АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Карнауха П.М.,

суддів: Кривчун Т.О., Пилипчук Л.І.

при секретарі - Ткаченко Т.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 січня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Октябрської районної в м. Полтаві ради про розірвання договору найму та примусове виселення з квартири.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 р. ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів, в якому, посилаючись на неможливість проживання з відповідачами та їх дітьми в належній йому на праві приватної власності квартирі, в якій вони та їхні малолітні діти проживають як наймачі згідно договорів найму жилого приміщення, був змушений піти з квартири, після чого направив повідомлення відповідачам в обумовлений договором строк про розірвання договорів найму, проте відповідачі не бажають добровільно виселитися з належної йому на праві власності квартири, у зв'язку з чим та з урахуванням поданих уточнень, остаточно просив суд розірвати договори найму №№ 41 та 42 житлової кімнати від 20.09.2007 р., укладені між ним та відповідачами, примусово виселити їх з дітьми з належної йому квартири без надання іншого жилого приміщення, зобов'язати їх з дітьми знятися з реєстрації проживання за вказаною адресою, вивезти їх особисті речі та повернути всі комплекти ключів від вхідних дверей квартири.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 січня 2015 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Октябрської районної в м. Полтаві ради про розірвання договору найму та примусове виселення з квартири задоволено.

Розірвано договір найму за № 41 від 20 вересня 2007 року, укладений між власником ОСОБА_3 та наймачем ОСОБА_4.

Розірвано договір найму за № 42 від 20 вересня 2007 року, укладений між власником ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Зобов'язано ОСОБА_4, ОСОБА_2 разом з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, знятися з реєстрації проживання за адресою АДРЕСА_2, вивезти особисті речі та повернути всі комплекти ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_2.

Вирішено питання стягнення судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права, неповного з'ясування судом першої інстанції обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вказує на те, що позивач надав їм дозвіл на вселення у квартиру як членів сім»ї, а саме як онуці та її чоловіку; разом з позивачем вони вели спільне господарство, постійно спільно проживали та можуть бути визнані членами сім»ї власника квартири.

Вважають, що позивачем не надано доказів на підтвердження своїх вимог, суд першої інстанції не вірно застосував до правовідносин ст. 168 ЖК УРСР та помилково не застосував норми ст. ст. 157, 116 ЖК УРСР, 821, абз. 2 ч. 1 ст. 822 ЦКУ, порушив норми міжнародного права та ЗУ «Про охорону дитинства».

Також вказує на те, що витрати на правову допомогу не підтверджені розрахунком.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Як установлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, позивачу ОСОБА_3 на підставі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24.05.2006 року, яке набрало законної сили, на праві приватної власності, яке зареєстровано у встановленому законом порядку, належить квартира АДРЕСА_2 (а.с. 8,9).

20.09.2007 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір № 41, яким ОСОБА_3 (власник) надає ОСОБА_4 (наймач) кімнату житловою площею 10,8 кв.м. на постійне місце проживання (а.с. 12).

Аналогічний договір № 42 був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 13).

Вказаними договорами сторони погодили, що договір може бути продовжений по домовленості сторін, а розірваний по бажанню однієї із сторін до закінчення строку, після попередження не менш як за 15 днів до його розірвання.

Згідно Довідки КП ЖЕО-2 від 23.06.2014 р., у зазначеній квартирі зареєстровано 5 осіб, з яких: ОСОБА_3, власник та піднаймачі ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14).

11.08.2014 р. ОСОБА_3 направив ОСОБА_4 та ОСОБА_2 повідомлення про виселення з квартири, яке отримано ними 16.08.2014 р. під підпис.

У повідомленні позивачем зазначено про розірвання договорів найму з відповідачами, виселення їх з квартири внаслідок створення неможливих умов для проживання та вимогою виселитися в строк до 01.09.2014 року, вивіз належних їм речей, передачу всіх комплектів ключів від вхідних дверей в квартиру та зняття з реєстрації. Попереджено, що в разі відмови та порушення строку виселення буде звертатися в суд з позовом про примусове виселення на підставі ст. 169 ЖК України (а.с. 15).

Як установлено судом та вбачається з матеріалів справи, що відповідач ОСОБА_4 є онукою позивача ОСОБА_3, ОСОБА_2 - її чоловіком, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - їхніми дітьми. Належність відповідачам на праві власності нерухомого майна судом не встановлено.

У справі також наявні акт обстеження житлово-побутових умов проживання малолітніх дітей відповідачів, складений на підставі заяви ОСОБА_4 завідуючим сектором з питань опіки та піклування служби у справах дітей ОСОБА_7 та провідним спеціалістом ОСОБА_8; характеристики з місця роботи відповідачів, довідки про відвідування їхніми дітьми навчального закладу (а.с. 34-48).

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог, що відповідає обставинам справи і нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.317,319,321,391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 150, 158-161,168, 169 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом), а також частина кімнати.

Жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку.

Члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму.

Наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил… роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги.

У разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вірно встановивши обставини справи, здійснивши аналіз правових норм, що регулюють дані правовідносини, суд дійшов вірного висновку про те, що відповідачі були вселені в належну позивачу квартиру як наймачі згідно укладених з власником договорів найму, в яких зокрема погодили, що договори можуть бути розірвані по бажанню однієї із сторін до закінчення строку після попередження не менш як за 15 днів до їх розірвання. Отримавши 16.08.2014 р. від позивача письмове повідомлення від 11.08.2014 р. про розірвання договорів найму, відповідачі з дітьми протягом трьох наступних місяців добровільно не звільнили квартиру та не знялися з реєстрації, у зв'язку з чим порушили право позивача на володіння, користування та розпорядження своїм майном . Позов до суду позивач подав 29.09.2014 р.. через три місяці після одержання відповідачами повідомлення про розірвання договорів найму.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що відповідачі вселені в спірну квартиру як члени сім»ї власника, спростовуються наявними у справі договорами найму, в яких зазначено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є наймачами жилої кімнати площею 10,8 кв.м., а також довідкою КП «ЖЕО №2», в якій вони значаться як піднаймачі. Доказів щодо визнання їх у судовому порядку тощо членами сім»ї власника спірної квартири на підставі ст. 156 ЖК України не надано. З цих же підстав не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги щодо ведення спільного господарства з позивачем та постійного спільного проживання з ним.

Натомість доведено матеріалами справи та обставина, що позивач не проживав у спірній квартирі, оскільки це підтверджено актом обстеження житлово-побутових умов проживання малолітніх дітей відповідачів, складеним на підставі заяви ОСОБА_4 завідуючим сектором з питань опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Октябрської районної в м. Полтаві ради та повідомленням про виселення з квартири, в якому значиться адреса позивача: АДРЕСА_1.

Посилання апелянтом на ст. 64 ЖК України безпідставне з огляду на те, що дана стаття регулює питання користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Оскільки спірна квартира є приватною власністю позивача, зазначена правова норма застосуванню не підлягає.

Також не приймаються колегією суддів посилання апеляційної скарги на приписи ст.ст. 821, 822 ЦК України щодо строків договору найму, оскільки, як вказувалося вище, договорами найму, що були укладені між сторонами, погоджено їх розірвання по бажанню однієї із сторін до закінчення строку після попередження не менш як за 15 днів до їх розірвання. Договори найму були чинні та не оспорювалися відповідачами у судовому порядку, у тому числі щодо строків дії чи інших умов.

Інші доводи апелянта, у тому числі, щодо недоведеності позовних вимог та їх спростування, зокрема показами свідків та поясненнями позивача, зводяться до переоцінки доказів на свою користь та не заслуговують на увагу колегії суддів.

Разом з тим, перевіряючи рішення в частині розподілу судових витрат, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу .

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ст.84 ЦПК України).

Згідно ст. 38 ЦПК України, сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження (крім справ про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника.

Представником у суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді, за винятком осіб, визначених у статті 41 цього Кодексу (ст. 40 ЦПК України).

Частинами четвертою, п'ятою ст. 42 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника можуть також посвідчуватись ордером, дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором. До ордера обов'язково додається витяг із договору, у якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. Витяг засвідчується підписом сторін договору. Оригінали документів, зазначених у цій статті, або копії з них, посвідчені суддею, приєднуються до справи.

Як роз'яснено у п.п. 47,48 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 р., при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У матеріалах справи міститься копія ордеру на надання правової допомоги ОСОБА_3 адвокатом ОСОБА_9 (а.с. 16).

Згідно наданої суду Довідки-розрахунку, витрати на послуги адвоката, які складаються з попереднього опрацювання матеріалів, формування правової позиції, консультування, складання адвокатського запиту, підготовки позову та процесуальних документів, на які витрачено 5,5 год., складають 2500,00 грн. та сплачені ОСОБА_3 згідно квитанції № 97 від 10.06.2014 р. (а.с. 16 на звороті).

В ордері адвоката зазначено, що правова допомога надається ОСОБА_3 на підставі договору № 97 від 10.06.2014 р., разом з тим, ні в ордері. Ні в квитанції про сплату послуг не вказано, в якій саме справі надається правова допомога, також не надано витяг з договору з визначеним об'ємом повноважень адвоката як представника, або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій та у якій конкретній справі він приймає участь.

Таким чином, позивачем не доведено факт отримання правової допомоги саме по даній справі, тому суд першої інстанції без належних правових підстав вирішив питання про стягнення з відповідачів на користь позивача вказаних витрат у розмірі 2500,00 грн.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення в частині стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правову допомогу та відмову у їх стягненні.

Відповідно до 4 ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 січня 2015 року в частині стягнення витрат на правову допомогу скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у стягненні з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу відмовити.

В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 січня 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: /підпис/ П.М.Карнаух

Судді: /підпис/ Т.О.Кривчун

/підпис/ Л.І.Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області П.М.Карнаух