УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 1 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 9 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом. Зазначала, що з 14 серпня 1974 року до 4 листопада 2013 року перебувала з відповідачем у шлюбі. За час шлюбу сторонами набуто ритуальний цех по АДРЕСА_1 у м. Жовкві Львівської області (колишня АДРЕСА_1) та 5/100 частин нежитлового приміщення загальною площею 28,8 кв. м на АДРЕСА_2 у м. Жовкві Львівської області. На придбання останнього вона отримала кредит у розмірі 180 000 грн. Оскільки кредит отримано нею в інтересах сім'ї, тому обов'язок щодо його повернення має також нести відповідач. Враховуючи викладене, просила задовольнити позов, провести поділ майна та стягнути кошти на погашення кредиту.

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом. Зазначав, що подарований ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_3 Львівської області відремонтований ним у період із 1974 до 2011 року, тому він став об'єктом права спільної сумісної власності подружжя й у нього виникло право власності на його Ѕ частину. Спірні ритуальний цех та магазин (5/100 частин нежитлового приміщення на АДРЕСА_2 у м. Жовкві Львівської області), придбані ним як підприємцем, тому це майно не є спільною сумісною власністю подружжя. Йому не було відомо про отриманя ОСОБА_3 кредиту, він не використовувався в інтересах сім'ї, тому у нього, як подружжя, не виник обов'язок по його погашенню. За час шлюбу сторонами набуто меблі, побутову техніку та інші речі домашнього вжитку, які він оцінює в розмірі 71 700 грн, і які підлягають поділу шляхом виділу їх ОСОБА_3 із стягненням на його користь грошової компенсації за належну йому частку в цьому майні.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 1 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 9 липня 2014 року, первісний позов задоволено. У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на: 5/100 частин нежитлових приміщень загальною площею 28,8 кв. м на АДРЕСА_2 у м. Жовкві Львівської області, а саме: приміщення 11-1, 11-2, 11-3, 11-4, 11-5 згідно поверхового плану; 29/100 ідеальних частин нежитлової будівлі ритуального цеху загальною площею 244, 7 кв. м по АДРЕСА_1 у м. Жовкві Львівської області. У порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на 71/100 ідеальну частину нежитлової будівлі ритуального цеху загальною площею 244, 7 кв. м по АДРЕСА_1 у м. Жовкві Львівської області. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 Ѕ частину сплачених кредитних зобов'язань за договором відновлювальної кредитної лінії № 2203-2885 від 27 січня 2010 року в розмірі 59 967 грн 12 коп. - погашених процентів за користування кредитом, 19 841 грн 01 коп. - погашеного тіла кредиту, а також Ѕ частину кредитних зобов'язань, що підлягають сплаті, в розмірі 62 028 грн 34 коп. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 серпня 1974 року по 4 листопада 2013 року.

За час шлюбу сторонами набуто ритуальний цех по АДРЕСА_1 у м. Жовкві Львівської області (колишня АДРЕСА_1) та 5/100 частин нежитлових приміщень загальною площею 28,8 кв. м на АДРЕСА_2 у м. Жовкві Львівської області.

За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи питання про поділ майна, суди дійшли висновку про те, що ОСОБА_3 необхідно виділити 5/100 частин нежитлових приміщень та 29/100 ідеальних частин нежитлової будівлі ритуального цеху, а ОСОБА_4 - 71/100 ідеальну частину нежитлової будівлі ритуального цеху.

З матеріалів справи вбачається, що кожна із сторін є фізичною особою-підприємцем, при цьому у 5/100 частинах нежитлових приміщень на АДРЕСА_2 у м. Жовкві Львівської області розміщено магазин в якому підприємницьку діяльність здійснює ОСОБА_3, а у будівлі ритуального цеху підприємницьку діяльність здійснює ОСОБА_4

Виділяючи у власність ОСОБА_6 5/100 нежитлових приміщень як окремий об'єкт та визначаючи за нею право на частку в будівлі ритуального цеху, суди наведеного не врахували, не перевірили чи визначення частки у останній не буде тягти за собою створення перешкод у здійсненні підприємницької діяльності ОСОБА_4 та виникнення конфліктів пов'язаних з використанням будівлі, яка стала об'єктом спільної часткової власності, та не обговорили можливість її виділу лише відповідачу із стягненням з нього, при наявності для цього підстав, грошової компенсації за переотриману частку в майні на користь позивача.

Зазначаючи, що ритуальний цех був набутий ОСОБА_4 в порядку викупу у МП «Ремесло», суди не навели доказів на підтвердження цієї обставини.

З долучених до справи документів випливає, що він був переданий йому як вклад учасника при виході з цього підприємства.

Суди не перевірили за рахунок яких коштів такий вклад формувався, а, відповідно, чи є підстави вважати отримане учасником при виході з підприємства майно, як його частку в ньому, спільною сумісною власністю подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що 22 січня 2010 року між ОСОБА_3 та Камянко-Бузькою філією-відділенням ВАТ "Ощадбанк" укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 2203-2885, за умовами якого банк зобов'язувався надавати позичальнику кредит в сумі 180 000 грн окремими траншами за відновлюваною кредитною лінією у період з 27 січня 2010 року по 27 січня 2012 року з остаточним терміном повернення 27 січня 2012 року.

Стягуючи з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 Ѕ частину сплачених кредитних зобов'язань за договором відновлювальної кредитної лінії № 2203-2885 від 27 січня 2010 року в розмірі 59 967 грн 12 коп. погашених процентів та 19841 грн 1 коп. тіла кредиту, Ѕ частину кредитних зобов'язань, що підлягають сплаті у майбутньому в розмірі 62 028 грн 34 коп., суди не врахували того, що обов'язок по поверненню кредиту, при умові його використання в інтересах сім'ї, лежить на кожному з подружжя як солідарному боржнику. Чинним законодавством не передбачена можливість стягнення на користь одного з подружжя Ѕ частини внесених за рахунок спільних коштів грошей на погашення кредиту.

Таке право виникає у солідарного боржника в разі виконання ним солідарного обов'язку особисто і у повному обсязі (ст. 544 ЦК України).

З огляду на викладене, при вирішенні спору суди мали з'ясувати, коли сплачувались кошти на погашення кредиту (в період коли сторони вели спільне господарство чи під час припинення його ведення), чи погашено кредит у повному обсязі і коли, та за рахунок чиїх коштів.

Сплачені за рахунок особистих коштів одного з подружжя гроші на погашення спільного боргу і до повного виконання такого зобов'язання можуть бути враховані при поділі спільного майна подружжя шляхом збільшення на цю суму частки останнього у спільному майні.

Крім того, стягуючи кошти на користь ОСОБА_3 в сумі 62028 грн 34 коп., як Ѕ частину, що підлягає сплаті на погашення кредиту в майбутньому, суди не навели норми матеріального права, яка передбачає таку можливість, і по суті провели заміну кредитора у зобов'язані - з банку, який надав кредит, на ОСОБА_3, хоча докази проведення заміни кредитора у цьому зобов'язанні у справі відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 про поділ рухомого майна, суди виходили із того, що речі домашнього вжитку можуть бути поділені між сторонами в натурі, тому підстав для присудження грошової компенсації немає.

Однак дійшовши такого висновку, суди фактично не вирішили вказані позовні вимоги, не врахували позицію ОСОБА_3, яка у запереченнях на зустрічну позовну заяву (а. с. 234-237, Т. 1) фактично погоджувалась з тим, що частина речей, з приводу яких виник спір, є спільним майном подружжя.

З огляду на викладене суд мав провести поділ цього майна та визначити спосіб його поділу. Обрання судом способу поділу рухомого майна, відмінного від того, про який просить співвласник не вважається виходом за межі позовних вимог, оскільки таке право закріплене за судом згідно положень ст. ст. 70, 71 СК України.

Вказані порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 212 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, в зв'язку з чим судові рішення у частині вирішення позову про поділ спільного майна подружжя підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Що ж стосується вирішення вимог ОСОБА_4 у частині визнання спільним майном подружжя житлового будинку АДРЕСА_3 і його поділ, то суди правильно виходили із того, що вказаний будинок належав ОСОБА_7 та був подарований ОСОБА_3 згідно договору дарування від 24 жовтня 1987 року, тому є особистою власністю останньої.

ОСОБА_4 не доведено, що за час шлюбу це майно істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок грошових або трудових затрат другого з подружжя, що б давало підстави для визнання його спільною сумісною власністю подружжя (ст. 25 КпШС України, ст. 62 СК України).

Такі висновки відповідають обставинам справи і ґрунтуються на зазначених нормах матеріального права.

Порушень норм процесуального права при проведенні оцінки поданих доказів в цій частині не встановлено.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З огляду на те, що судові в іншій частині ухвалені з додержанням вимог матеріального і процесуального права, підстави для їх скасування і задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 1 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 9 липня 2014 року в частині вирішення позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук