінчився ще в 2013 році і про застосування наслідків цього відповідач заявляв суду. Даний факт було встановлено районним судом, але навмисно проігноровано, внаслідок упередженого відношення до доказів та пояснень, які надавались стороною відповідача.

Тому посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2015 року, а провадження по цивільній справі закрити.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апелянта, судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

В п.8 та п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Зазначеним вимогам закону дане судове рішення не відповідає , а посилання апелянта на вказані обставини та докази дають підстав для часткового задоволення його скарги.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

В умовах позики його предметом не можуть бути унікальні речі, і передача майна здійснюється не у тимчасове користування, а в тимчасову власність. Особливістю позики є можливість повернення, як оригіналу так і аналогічної речі за вартістю, якістю та іншими характеристиками.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу.

Даючи оцінку наданому позивачем на підтвердження укладення договору позики письмовому доказу розписці /а.с.8/ , суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що її зміст є підтвердженням факту укладення між сторонами договору позики, а саме того, що між ними виникли правовідносини з підстав, передбачених ч. 2 ст. 11 ЦК України, та досягнення між сторонами згоди стосовно всіх істотних умов цього договору.

Що відповідає правовому висновку зазначеному у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, яка була прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, і рішення по якій , відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України , має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Де зазначено про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

ОСОБА_6, заперечуючи наявність у нього боргових зобовязань перед ОСОБА_8, не надав суду належних доказів, які б спростовували позовні вимоги останньої. А докази на яких ґрунтуються його заперечення є суперечливими і такими, що вказують на намагання уникнути від виконання зобовязання.

Навпаки, представник позивача довела належними доказами, що відповідач порушив права її довірителя, які підлягають захисту судом, надавши розписку, написану ОСОБА_6, відповідно до якої останній підтвердив факт отримання від ОСОБА_8 в борг 5 000 євро.

Посилання відповідача на ту обставину, що він від позивача цих коштів не отримував, суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги та дійшов до правильного висновку про наявність між сторонами договірних відносин саме за договором позики, які мали бути виконані у спосіб та строк, обумовлений даним договором. Оскільки позивач надав суду розписку, якою ОСОБА_6 підтвердив факт отримання вказаних коштів та не довів належними доказами заперечення з підстав не отримання коштів.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ч. 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) / ст. 610 ЦК України/.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Згідно частин 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті .

А відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином , встановивши наявність між сторонами правовідносин, які виникли з договору позики, надавши вірну правову оцінку наявній в матеріалах справи розписці, згідно якої відповідач зобов'язався повернути кошти, районний суд дійшов до правильного висновку про наявність правових підстав для вимоги про стягнення зазначеної у ній суми у грошовій одиниці України гривні відповідним за курсом НБУ .

Але , встановивши, що право позивача було порушене відповідачем і ухвалюючи рішення про стягнення суми боргу , суд першої інстанції не врахував всіх обставин справи та доказів , і не дав їм належну оцінку.

Зокрема в частині наявності підстав для відмови в позові у звязку з пропущенням позивачем строків для звернення з позовом за захистом. Хоча сторона відповідача під час розгляду справи судом першої інстанції неодноразово зверталася до суду з заявами про застосування наслідків пропущення позивачем строків позовної давності /а.с.42, 47-48/, про що вказав і суд у рішенні, яке оскаржується /а.с.83/ , але при ухваленні рішення не дав цій заяві належної правової оцінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому враховуючи, що суд здійснив розгляд даної цивільної справи неповно з'ясувавши обставин, що мають значення для справи , допустив невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права , в частині вирішення питання про застосування норм ч.4 ст.267 ЦК України, - то, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції належить скасувати , ухваливши нове рішення. Водночас підстав для закриття провадження у даній справі , визначених ст.205,ст.310 ЦПК України , про що просив апелянт, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Частиною 2 ст. 258 ЦК України для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) визначена спеціальна позовна давність в один рік.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України - є підставою для відмови у позові.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

За загальним правилом, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин , початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Правовою позицією , висловленою в Постанові Верховного суду України від 6 листопада 2013 року (у справі N 6-116цс13) встановлено, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

У постановах Вищого господарського суду України від 12 грудня 2012 року та від 7 березня 2013 року, суди застосовуючи ч. 3 ст. 254, ч. 5 ст. 261, ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України дійшли висновку про те, що оскільки у кредитному договорі передбачено, що його виконання здійснюється частинами відповідно до графіку погашення кредиту, то початок перебігу позовної давності для стягнення кредиту і процентів за користування кредитом є день, коли боржник повинен був сплатити черговий платіж, однак не сплатив його, і відповідно загальна позовна давність застосовується до кожного щомісячного простроченого платежу, який був визначений графіком.

Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України даний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З наданої позивачем розписки /а.с.8/ вбачається , що ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_8 позику в сумі 5000 євро на термін шість місяців.

Відповідно до ст.251 строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Тобто , враховуючи, що розписка була датована 25.03.2010 року , а обовязок виконання зобовязання по поверненню ОСОБА_6 боргу сторони визначили через шість місяців з дати укладення договору, то повернення отриманих коштів відповідач мав здійснити 25 вересня 2010 року, про що позивач підтвердила у своїй позовній заяві /а.с.2/ , й на чому наполягав відповідач . А отже ця обставина не потребує доказування відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України. Відповідно , враховуючи, що через шість місяців після отримання в борг 5000євро , тобто після 25.09.2010 року, відповідач коштів не повернув, то з наступного дня після цієї дати у позивача й виникло право на позов .

ОСОБА_8 звернулася з даним позовом 10 жовтня 2014 року /а.с.2/ , тобто після спливу чотирьох років з дати виникнення права на позов, пропустивши, визначений ст.257 ЦК України, трирічний строк позовної давності.

При цьому вона не зверталася до суду з заявою про поновлення строку позовної давності і доказів поважності його пропуску не надала.

Також у матеріалах справи відсутні докази, що даний строк зупинявся чи переривався, а посилання ОСОБА_8 на ту обставину, що ОСОБА_6 протягом 2010-2013 років частково здійснювалися виплати процентів за користування коштами не підтверджується доказами, оскільки записи на розписці /а.с.8-9/ з зазначенням дат та сум у євро були виконані самою ОСОБА_8 ( про що вона пояснила суду) не містять підписів ОСОБА_6 і заперечуються ним, а інших доказів на підтвердження вчинення дій відповідачем по визнанню боргу позивач суду не надала.

Відповідно, за таких обставин, враховуючи, що матеріали справи містять заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, є підстави для застосування норм ч.4 ст.267 ЦК України та відмови у позові ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про стягнення боргу у звязку з пропуском нею строків позовної давності для звернення до суду з приводу неповернення ОСОБА_6 боргу за розпискою від 25.03.2010 року.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України , колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2015 року задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про стягнення боргу скасувати .

У задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про стягнення боргу - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :