АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1231/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19,27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 25 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору неукладеним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, вивчивши матеріали справи,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 3 листопада 2014 р. звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору неукладеним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В позовній заяві вказувала, що в період з червня по серпень 2005 року вона працювала на посаді контролера-касира Христинівського відділення ПАТ КБ «ПриватБанк». Виплата заробітної плати їй проводилась за платіжними відомостями.

В кінці 2008 року вона отримала від ПАТ КБ «ПриватБанк» письмове повідомлення, в якому було зазначено, що за нею станом на 14 листопада рахується заборгованість по кредиту в сумі 1 090 грн., яку необхідно негайно погасити.

Оскільки вона ні за час роботи в банку, ні після звільнення, договору з банком на отримання кредиту не укладала, карток, в тому числі і кредитної, і самого кредиту не отримувала, і в документах на отримання картки не розписувалась, то звернулась з усною заявою до керівника Христинівського відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_7 з цього приводу.

Протягом 2008-2014 років відповідач безпідставно повідомляв їй як письмово, так і по телефону про укладення із нею договору на отримання кредиту, кредитної картки, а також отримання самого кредиту, систематично шантажував її, вимагаючи погашення кредитного боргу, залякуючи при цьому надісланими на її адресу відповідними повідомленнями, фальшованими рішеннями судів та зверненнями до суду, державної виконавчої служби.

Вона зверталась з письмовою заявою про скоєння відносно неї правопорушення працівниками ПАТ КБ «ПриватБанк» до правоохоронних органів. Відомості про кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 25 лютого 2014 р. слідчим СВ Христинівського РВ УМВС України в Черкаській області була винесена кінцева постанова про закриття кримінального провадження.

Позивачка вказувала, що у звязку із зазначеними вище обставинами вона вимушена була нести відповідні матеріальні витрати, звертаючись неодноразово протягом 2008-2014 років з письмовими зверненнями до ПАТ КБ «ПриватБанк», Національного банку України, правоохоронних органів, суду.

При цьому відповідач системно зволікав з відповіддю, порушуючи Закон України «Про звернення громадян». На запитання у зверненнях давав неправдиві, суперечливі відповіді, так і не надавши при цьому документи ні їй, ні правоохоронним органам, які підтверджували б факт укладення між нею і банком договору на отримання кредиту, кредитної картки і самого кредиту.

Матеріальні витрати позивачки становлять 277,15 грн., які складаються з оплати поштової кореспонденції в сумі 158,10 грн., вартості паперу (1 пачка) 65 грн., 23 конверти 54,05 грн., відповідно до тарифів на послуги поштового звязку.

Позивачка вважає, що між нею та відповідачем відсутні правовідносини, передбачені ст. 1046 (договір позики), ст. 1054 (кредитний договір), ст. 509 (поняття зобов'язання та підстави їх виникнення).

Відповідно до роз'яснення, яке надано в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12 квітня 1996 p., до відносин про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків застосовується Закон України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 1 п. 7 ч. З, ч. 6 ст. 19 цього Закону нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність дії або бездіяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною.

Позивачка посилається на те, що дії відповідача є оманливими та агресивними.

Крім матеріальної шкоди такими діями їй завдана також і моральна шкода, під якою слід розуміти втрати немайнового характеру, яких споживач зазнав унаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали через незаконні винні дії продавця, виготівника, виконавця або через їх бездіяльність.

Внаслідок винних, незаконних дій ПАТ КБ «ПриватБанк», який не виявив бажання встановити службових осіб, своїх працівників, що вчиняли такі довгострокові та агресивні дії на ґрунті обману вона довготривало перебувала в стані переживань. Позивачка була під підозрою у шахрайстві, хоч ніяких дій такого характеру не вчиняла. Всі ці роки вона працювала у фінансовій сфері в Христинівському відділенні AT «Ощадбанк».

Вимога повернення кредиту, якого вона не брала, ставила під сумнів її ділову репутацію, добропорядність. Вона остерігалась поширенню інформації про недобросовісність з кредитних відносин, навіть остерігалась можливого звільнення з роботи, оскільки могла мати громадський осуд. Багаторазово звертаючись до керівництва ПАТ КБ «ПриватБанк» з проханням проведення службового розслідування, однак зустрічала лише непорозуміння та агресію щодо повернення неіснуючого боргу.

Вона була принижена та в розпачі. Зверталась до правоохоронних органів. Вона зневірилась в ефективності правоохоронної діяльності та законності в діяльності банківської системи. Втратила спокій, сон, її нервова система виснажена. Розмір завданої моральної шкоди визначає в сумі 60 000 грн.

Тому позивачка просила суд визнати неукладеним кредитний договір між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк», стягнути з відповідача на її користь 277 грн. матеріальної шкоди та 60 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 25 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить про його скасування та ухвалення по справі нового рішення про задоволення її позову у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт посилається на те, що суд, ухвалюючи рішення, виходив з позиції обставин неукладеного договору, однак основні її вимоги до відповідача стосувались захисту прав споживача, на що суд не звернув увагу.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення проти доводів апеляційної скарги представника банку, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга повинна бути відхилена виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6 просила суд про визнання кредитного договору між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» неукладеним.

Згідно із розясненнями, що містяться у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» 8. відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК.

Виходячи з наведеного суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_6 в цій частині її вимог.

Погоджується колегія суддів і з висновками суду про відсутність підстав для задоволення її позову до банку в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 3 статті 1166 ЦК України, на яку позивачка посилається як на підставу свого позову, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

У п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 (з послідуючими змінами і доповненнями) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розяснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК (ст. ст. 1166 ЦК в новій редакції) шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Статтею 1167 цього Кодексу встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Отже, у справі, що розглядається, матеріальна та моральна шкода могла бути відшкодована позивачу у разі наявності такої шкоди за умови: встановлення судом неправомірності дій відповідача, причинного звязку між діями відповідача і настанням негативних наслідків та встановлення вини відповідача у заподіянні такої шкоди.

Однак, ОСОБА_6 позов до банку про визнання неправомірними дій щодо неї працівників банку не заявляла і такі обставини судом не встановлювались.

Належних та переконливих доказів про реальність настання для неї негативних наслідків внаслідок неправомірних дій відповідача матеріальної та моральної шкоди суду не надала.

Доводи апеляційної скарги про те, що підстави для відшкодування завданої їй матеріальної та моральної шкоди більшою мірою передбачені Законом України «Про захист прав споживачів» колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки сама позивачка, ставлячи перед судом питання про визнання кредитного договору між нею та банком неукладеним, зазначала, що жодних договорів з банком не укладала, ніяких послуг банку не отримувала, а отже, виходячи з її доводів на підтримання заявленого позову, між сторонами відсутні правовідносини, що регулюються вказаним Законом.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За наведених обставин колегія суддів не знаходить підстав для скасування чи зміни рішення суду. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 25 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору неукладеним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :