У Х В А Л А

іменем україни

17 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Тимченка Ярослава Павловича, який діє в інтересах публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вимоги за позовом обґрунтовувало тим, що 27 грудня 2006 року між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останнім було надано кредит в розмірі 180 000,00 доларів США строком на 120 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом у порядку та розмірах, визначених у кредитному договорі.

З метою забезпечення виконання зобов`язання по вищевказаному кредитному договору між банком та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 27 грудня 2006 року був укладений договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передали в іпотеку банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 74,4 кв. м. Вказане нерухоме майно належить іпотекодавцям (відповідачам у справі) в рівних частинах.

Оскільки боржники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належним чином не виконували свої зобов'язання за кредитним договором від 27 грудня 2006 року, у них утворилась заборгованість в розмірі 799 270,36 грн, тому банк звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08 жовтня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі Тимченко Я.П., який діє в інтересах ПАТ «Платинум Банк», просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що на час розгляду справи набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який забороняє примусове стягнення чи відчуження нерухомого майна, переданого в заставу чи іпотеку на забезпечення виконання кредитних договорів, отриманих в іноземній валюті.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 грудня 2006 року між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останнім було надано кредит в розмірі 180 000,00 доларів США строком на 120 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом у порядку та розмірах, визначених у кредитному договорі.

З метою забезпечення виконання своїх зобов'язань за вказаним договором, між позивачем та ОСОБА_3, ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки від 27 грудня 2006 року, згідно з яким останні передала в іпотеку банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 74,4 кв. м.

Судами також встановлено, що відповідачі взяті на себе кредитні зобов'язання не виконали.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» (далі - Закон України «Про іпотеку») передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторєм є відстрочення виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Отже, установлений вказаним Законом України мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Саме до цього зводяться правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15.

Отже, з урахуванням вказаних вимог закону, суд першої інстанції не врахував, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою для відмови в захисті порушених прав, свобод чи інтересів кредиторів, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд на наведене та порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону, що є безумовною підставою для скасування судового рішення, уваги не звернув, в порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України у достатній мірі не перевірив доводів апеляційної скарги.

Враховуючи вищезазначене, в порушення норм процесуального закону, суди дійшли помилкового висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог, у зв'язку з чим ухвалені у справі рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Тимченко Ярослава Павловича, який діє в інтересах публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук