АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

16 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна О.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Хлус Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Попова Ірина Володимирівна, Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування частини будинку та визнання права власності в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02.10.2015 року та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, позивач вважає, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи / а. с. 235-238 /.

Рішенням суду від 02.10.2015 року ОСОБА_2 відмовлено в його позові / а. с. 229-232 /.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, мати позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 / а. с. 10 /.

Відповідно до договору дарування від 03.10.2001 року, посвідченого в нотаріальному порядку, ОСОБА_6 подарувала своїй онуці ОСОБА_3 11/18 частин домоволодіння АДРЕСА_1 і право власності за цим договором ОСОБА_3 зареєструвала у встановленому законом порядку 05.11.2001 року / а. с. 59 /.

За життя, відповідно до заповіту від 28.02.2003 року, посвідченого в нотаріальному порядку, ОСОБА_6 заповіла ОСОБА_2 належний їй житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами і земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 / а. с. 8 /.

Ще за життя, ОСОБА_6 оспорила договір дарування від 03.10.2001 року, звернувшись до суду з відповідними позовними вимогами.

В провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа № 2-479/2010 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, заповіту, свідоцтва про право на спадщину за заповітом і законом, про визнання права власності в порядку спадкування за законом на ? частину домоволодіння та зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням і виселення / а. с. 42-44 /.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.04.2010 року, по вищезазначеній цивільній справі № 2-479/2010, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 було відмовлено в повному обсязі, а зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 - задоволено, усунено ОСОБА_3 перешкоди в користуванні житловим приміщенням і виселено ОСОБА_6 із домоволодіння АДРЕСА_1 / а. с. 42-44 /.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.10.2010 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.04.2010 року скасовано та постановлено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково, а у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 - відмовлено в повному обсязі / а. с. 45-46 /.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.01.2011 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.10.2010 року - скасовано, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.04.2010 року (по цивільній справі № 2-479/2010) залишено без змін / а. с. 47-49 /.

ОСОБА_3, не визнаючи заповіт своєї бабусі, яка заповіла вже належний їй- ОСОБА_3 будинок ОСОБА_2, звернулася до суду з відповідним позовом.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.01.2015 року, по цивільній справі № 0417/9718/2012 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, про визнання заповіту дійсним, - позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі, суд визнав недійсним заповіт ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_2 від 28.02.2003 року та скасовано його реєстрацію.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.08.2015 року вищезазначене рішення Індустріального районного суду від 26.01.2015 рок - залишено без змін / а. с. 225 /.

Не зважаючи на цілий ряд судових рішень та не визнаючи за ОСОБА_3 право власності на спірний будинок, право власності на який вона отримала на підставі договору дарування від 03.10.2001 року, - позивач ОСОБА_2 01.07.2013 року звернувся до суду з даним позовом про визнання недійсним цього договору дарування та визнання за ним права власності на спірну частину домоволодіння в порядку спадкування за заповітом від 28.02.2003 року / а. с. 3-5 /, посилаючись на те, що його мати ОСОБА_6 за життя страждала низкою захворювань та під час укладення договору дарування була людиною похилого віку (їй виповнилося 72 роки), у зв'язку з чим не могла розуміти значення своїх дій.

За клопотанням ОСОБА_2 по справі була проведена посмертна повторна комплексна судова психолого-психіатрична експертиза.

Згідно Акту судово-психіатричного експерта № 17 від 15.05.2014 року - ОСОБА_6 в період часу, що цікавить суд, тобто на час укладання договору дарування від 03.10.2001 року, мала органічні враження головного мозку складного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз). Однак, встановити глибину та ступінь психічного розладу на той період та відповісти на експертні питання не є можливим, у зв'язку з недостатністю та суперечливістю відомостей про її психічний стан в той період часу / а. с. 136-138 /.

Аналогічний висновок експертів містить у собі і Акт амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 303 від 20.08.2007 року, яка була проведена за життя ОСОБА_6 / а. с. 11-13 /.

За таких обставин суд, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_2, в силу ст. ст. 215,225 ЦК України, слід відмовити в його позовних вимогах, оскільки належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_6 на момент укладення договору дарування від 03.10.2001 року не могла розуміти значення своїх дій, - суду не надав / а. с. 229-232 /.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував прав і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

При вище наведених обставинах справи, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що в силу ст. ст. 215,225 ЦК Українипозовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Приведені в апеляційній скарзі доводи позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у заяві про виклик експертів, які проводили посмертну експертизу 15.05.2014 року, для дачі ними усних пояснень / а. с. 241 /, - не можуть бути прийняті до уваги, оскільки позиція експертів чітко викладена в їхньому акті, а позивач в своїй заяві про їх виклик посилається на незгоду з цим висновком та дає особисту оцінку доказам, що були надані експертам та про що останні зазначили в своєму висновку.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що рішення підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції не залучив до участі у справі в якості третьої особи Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, - не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не є суттєвими для вирішення спірного питання і не спростовують висновки суду першої інстанції.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: