У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Коротуна В.М., Маляренка А.В.,Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу та відсотків за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_6, поданою представником ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня 2014 року та касаційною скаргою ОСОБА_9 на окрему ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, у якому просив суд стягнути з ОСОБА_7 на його користь борг та відсотки за договором позики у сумі 100 000 євро, що на день подання позову становило 1 032 000 грн, 3% річних у сумі 32 424 грн 45 коп. та судові витрати.

Свої вимоги ОСОБА_6 мотивував тим, що 08 лютого 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір позики, згідно з яким він передав останньому грошові кошти в розмірі 100 000 євро. Договір позики укладено у письмовій формі, у вигляді розписки, відповідно до якої кошти мали бути повернуті у термін до 08 вересня 2011 року.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 січня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 суму боргу в розмірі 1 032 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 суму боргу за порушення грошового зобов'язання в розмірі 32 грн 45 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судові витрати у розмірі 3 326 грн 30 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 12 449 грн та витрати, пов'язані із явкою до суду, 1 425 грн 52 коп.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня 2014 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 січня 2014 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Окремою ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня 2014 року в процесі розгляду справи встановлено порушення головуючим у справі суддею Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області Куцкіром Ю.Ю. загальних правил цивільного судочинства.

У касаційній скарзі поданій представником ОСОБА_8, ОСОБА_6, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_9 просить скасувати окрему ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня 2014 року та провадження в справі у цій частині закрити.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга, подана представником ОСОБА_6, ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_9 задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що висновок № 1443 судово-почеркознавчої експертизи, відповідно до якого підпис на борговій розписці виконаний не відповідачем, не є належним та допустимим доказом, оскільки після призначеної експертизи ОСОБА_7 не з'явився до суду для відібрання експериментальних зразків почерку, а також ним особисто не було надано суду зразки його підпису.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, виходив із того, що висновками проведених у справі двох судових експертиз встановлено, що підпис від імені ОСОБА_7 в розписці від 08 лютого 2010 року виконаний не ОСОБА_7, а іншою особою, а інших доказів, крім розписки, позивачем на підтвердження своїх вимог не надано.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, та з порушенням норм процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак висновки судів не відповідають вимогам процесуального закону з наступних підстав.

Судами встановлено, що відповідно до розписки від 08 лютого 2010 року ОСОБА_7 одержав від ОСОБА_6 100 000 євро та зобов'язувався повернути їх до 08 вересня 2011 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1046> за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст. ст. 1046 <nau://ukr/435-15|st1046>, 1047 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1047> договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 лютого 2013 року була призначена судово-почеркознавча експертиза.

Відповідно до висновку Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 10 липня 2013 року № 1443 рукописний текст розписки від 08 лютого 2010 року від імені ОСОБА_7, виконаний не ОСОБА_7, а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_7 розташований під рукописним текстом розписки від його імені від 08 лютого 2010 року, виконаний не ОСОБА_7

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що висновок № 1443 судово-почеркознавчої експертизи не є належним та допустимим доказом.

Однак такий висновок місцевого суду суперечить нормам процесуального права.

Відповідно до ст. 66 ЦПК України висновок експерта − докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом.

Отже висновок експерта є належним доказом у справі відповідно до вимог ст. 57 <nau://ukr/1618-15|st57>, 58 <nau://ukr/1618-15|st58>, 66 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st66> проте він може бути взятий чи не взятий до уваги судом.

Крім того, згідно зі ч. 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до клопотання про проведення повторної почеркознавчої експертизи представника позивача ОСОБА_8 ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 листопада 2013 року була призначена повторна судово-почеркознавча експертиза (а. с. 131−136, 142, т. 1).

Однак матеріали справи не були направлені на проведення експертизи відповідно до прийнятої судом першої інстанції ухвали.

За таких обставин, усупереч ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, суд безпідставно ухвалив рішення без висновку призначеної повторно експертизи, враховуючи характер висновку попередньої та його значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 57 <nau://ukr/1618-15|st57>, ч. 4 ст. 60 <nau://ukr/1618-15|st60>, ст. 212 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st212> кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має мотивувати це.

Проте, ухвалюючи судове рішення, місцевий суд у порушення вимог ст. 212 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st212> вищезазначених вимог закону до уваги не взяв.

Апеляційним судом також було порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st143> для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

З аналізу зазначеної норми закону слідує те, що для призначення судом експертизи обов'язковою умовою є заява осіб, які беруть участь у справі, однак до суду апеляційної інстанції відповідна заява сторонами у справі не подавалась.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 09 липня 2014 року справу направлено до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення експертизи, призначеної ухвалою від 05 березня 2014 року.

Призначаючи у справі комісійну почеркознавчу експертизу, апеляційний суд лише зазначив, що така експертиза була призначена судом першої інстанції, що не відповідає нормам процесуального закону.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Допущені судами при розгляді справи порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 66, 143, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 211 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st211> суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

Постановляючи окрему ухвалу, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суддею Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області Куцкір Ю.Ю. було порушено вимоги ст. 1 ЦПК України <nau://ukr/1618-15> щодо недобросовісного відношення до виконання свого обов'язку щодо здійснення правосуддя.

Однак окрема ухвала апеляційного суду про порушення суддею Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області Куцкір Ю.Ю. процесуального законодавства не відповідає вимогам ст. 211 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st211>.

Зокрема, постановляючи окрему ухвалу про допущені судом першої інстанції помилки, апеляційний суд на порушення зазначених норм процесуального права не встановив та не з'ясував об'єктивні причини та умови, що сприяли розгляду справи без повторно призначеної експертизи.

З огляду на викладене висновок апеляційного суду про наявність підстав для постановлення окремої ухвали є необґрунтованим.

Таким чином, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 342 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st342> суд касаційної інстанції скасовує ухвалу, якщо вона постановлена всупереч нормам процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_8, та касаційну скаргу ОСОБА_9 частково задовольнити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня 2014 року та рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 січня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Окрему ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня 2014 року скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: В.М. Коротун А.В. Маляренко І.К. Парінова О.В. Ступак