Справа № 354/701/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1039/2015
Головуючий у 1 інстанції Гребик Л. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Медичного реабілітаційного центру Кремінці Міністерства внутрішніх справ України про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та скасування запису у трудовій книжці; визнання неправомірними дій відповідача по переведенню на роботу з МРЦ Кремінці в пансіонат при МРЦ Кремінці; стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 31.08.2013 року по день винесення рішення; стягнення недонарахованої частини заробітної плати у зв'язку з незаконним переведенням на 0,5 ставки за період з 01.01.2003 року по 31.12.2004 року; стягнення доплати до заробітної плати у розмірі 25% згідно ЗУ Про статус гірських населених пунктів в Україні за період з 17.01.2001 року по 31.08.2013 року ; стягнення надбавки за шкідливі умови праці у розмірі 10% за період з 17.01.2001 року по 31.08.2013 року; стягнення індексації заробітної плати з компенсацією за період роботи з 17.01.2001 року по 31.08.2013 року; стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку тривалістю 10 календарних днів; стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн.; стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв»язку з затримкою термінів виплати зарплати; визнання недостовірними відомостей, внесених в довідки про заробітну плату та стягнення недоплаченої заробітної плати,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Яремчанського міського суду від 30 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

09.10.2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовними вимогами, збільшеними, уточненими та зміненими в процесі розгляду справи, викладеними в останній редакції в заяві, поданій суду 26.03.2015 року, до Медичного реабілітаційного центру Кремінці Міністерства внутрішніх справ України про скасування наказу №131 від 30.08.2013 року про звільнення з посади молодшої медичної сестри пансіонату при МРЦ «Кремінці» МВС України по ст.36 п.2 КЗпП України, поновлення на посаді молодшої медичної сестри МРЦ «Кремінці» МВС України, скасування запису в трудовій книжці наказу №131 від 30.08.2013року про звільнення з роботи, визнання дій, повязаних із переведенням на роботу з МРЦ «Кремінці» в пансіонат при МРЦ «Кремінці» неправомірними, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 31.08.2013р. по день постановлення рішення, виходячи із середньої місячної заробітної плати в розмірі 1450 грн., стягнення недонарахованої частини заробітної плати у звязку із незаконним переведенням на 0,5 ставки за період з 01.01.2003р. по 31.12.2004р. у розмірі 2277,45 грн., стягнення доплати до заробітної плати у розмірі 25% згідно ЗУ «Про статус гірських населених пунктів в Україні» за період з 17.01.2001р. по 31.08.2013р. у розмірі 12685,63 грн., стягнення надбавки за шкідливі умови праці 10% за період з 17.01.2001р. по 31.08.2013р. у розмірі 4312,97 грн., стягнення заборгованої індексації заробітної плати з компенсацією за період роботи з 17.01.2001р. по 31.08.2013р., стягнення грошових коштів за невикористану додаткову відпустку тривалістю 10 календарних днів у розмірі 483 грн., стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31500 грн., стягнення відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000грн., визнання даних, внесених відповідачем до довідок про заробітну плату, недостовірними, а дії відповідача - незаконними та зобовязання відповідача виплатити недоплачену заробітну плату, стягнення компенсації втрати частини заробітку у зв'язку з затримкою термінів виплати заробітної плати в сумі 3248,69 грн.

В обґрунтування позову посилалась на те, що з 1993 року періодично перебувала у трудових відносинах з Медичним реабілітаційним центром Кремінці, згідно наказу №2 від 17.01.2001 року прийнята на посаду молодшої медичної сестри МРЦ «Кремінці», а наказом №122 від 12.08.2013 року в зв'язку з організаційно-штатними змінами перепризначена на посаду молодшої медичної сестри пансіонату МРЦ «Кремінці». Наказом №131 від 30.08.2013 року її звільнено із займаної посади по п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України в зв'язку із закінченням строку трудового договору.

Зазначала, що до 2012 року пансіонат МРЦ «Кремінці» працював постійно, вона мала постійну роботу, в зв'язку з чим не було необхідності оскаржувати незаконні переміщення.

Згідно наказу №99 від 25.06.2013 року всіх працівників МРЦ «Кремінці» було повідомлено про скорочення штату та проведення реорганізації, після чого посадові особи МРЦ «Кремінці» з метою привласнення грошових коштів, які підлягали виплаті скороченим працівникам, по закінченні двохмісячного терміну з часу винесення наказу про скорочення чисельності (штату ) працівників 27.08.2013 року викликали її та інших працівників і під тиском та під диктовку зобов'язали написати заяву заднім числом про перепризначення на посаду молодшої медичної сестри на 0,75 ставки в пансіонат МРЦ «Кремінці», який функціонує в період з червня по серпень та з грудня по лютий місяці, з 12.08.2013 року, запевнивши, що в такому випадку допомога по безробіттю буде більшою, а з 01.12.2013 року її буде знову прийнято на попередню посаду. ЇЇ необізнаність про права та гарантії згідно чинного законодавства в подальшому стало підставою незаконного звільнення з роботи наказом №131 від 30.08.2013 року по закінченню трудового договору, який підлягає скасуванню, а вона - поновленню на роботі. Вона перебуває у вимушеному прогулі з 31.08.2014 року , а тому відповідач зобов'язаний виплатити їй середній заробіток по день постановлення рішення, виходячи із середньої заробітної плати 1450 грн.

Незаконне звільнення з роботи вона оскаржувала до Яремчанського міського суду, однак в процесі розгляду справи керівник МРЦ «Кремінці» шляхом обману переконав її залишити позов без розгляду, запевнивши, що надасть постійне місце праці їй або її чоловікові. Проте після залишення позову без розгляду її не прийняли на постійну роботу, а від тимчасової роботи вона відмовилась. Вона є інвалідом третьої групи, часто хворіє, а тому вважає, що звернулася за захистом своїх порушених прав з пропуском строку позовної давності з поважних причин, який просила поновити. Відповідачем було порушено її трудові права, а саме, протягом 2003-2004 років її переводили на 0,5 ставки, не повідомляючи про це в порушення вимог ст.ст.32, 103 КЗпП України. Суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови. Дії керівництва МРЦ є незаконними, а тому з відповідача на її користь підлягає стягненню різниця в оплаті праці, компенсація за невчасно виплачену заробітну плату за період 2003-2004 років та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, як це передбачено ст.117 КЗпП України, оскільки в день звільнення всі належні їй суми не були виплачені.

Позивачка зазначала, що заробітну плату (оклад) виплачували їй у нижчому розмірі ніж мінімальна заробітна плата, заробітна плата за кожний місяць відрізнялась в розмірах, відповідач не проводив індексацію з компенсацією, не виплачував надбавку за шкідливі умови праці у розмірі 10% , доплату до заробітної плати у розмірі 25% згідно ЗУ «Про статус гірських населених пунктів в Україні» за період роботи з 17.01.2001 року по момент звільнення.

Також відповідач перевів її з МРЦ «Кремінці» в пансіонат при МРЦ «Кремінці» наказом від 12.08.2013 року незаконно, оскільки заява була написана нею під тиском керівництва і переведення призвело до зміни істотних умов праці, оскільки пансіонат функціонує сезонно, про зміну істотних умов праці її не було повідомлено за два місяці.

Позивачка також вказує, що порушеннями законодавства про працю їй заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює в розмірі 10000 грн. Таку шкоду позивачка обґрунтовує тим, що після звільнення вона перебували в стані морального пригнічення, дискомфорту та постійних стресів, у неї склалося скрутне матеріальне ставище, оскільки на її утриманні перебувають двоє дітей , а будь-яких інших джерел доходів у неї немає. Їй було дуже боляче не тільки фізично, а й через несправедливе відношення. Моральна атмосфера в сімї різко погіршилася, позивачка втратила вплив і повагу не тільки серед колег по колишній роботі, а й серед членів своєї родини. В позивачки також погіршився стан здоровя, порушився нормальний сон, вона постійно перебуває в пригніченому стані, у стані депресії, часто нервується, переживає, емоційно перенапружена, втратила спокій та нормальний життєвий ритм. Внаслідок зменшення посадового окладу їй не вистачало заробітної плати на продукти, на дітей. Вона є інвалідом третьої групи, чоловік не працює, а тому її заробітна плата була єдиним джерелом доходів сім'ї.

Надані відповідачем суду довідки про виплачену та нараховану їй заробітну плату містять недостовірну інформацію в порівнянні з виданими їй розрахунковими листами, а тому дії відповідача в цій частині є неправомірними, в зв'язку з чим відповідач зобов'язаний виплатити їй недоплачену заробітну плату.

Як мати двох дітей віком до 15 років вона мала право на додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів, яка за 2013 рік не була нею використана, тому при звільненні відповідач зобов'язаний був виплатити їй грошовому компенсацію за цю відпустку, чого не було зроблено в день її звільнення. Тому з відповідача підлягає стягненню компенсація за невикористану нею додаткову відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по час постановлення судового рішення.

Зважаючи на наведене, просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Яремчанського міського суду від 30 березня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Медичного реабілітаційного центру Кремінці МВС України на користь ОСОБА_2 1023,03 грн. доплати до посадового окладу в зв'язку зі зміною розмірів оплати праці, 1941,65 грн. компенсації за невчасно виплачені доходи, 515,70 грн. компенсації за невикористану додаткову відпустку.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Медичного реабілітаційного центру Кремінці МВС України в дохід держави 243,60 грн. судового збору.

На зазначене рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, оскільки не погоджується з рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог (окрім доплати до посадового окладу в звязку зі зміною розмірів оплати праці, компенсації за невчасно виплачені доходи, компенсації за невикористану відпустку), так як суд неповно зясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, обєктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необгрунтованим.

Зокрема апелянт вказує, що суд не надав належної оцінки наведеним нею вимогам законодавства щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у звязку з чим рішення в частині відмови у задоволенні даної вимоги є незаконним. Суд залишив поза увагою положення ч.2 ст.233 КЗпП України і неправомірно в порушення вимог матеріального права відхилив клопотання про поновлення пропущених нею строків для звернення до суду, в якому вона чітко та обширно обґрунтовувала причини пропуску такого строку.

Зазначає, що в аналогічних справах (за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8В.) відповідач здійснив виплати грошових коштів за несвоєчасний розрахунок у звязку з несвоєчасною компенсацією за невикористану відпустку. При цьому відповідачем самостійно добровільно проведено розрахунок по заборгованості та надано письмові довідки. Так як судом стягнуто з відповідача грошові кошти за невикористану відпустку, тому при винесенні рішення суд повинен був стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку и звільненні.

Стверджує, що суд дійшов помилкового висновку в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та скасування запису у трудовій книжці; визнання неправомірними дій відповідача по переведенню на боту з МРЦ "Кремінці" в пансіонат при МРЦ " Кремінці". В цій частині рішення суду не відповідає обставинам справи.

Також зазначає, що суд не досліджував питання індексації заробітної плати.

Вважає, що в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд безпідставно не врахував обставини, на які вона посилалась в обґрунтування вказаної позовної вимоги.

З наведених підстав просила рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні вимог про поновлення на роботі, скасування наказів та запису в трудовій книжці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, стягнення індексації з компенсацією, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визнання недостовірними відомостей, внесених в довідки про заробітну плату та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали з наведених у ній мотивів та просили її задовольнити.

Представники відповідача заперечили проти задоволення апеляційної скарги та просили її відхилити, вважаючи, що рішення суду першої інстанції є законним та необґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта, його представника, представників відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає з наступних підстав.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1, 3, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 17.01.2001 року позивачка була прийнята на посаду молодшої медичної сестри в МРЦ «Кремінці». Згідно наказу №10 від 12.01.2011 року (а.с.153) позивачка приступила до роботи у зв'язку із закінченням відпустки по догляду за дитиною до 6 років (а.с.149-152) як палатна молодша медична сестра пансіонату при МРЦ «Кремінці».

Наказом №122-К від 12.08.2013 року в зв'язку з організаційно-штатними змінами ОСОБА_2 перепризначено на посаду молодшої медичної сестри в пансіонат МРЦ «Кремінці», який функціонує в період з червня по серпень та з грудня по лютий місяці (а.с.22).

Наказом №131 від 30.08.2013 року позивачка звільнена із займаної посади на підставі п.2 ст.36 КЗпП України в зв'язку із закінченим строку трудового договору (а.с.23).

Наказ №131 від 30.08.2013 року про звільнення з роботи ОСОБА_2 оспорює з тих підстав, що згідно написаної нею "заднім числом" заяви від 12.08.2013 року її незаконно перевели (перепризначили) в пансіонат МРЦ Кремінці, який функціонує сезонно, оскільки заява була написана нею під тиском керівництва і переведення призвело до зміни істотних умов праці, так як пансіонат функціонує сезонно, про зміну істотних умов праці її не було повідомлено за два місяці, що в подальшому зумовило її незаконне звільнення в зв'язку із закінченням строку трудового договору.

Судом встановлено, що у зв'язку із змінами у штатному розписі МВС України на підставі наказу №576 від 12.06.2013 року «Про організаційні зміни в МВС» та реорганізацію в МРЦ «Кремінці» у відповідача було скорочено всі 96 посад і згідно наказу №99 від 25.06.2013 року всіх працівників було попереджено про майбутнє звільнення по п.1 ст.40 КЗпП України та ознайомлено з даним наказом, зокрема і позивачку, про що свідчить її підпис. Дана обставина визнана сторонами по справі.

Судом встановлено, що 12.08.2013 року позивачка подала відповідачу заяву про перепризначення її на посаду молодшої медичної сестри в пансіонат при МРЦ «Кремінці», який функціонує з червня по серпень та з грудня по лютий місяці (а.с.130), на підставі чого видано наказ №122-к від 12.08.2013 року, а згідно наказу №131 від 30.08.2013 року позивачку було звільнено із займаної посади в зв'язку із закінченим строку трудового договору (п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України).

Таким чином, суд вірно встановив, що заяву про перепризначення (а фактично, про переведення) позивачка написала сама власноручно і будь-яких доказів щодо застосування до неї тиску зі сторони адміністрації нею не представлено суду. Позивачка була повідомлена про наступне звільнення і будь-якого тиску на позивачку зі сторони адміністрації матеріалами справи не встановлено. Що ж стосується посилання позивачки про дату написання заяви, то даний факт не узгоджується з виданим наказом про призначення її на посаду і такі твердження не спростовують висновок суду про те, що до запланованого звільнення позивачка особисто подала вищезазначену заяву. При цьому пояснення свідка ОСОБА_9 не спростовують вищезазначених встановлених судом фактів, оскільки свідку не було відомо про обставини написання заяви позивачкою і свідок свідчила про обставини написання заяви нею особисто, а тому її припущення , що позивачкою було подано заяву під тиском, не заслуговують на увагу.

Судом також встановлено, що після перепризначення на посаду молодшої медичної сестри в пансіонат, який функціонує сезонно, позивачка працювала у відповідача до 30.08.2013 року і була звільнена з займаної посади в зв'язку із закінченим строку трудового договору наказом №131 від 30.08.2013 року згідно поданої нею заяви (а.с.58).

Відповідно до ч.2 ст.23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно ч.3 ст.24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Відповідно до ч.1 ст.32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Положенням ч.1 ст.49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

За змістом ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення у випадку змін в організації виробництва і праці допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою, на іншу роботу.

Судом вірно встановлено, що 12 червня 2013 року уповноваженим органом було прийнято рішення про проведення змін у відповідача в організації виробництва і праці, про що МВС України видало наказ №576 «Про організаційні зміни в МВС». Про наступне звільнення позивачка була персонально повідомлена, що нею не оспорюється. До звільнення позивачка подала відповідачу заяву про переведення (перепризначення) її на сезонну роботу. По закінченні строку трудового договору позивачка подала заяву про звільнення її з роботи в зв'язку із закінченням строку трудового договору, про що було видано оспорюваний наказ.

З урахуванням вищезазначених норм права та матеріалів справи, суд дійшов правильного висновку, що дії відповідача відповідають вимогам закону і позов про визнання неправомірними таких дій відповідача про переведення в пансіонат при МРЦ «Кремінці», скасування оспорюваного наказу №131 від 30.08.2013 року про звільнення з роботи, поновлення на роботі та повязані з цим вимоги про скасування запису в трудовій книжці про звільнення з роботи в зв'язку із закінченим строку трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - задоволенню не підлягають.

Щодо вимог позивачки про стягнення індексації з компенсацію, доплати до посадових окладів у розмірі 25% згідно Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», надбавки за шкідливі умови праці, визнання неправомірними дій щодо надання суду довідок про заробітну плату, які містять недостовірну інформацію, то суд вірно відмовив у задоволенні вказаних вимог за недоведеністю, виходячи із такого.

Судом встановлено, що згідно довідок про заробітну плату, представлених відповідачем, позивачці виплачувались гірські та доплата за шкідливі умови праці (а.с.175-185).

Оплата праці позивачки здійснювалася на підставі наказу №308/519 від 05.10.2005 року «Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоровя та установ соціального захисту населення». Відповідно до п.1.6 наказу конкретні розміри доплат, надбавок та інших виплат визначаються керівником закладу, установи за рахунок і в межах фонду заробітної плати та відображаються в розрахункових відомостях на виплату заробітної плати. Пункт 3.4.5 наказу передбачає, що доплата за шкідливі умови праці установлюється за результатами атестації робочих місць. Згідно протоколу (а.с.171) така атестація проведена у відповідача лише 12.10.2009 року. Тому доплата за шкідливість проводилась в МРЦ «Кремінці» після 2009 року, а позивачці з січня 2011 року, оскільки з березня 2005 року по січень 2011 року вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною (а.с.149-152).

Згідно довідки МРЦ «Кремінці» №55/16-485 від 10.11.2014 року за час роботи індексація заробітної плати позивачці не проводилася, оскільки в ті періоди, коли величина індексу споживчих цін перевищувала поріг інфляції, позивачка не працювала і перебувала у відпустках по догляду за дитиною (а.с.73). Згідно довідки №55/16-25 від 12.02.2015 року індексація заробітної плати в 2012-2013 роках не проводилася, оскільки протягом 2012 року відбувалися регулярні підвищення заробітної плати і базовим місяцем для індексації зарплати позивачці в 2013 році рахувався січень 2013 року, який не індексувався (а.с.155). На підтвердження позовних вимог щодо стягнення індексації позивачкою не надано жодних доказів та відповідних розрахунків. Чинним законодавством не передбачено компенсації невиплаченої індексації. Тому позовні вимоги про стягнення індексації з компенсацією до задоволення не підлягають.

Також недоведеними є вимоги позивачки про визнання недостовірними відомостей, внесених в довідки про заробітну плату та зобов'язання відповідача в зв'язку з цим виплатити недоплачену заробітну плату. Позовні вимоги в цій частині позивачка обґрунтовувала тим, що надані відповідачем суду довідки про виплачену та нараховану їй заробітну плату містять недостовірну інформацію в порівнянні з виданими їй розрахунковими листами, а тому дії відповідача в цій частині є неправомірними. Однак жодних доказів щодо зазначених позовних вимог позивачкою не надано, зокрема не надано суду розрахункові листи, в порівнянні з якими позивачка вважає недостовірними дані довідок відповідача. Тому вимоги позивачки про недостовірність наданих МРЦ «Кремінці» довідок про заробітну плату є надуманими і нічим не обґрунтованими, а, відповідно, також не обґрунтованими є вимоги про стягнення начебто недорахованої заробітної плати.

Суд правильно не взяв до уваги посилання позивачки на те, що відповідачем порушувались вимоги ст.95 КЗпП України, оскільки нею не доведено, що при виконанні місячної норми праці її заробітна плата була нижчою мінімальної.

Суд стягнув доплату до половини посадового окладу в розмірі 1941,65 грн., мотивуючи тим, що протягом квітня-червня 2004 року позивачку переводили на 0,5 ставки, без дотримання вимог ст.32 КЗпП України, тобто без повідомлення не пізніше ніж за два місяці про таке переведення. В цій частині рішення суду сторонами не оскаржується, тому відповідно і апеляційним судом не переглядається (ч.1 ст.303 ЦПК України).

З цієї ж підстави не переглядається рішення і в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 днів в розмірі 515 грн. 70 коп.

У зв'язку з невиплатою належних позивачці сум доплат до повного посадового окладу та компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку в день звільнення позивачка просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. В задоволенні таких вимог суд обґрунтовано відмовив, з огляду на таке.

Згідно з ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Зазначена сума доплати до повного посадового окладу в зв'язку зі зміною розмірів оплати праці та компенсація за невикористану додаткову відпустку мали бути виплачені позивачці в день її звільнення 30.08.2013 року, однак між сторонами існував спір про розміри належних позивачці сум при звільненні.

Згідно роз'яснень, які містяться в Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_10 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозвязку з положенням статей 117, 237-1 КЗпП України від 22 лютого 2012 року, справа № 1-5/2012, в аспекті конституційного звернення щодо положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Позивачці про розрахунок стало відомо в день її звільнення з основного місця роботи - 30.08.2013 року. Отже, щодо стягнення середнього заробітку нею пропущений тримісячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, оскільки з такими позовними вимогами вона звернулася 09.10.2014 року.

Звернення позивачки до суду з аналогічними позовними вимогами в 2013 році і залишення позову без розгляду в квітні 2014 року (а.с.44) не перервали перебігу вказаного строку. Перебування позивачки на стаціонарному лікуванні один місяць протягом цілого року не дає підстав для висновку, що строки звернення до суду за вирішенням трудового спору пропущено з поважних причин.

За таких обставин суд вірно відмовив у задоволенні зазначених позовних вимог в зв'язку з пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду за вирішенням трудового спору і відсутністю підстав для його поновлення.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

ОСОБА_2 не представила суду доказів того, що внаслідок невчасної виплати доплати до посадового окладу в зв'язку зі зміною розміру оплати праці та невиплати компенсації за невикористану додаткову відпустку їй завдано моральної шкоди. Крім того, до переведень на 0,5 ставки в 2004 році позивачка взагалі відносилась байдуже і порушила це питання за спливом тривалого часу лише в зв'язку із звільненням, а за час роботи в 2013 році вона не зверталася із заявою про надання їй додаткової відпустки. Тому суд вірно відмовив у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, є надуманими та не спростовують правильних висновків суду.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Яремчанського міського суду від 30 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: Г.П. Мелінишин

ОСОБА_11