Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 336/4179/15 Головуючий у 1 інстанції: Суркова В.П.
№ провадження 22-ц/778/6006/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізькій області у складі:

головуючого Гончар М.С.,

суддів Стрелець Л.Г.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, Міського комунального підприємства «Основаніє», Шевченківського РВ у м. Запоріжжя УДМС в Запорізькій області про відновлення та визнання права користування квартирою, усунення перешкод в користуванні кватирою, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, МКП «Основаніє», Шевченківського РВ у м. Запоріжжя УДМС в Запорізькій області про відновлення та визнання права користування квартирою, усунення перешкод в користуванні кватирою.

В обґрунтування позову зазначав, що з 08.06.1977 року він разом з матірю ОСОБА_7 та сестрою ОСОБА_4, проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1, загальною площею 42,98 кв.м., житловою площею 26,86 кв.м.

26.11.2012 року його мати ОСОБА_7 померла.

15.05.203 року він звернувся до Пятої державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

З метою збирання документів для оформлення спадщини він звернувся до Центру обслуговування абонентів № 10 МКП «Основаніє» за довідкою про реєстрацію його місця проживання та отримав відповідь про те, що він з 04.03.1997 року знятий з місця проживання за вироком по кримінальній справі Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.1996 року.

Зазначає, що він з 1996 року був неодноразово засуджений за скоєння різних злочинів, зо що відбував покарання в місцях позбавлення волі. Після звільнення з місць позбавлення волі завжди повертався до дому.

Внаслідок отриманої травми з 03.11.2014 року до травня 2015 року перебував на стаціонарному лікування в Запорізькій міській лікарні № 5.

Усі його звернення до сестри ОСОБА_4, яка є відповідачем по справі. З прохання щодо вирішення питання стосовно квартири, остання залишає поза увагою, змінила замки та відмовляється надати йому комплект ключів від квартири.

Більш того, вона повідомили його про те. Що під час його перебування від вартою у слідчому ізоляторі м. Запоріжжя з 26.05.2000 року по 26.05.2003 року, квартира була приватизована на підставі розпорядження Шевченківської РДА Запорізької міської ради № 4307 від 29.12.2000 року та видано свідоцтво № 12055 про право спільної сумісної власності на житло від 29.12.2000 року.

Таким чином право спільної сумісної власності було оформлено на ОСОБА_4, сірого М.В., ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Зазначає, що приватизація відбулась без врахування його права на 1/5 частку спірної квартири, від права користування якою він ніколи не відмовлявся та на теперішній час має зазначене право він має ще з огляду на фактичне прийняття спадщини після смерті матері.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд відновити йому та визнати за ним право користування квартирою № 4 в будинку № 12 по вул. Брюлова в м. Запоріжжя загальною площею 42,98 кв.м., житловою площею 26,86 кв.м. з 04.03.1997 року, усунути йому перешкоди у користування житлом та вселити його до спірної квартири.

Заочним рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2015 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що суд з дотриманням вимог ст. ст. 212 215 ЦПК України належно оцінив надані докази, виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про відмову у позові.

Судом першої інстанції правильно застосовано ст. 11 ЦПК України щодо обмеження судового розгляду межами позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст.3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

У ч. 1 ст. 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту відновлення та визнання права користування квартирою позивач в силу ст. ст. 10,60 ЦПК України був зобов'язаний на засадах змагальності переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Відповідно, дійшовши правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог щодо відновлення та визнання права користування квартирою і усунення перешкод у користуванні цією квартирою, суд першої інстанції, як наслідок, зробив вірний висновок щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог до до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, Міського комунального підприємства «Основаніє», Шевченківського РВ у м. Запоріжжя УДМС в Запорізькій області.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Тобто, у відповідності до ст.ст. 3,15 ЦПК України позивач має право на захист свого цивільного права чи інтересу у разі його порушення або оспорювання або невизнання.

З матеріалів справи вбачається, що позивач при звернені до суду не вказував, яке його суб'єктивне право порушено, як до такого порушення причетні відповідачі. В чому саме полягає порушення законних прав позивача.

Підставою позовних вимог позивач вказує порушення його житлових прав ( зняття з реєстрації.)

Проте в матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач був прописаний у квартирі АДРЕСА_1, де відповідачі ОСОБА_4,ОСОБА_5,ОСОБА_6С.є співвласниками зазначеної квартири.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач не довів, яке його суб'єктивне право порушено та якими саме діями відповідачів здійснено таке порушення.

Посилання апелянта на п.7 ч.3 ст.71 Житлового кодексу УРСР діючої редакції є помилковим, оскільки позивач в позові зазначає, що з реєстрації в спірній квартирі його було знято у 1997 році, проте дана норма закону на той час діяла у наступній редакції: жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сімї понад шість місяців у випадках: взяття під варту протягом усього часу перебування під слідством і судом.

В позовній заяві позивач зазначає, що 26.07.1996 року він був взятий під варту, та за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.1996 року був засуджений за скоєння злочину передбаченого ч.2 ст.141 КК УРСР в редакції 1960 року до трьох років позбавлення волі з конфіскацією ? частки індивідуального майна.

Інструкцією щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженої наказом МВС України № 316 від 17.08.1994 року зокрема п.34, передбачено, що паспорти осіб, що знаходяться під вартою, після вироку, який набрав законної сили, надсилаються судовими органами у слідчі ізолятори разом з повідомленнями про вироки, що набрали законної сили, відносно цих осіб. Паспорти, що надійшли, надсилаються до органів внутрішніх справ, на території обслуговування яких знаходяться слідчі ізолятори, для оформлення виписки, після того додаються до особових справ засуджених.

Відповідно до п.75 наказу МВС № 66 ДСК від 03 лютого 1992 року «Про затвердження тимчасової Інструкції про порядок документування і прописки ( реєстрації) громадян України», виписка осіб, засуджених до позбавлення волі проводиться після вступу вироку в законну силу

Переважна частина апеляційної скарги не містить доводів на спростування рішення суду. Натомість апелянтом перелічені позовні вимоги, заявлені у суді першої інстанції, вказано, які встановлені судом факти та висновки рішення суду апелянт вважає неправильними. Вказане не може спростувати рішення суду і не доводить його незаконності.

Проте, апелянт не враховує вимоги ст.ст. 10,60 ЦПК України, згідно яких саме позивач має доводити свої вимоги належним чином, надати належні, припустимі та переконливі докази фактичних та правових підстав заявлених позовних вимог. Доказів позовних вимог апелянт не надав, обмежившись викладенням фактичних обставин справи, що не дає підстав для висновку про обґрунтованість позовних вимог та незаконність рішення суду першої інстанції.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановляння нового рішення по справі.

Керуючись ст.ст. 303,307,308ПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2015 року в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: