Києво-Святошинський районний суд Київської області
провадження 2/369/2418/15
РІШЕННЯ

Іменем України

03.06.2015 року Києво Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Сохань Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між ним та ОСОБА_2 укладений попередній договір щодо купівлі земельної ділянки. При цьому умовами договору було погоджено ціну земельної ділянки в розмірі 184 000 грн. Основний договір купівлі-продажу мав бути укладений до 22 липня 2012 року. На підтвердження своїх намірів ним було передано відповідачці 146 000 грн. як забезпечувальний платіж по договору. Відповідачка за умовами договору мала підготувати необхідні документи. Свої зобовязання вона не виконала, від укладення основного договору ухиляється, тому станом на листопад 2014 року договір купівлі-продажу не був укладений та відповідачка має повернути йому забезпечувальний платіж в розмірі 146 000 грн. та сплатити штраф в розмірі 146 000 грн. Вказав, що своїми діями відповідачка порушила умови попереднього договору та порушила його права, тому має сплатити погоджений сторонами штраф незалежно від причин невиконання умов договору.

Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь гарантований платіж в розмірі 146 000 грн. та штраф в розмірі 146 000 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав на зазначених в позовній заяві обставинах та підставах. Просив суд задоволити позов.

У судовому засіданні відповідачка проти позову заперечувала. Суду пояснила, що позивача ніколи не бачила, договорів з ним жодних не підписувала. Просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити частково, виходячи з наступного.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

При розгляді справи судом встановлено, що 22 липня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено попередній договір .

П.1 договору передбачено, що сторони зобовязувались в майбутньому в строк до 22 липня 2012 року укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0255га, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Зелена, 91, з цільовим призначенням для ОПГ.

У п. 3 попереднього договору сторони погодили, що ціна земельної ділянки на момент укладення основного договору визначається сторонами у розмірі 184 000 грн., що в еквіваленті становить 23 000 дол. США, з яких сума розміром 146 000 грн. сплачені ОСОБА_1 ОСОБА_2 як забезпечувальний платіж забезпечення виконання не грошового зобовязання укласти в майбутньому основний договір. Такий забезпечувальний платіж не є неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням чи завдатком відповідно до Цивільного кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ст. 611 ЦК України у раз порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом: припинення зобовязання, зміна умов зобовязання, сплата неустойки, відшкодування та моральної шкоди.

У судовому засіданні відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України судом розяснено права сторін, в тому числі на призначення експертизи щодо визначення чи підписаний договір відповідачкою. За клопотанням ОСОБА_2 призначено експертизу, яка повернулась без виконання через несплату її вартості.

Оскільки суду не подано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про те, що ОСОБА_2 договір не підписувала, тому суд приходить до висновку, що попередній договір від 22 липня 2011 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1. На його виконання ОСОБА_1 було передано ОСОБА_2 кошти в розмірі 146 000 грн.. Станом на день розгляду справи основний договір не був укладений, тому кошти в розмірі 146 000 грн. суд стягує з ОСОБА_2 на користь позивача.

За ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

За правилом ст. 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих неналежним виконання зобовязання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У п. 12 попереднього договору визначено, що при невиконання ОСОБА_2 умов цього договору, вона зобовязана повернути протягом десяти днів, рахуючи з дня закінчення терміну, вказаного у п.1 договору, ОСОБА_1 отриманий платіж у розмірі 146 000 грн., а також сплатити штраф у розмірі 146 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема завдатком.

Згідно з ст. 570 України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише у випадку наявності зобовязання, яке б мало випливати із договору, укладеного сторонами.

За змістом ч.2 ст. 570 ЦК України, у тих випадках, коли сторони домовились укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони давались. Правила про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в тих випадках, коли між сторонами було укладено договір, але він не виконується з вини якоїсь із сторін.

Тобто у разі, якщо договір купівлі-продажу в установленому законом порядку між сторонами не укладався, передані кошти є авансом, який підлягав поверненню позивачу у цьому ж сплаченому розмірі. Тому у стягненні штрафу в розмірі 146 000 грн. суд відмовляє.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно квитанції №406 від 24 листопада 2014 року позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 2920 грн.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, тому суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1460 грн.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, заборгованість в розмірі 146 000 грн. (сто сорок шість тисяч грн.) та судовий збір в розмірі 1460 грн. (одна тисяча чотириста шістдесят грн.).

У решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич