АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

26 травня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І., Антоненко Н.О.

при секретарі - Бабіч К.А., Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ГанчукЮлія Ярославівна, Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_5, про визнання договору дарування недійсним, визначення частки померлої в праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом,

за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року,

встановила:

у серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування Ѕ частини жилого будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визначити частку померлої ОСОБА_6 в спільній сумісній власності на Ѕ частину жилого будинку, визнати за ОСОБА_1 право власності на ј частину будинку, посилаючись на те, що вказаний будинок був спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6, а тому вона має право на спадкування після смерті ОСОБА_6 належної їй частки.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року позов було задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи.

Відповідач ОСОБА_2 також подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала, що вона є дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_6 За спільні кошти подружжя ними було придбано 18.12.1990 р. жилий будинок АДРЕСА_1. За життя матері Ѕ частина будинку була 27.12.2004 р. подарована їх сину, а її брату - ОСОБА_5 Таким чином після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилась спадщина на належну їй ј частину будинку. Однак ОСОБА_2 21.05.2014 р. подарував Ѕ частину будинку своїй онуці - ОСОБА_3

Оскільки інші спадкоємці - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 відмовились від прийняття спадщини, позивач просила визнати недійсним вказаний договір дарування, визнати, що частка в будинку належна ОСОБА_6 на день смерті становила ј частину, та визнати за нею, як спадкоємицею право власності на ј частину.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року позов було задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з часу реєстрації шлюбу між ними 15.10.1952 р. проживали спільно, мали спільний бюджет та вели спільне господарство і за спільні кошти та внаслідок спільної праці ними було придбано жилий будинок АДРЕСА_1 у Тресту «Південтеплоенергомонтаж». ОСОБА_2 за життя ОСОБА_6 свідомо не надавав рішення суду про визнання шлюбу недійсним, оскільки усвідомлював та визнавав спільність їх проживання, спільність побуту, а також належність даного будинку на праві спільної сумісної власності. Тому суд визнав, що на час смерті ОСОБА_6 належала ј частина будинку, яка підлягає спадкуванню.

Однак з таким висновком погодитись неможливо, оскільки він зроблений з порушенням норм матеріального права.

Як видно з матеріалів справи, між ОСОБА_2 та Трестом «Південтеплоенергомонтаж» 18.12.1990 р. було укладено Договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_2 придбав будинок АДРЕСА_1 за 9 264 крб.

В Будинковій книзі на будинок АДРЕСА_1 зазначено зареєстрованими: ОСОБА_2, наймач - з15.06.1969 р., дружина - ОСОБА_6 - з 15.06.1965 р., дочка - ОСОБА_7, син - ОСОБА_5 (а/с191 т. 1). В довідці Форми-3 від лютого 1991 р. зазначено прописаними ОСОБА_2 та дружину - ОСОБА_6 (а/с192 т. 1).

Суд першої інстанції зазначив в рішенні про факт того, що рішенням 1 дільниці Аргаяшського народного суду Челябінської обл. РРФСР від 04.09.1956 р. було визнано недійсним шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 Однак, суд першої інстанції не зробив належного висновку щодо правових наслідків визнання цього шлюбу недійсним. Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_6 оскаржувала вказане рішення, воно було предметом перегляду в касаційному порядку, було залишено без змін 24.09.1956 р. Челябінським обласним судом РРФСР та вступило в законну силу. Після цього ОСОБА_2 та ОСОБА_6 шлюб між собою не реєстрували. З вересня 1957 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_6 переїхали проживати до м. Києва.

Відповідно до ст. 16 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану Української РСР (прийнятий 31.05.1926 р., вступив в дію з 01.09.1926 р., ЗУ УРСР.- №66-69.ст.440) з моменту вступу в законну силу рішення про визнання шлюбу недійсним, шлюб вважається недійсним з часу його укладення.

Всі обставини, на які посилалась позивач при зверненні до суду з даним позовом, а саме - наявність у подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6 спільних дітей, їх спільне проживання, ведення спільного господарства до дня смерті ОСОБА_6, а також використання ОСОБА_2 паспорту з відміткою про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_6 від 15.10.1952 р. старого зразку НОМЕР_1, виданого МВМ м. Києва 13.11.1956 р. (а/с188 з/б т. 1) та отримання ним 20.11.1998 р. паспорту нового зразку з такою ж відміткою (а/с 70 т.1) не можуть бути підставою для визнання шлюбу дійсним.

Факт анулювання актового запису №157 про шлюб, укладений 15 жовтня 1952 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ватутінського міського управління юстиції у Черкаській обл. 06.09.2014 р., вже після смерті ОСОБА_6, не впливає на момент визнання його недійсним.

Тим більше не можуть створювати юридичних наслідків щодо визначення походження придбаного майна зазначені в рішенні суду факти - ненадання ОСОБА_2 за життя ОСОБА_6 рішення про визнання шлюбу недійсним, усвідомлення ним та визнання спільності проживання, побуту та ведення господарства, зазначенням ним ОСОБА_6 в якості дружини в різних заявах, подання ОСОБА_6 в якості дружини заяви про згоду на дарування частини будинку (а/с221 т. 1).

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Таким чином, факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 1 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Отже, виходячи із положень ст. 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 до 01 січня 2004 р. однією сім'єю не має юридичного значення як підстава для визначення набутого в 1990 р. жилого будинку спільним сумісним майном подружжя.

Визнаючи придбаний в 1990 р. ОСОБА_2 жилий будинок спільним сумісним майном подружжя, суд першої інстанції одночасно визнав його майном, придбаним внаслідок спільної праці членів сім'ї та послався на положення ст. 17 Закону України «Про власність» - «Право спільної власності громадян», який був введений в дію з 15 квітня 1991 р. В ч. 1 ст. 17 цього Закону було закріплено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до п. 1 постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 р.№885-XII «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» Закон Української РСР "Про власність" застосовується до правовідносин, які виникли після введення в дію Закону, тобто з 15 квітня 1991 року.

Щодо правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, Закон

Української РСР "Про власність" застосовується до тих

прав і обов'язків, що виникнуть після введення в дію Закону.

Посилання суду першої інстанції на п. 4 цієї постанови, про те, що правила, які містяться в Законі Української РСР "Про власність" і були передбачені Законом СРСР "Про власність в СРСР", застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 1 липня 1990 року є невірним, оскільки в ч. 1 ст. 4 «Суб'єкти права власності. Форми власності» Закону СРСР «Про власність» не було зазначено про режим спільної сумісної власності, а було визначено лише, що майно може належати на праві загальної (пайової або спільної) власності одночасно кільком особам, незалежно від форми власності.

Таким чином дія Закону Української РСР «Про власність» на правовідносини, що виникли 18.12.1990 р. не поширюється.

В діючому станом на 1990 р. ЦК Української РСР (1963 р.) було передбачено в ст. 112 два види спільної власності - із визначенням часток (часткова власність) і без визначення часток (сумісна власність). При цьому спільною сумісною власністю визнавалась лише власність колгоспного двору (ст. 120).

Одночасно спільною сумісною власністю визнавалось майно, придбане подружжям, що було врегульовано в ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР (1969 р.), яка також до правовідносин, що є предметом встановлення по даній справі, застосуванню не підлягає.

Отже, суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що вказаний жилий будинок було придбано ОСОБА_6 та ОСОБА_2 за спільні кошти за час їх спільного проживання, він належав їм на праві спільної сумісної власності, а відтак ступінь їхньої участі у придбанні майна є рівною, і тому їм належало по Ѕ частині будинку, оскільки чинне на той час законодавство не передбачало виникнення права спільної сумісної власності для осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, хоча і проживають однією сім'єю.

Враховуючи, що відсутні підстави для визначення частки померлої ОСОБА_6 в розмірі ј частини жилого будинку, відповідно відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та права ОСОБА_1 на спадкування після смерті ОСОБА_6

Таким чином рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а по справі слід ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ганчук Юлія Ярославівна, Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, визначення частки померлої в праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 760/16976/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5668/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Лозинкська М.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.