АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/18/15 Справа № 205/8868/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Залімська Н. В. Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою прокурора Ленінського району м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі: Дніпропетровської міської ради

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Дніпропетровської міської ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпропетровської міської ради, треті особи: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

У обґрунтування позовних вимог посилалися на ті обставини, що житловий будинок літ. А-1 за адресою: АДРЕСА_1 почали будувати ОСОБА_6, ОСОБА_7 без належного дозволу. У подальшому, у 1966 році ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_5 самовільно побудували житловий будинок літ. В-1, житловою площею 23,2 кв.м., загальною площею 29,0 кв.м., сараї літ. К, М, Х, погріб літ. Л, вбиральню літ. Ф, водоколонку № 13. Зазначений житловий будинок та господарські будівлі були прийняті в експлуатацію, однак, акт не було зареєстровано у встановленому законом порядку.

Позивачі просили суд визнати за ними в рівних частках право власності на самочинно збудований житловий будинок літ. А-1, житловою площею 29,6 кв.м., загальною площею 83,8 кв.м., житловий будинок літ. В-1, житловою площею 23,2 кв.м., загальною площею 29,0 кв.м., сараї літ. М, Р, х, вбиральню літ. С, Ф, навіс літ. Р1, погреби літ. Л, П, душ літ. Н, споруди № 5, 7-10, 12-18, І, ІІ за адресою: АДРЕСА_1.

18 листопада 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5, про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

У обґрунтування позовних вимог посилався на ті обставини, що житловий будинок літ. Б-1 за адресою: АДРЕСА_2 у період з 1936 року почав будувати ОСОБА_8 (дід ОСОБА_4), з 1946 року - ОСОБА_9 (батько ОСОБА_4) без належного дозволу. Зазначений житловий будинок та господарські будівлі були прийняті в експлуатацію, однак акт не було зареєстровано у встановленому законом порядку.

Позивач ОСОБА_4 просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок літ. Б-1, загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 36,6 кв.м. та господарські споруди - літню кухню літ. Г, сараї літ. г, Е, Ж, вбиральню літ. Ц, споруди № 1-4, ІІ за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Дніпропетровської міської ради, треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно - задоволені. Крім того, вищевказаним рішення задоволено і зустрічний позов ОСОБА_4 до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5, про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках право власності на самочинно збудований житловий будинок літ. А-1, житловою площею 29,6 кв.м., загальною площею 83,8 кв.м., житловий будинок літ. В-1, житловою площею 23,2 кв.м., загальною площею 29,0 кв.м., сараї літ. М, Р, х, вбиральню літ. С, Ф, навіс літ. Р1, погреби літ. Л, П, душ літ. Н, споруди № 5, 7-10, 12-18, І, ІІ за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності житловий будинок літ. Б-1, загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 36,6 кв.м. та господарські споруди - літню кухню літ. Г, сараї літ. г, Е, Ж, вбиральню літ. Ц, споруди № 1-4, ІІ за адресою: АДРЕСА_2.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2014 року вирішено питання стосовно судових витрат.

Прокурор Ленінського району м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі: Дніпропетровської міської ради, не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, звернувся з апеляційною скаргою. У апеляційній скарзі, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з тих підстав, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, що підлягає розгляду та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок літ. А-1 за адресою: АДРЕСА_1 почали будувати ОСОБА_6, ОСОБА_7 (дід та баба ОСОБА_2, батьки чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_10.) без належного дозволу.

Вищезазначене домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 1023 кв.м. та складалося з: житлового будинку літ. А-1, житловою площею 29,6 кв.м., загальною площею 83,8 кв.м., а також господарських споруд.

У подальшому, у 1966 році ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_5 самовільно побудували житловий будинок літ. В-1, житловою площею 23,2 кв.м., загальною площею 29,0 кв.м., сараї літ. К, М, Х, погріб літ. Л, вбиральню літ. Ф, водоколонку № 13.

Зазначений житловий будинок та господарські будівлі згідно Акту державної технічної комісії по прийняттю в експлуатацію індивідуального житлового будинку, господарських та побутових споруд, були прийняті в експлуатацію, що затверджено рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Дніпропетровська за № 363 від 15 квітня 2005 року. Однак, дане рішення не було зареєстровано у встановленому законом порядку.

Згідно інформаційної довідки Центру містобудування, архітектури, землеустрою та кадастру Дніпропетровської міської ради № 14233, отриманої у 2012 році, житловим будинкам присвоєна адреса: АДРЕСА_1.

У відповідності з технічним паспортом, виготовленим станом на 11 жовтня 2013 року, житлові будинки літ. А-1 та літ. В-1 за адресою: АДРЕСА_1 закінчені будівництвом до 1992 року.

Житловий будинок літ. Б-1 за адресою: АДРЕСА_2 у період з 1936 року почав будувати ОСОБА_8 (дід ОСОБА_4), з 1946 року - ОСОБА_9 (батько ОСОБА_4) без належного дозволу.

Вищезазначене домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 905 кв.м.і складалося з: житлового будинку літ. Б-1, житловою площею 36,6 кв.м., загальною площею 59,9 кв.м., а також господарських споруд.

Зазначений житловий будинок та господарські будівлі згідно Акту державної технічної комісії по прийняттю в експлуатацію індивідуального житлового будинку, господарських та побутових споруд, були прийняті в експлуатацію. Однак, даний акт не було зареєстровано у встановленому законом порядку.

Згідно інформаційної довідки Центру містобудування, архітектури, землеустрою та кадастру Дніпропетровської міської ради № 14233, отриманої у 2012 році, житловим будинкам присвоєна адреса: АДРЕСА_1.

У відповідності з технічним паспортом, виготовленим станом на 11 жовтня 2013 року, житловий будинок Б-1, загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 36,6 кв.м., а також господарські споруди - літня кухня літ. Г, сараї літ. г, Е, Ж, вбиральня літ. Ц, споруди № 1-4, ІІ закінчені будівництвом до 1992 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням; на підставі ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил; згідно з ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що в матеріалах справи відсутні належні правовстановлюючі документи на земельну ділянку, не встановлено наявність спору між сторонами та не враховано те, що позов ОСОБА_4 не є зустрічним позовом.

Так, у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції зазначено те, що відповідно до висновку щодо можливості оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку по фактичному розміщенню об'єкта самочинного будівництва, Головне архітектурно-планувальне управління міської ради вважає можливим оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, для чого, строком до двох років надає можливість замовникам вирішити питання прийняття в експлуатацію та оформлення правовстановлюючих документів на вказаний об'єкт у встановленому законом порядку, що також підтверджується схемою адресації житлового будинку, узгодженою з ГоловАПУ, схемами графічних і схематичних даних, графічними матеріалами М 1:500, висновком ГоловАПУ.

Згідно з п.п. 2.5.1. п. 2.5. рішення сесії Дніпропетровської міської ради VI скликання № 34/31 від 30.01.2013 "Про внесення змін до рішення міської ради від 25.01.2012 № 116/20 "Про внесення змін до рішення міської ради від 15.06.2011 №№ 47/12 "Про протест прокурора м. Дніпропетровська від 17.05.2011 № 1487 вих. 11 на рішення міської ради від 02.02.2011 № 210/8 "Про затвердження Порядку оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки у м. Дніпропетровську" містобудівний висновок ГоловАПУ Дніпропетровської міської ради щодо можливості розміщення об'єкта та відповідності його генеральному плану міста або зони забудови є лише одним з документів, що подаються до Дніпропетровської міської ради для вирішення питання надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом; право постійного користування земельною ділянкою - державним актом на право постійного користування земельною ділянкою; право оренди земельної ділянки -договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Тобто, судом першої інстанції порушено вимоги ч. 5 ст. 376 ЦК України, відповідно до якої право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб. Оскільки відомості щодо права власності (користування) позивачів на земельну ділянку - відсутні, вказана норма права не може бути застосована.

Відповідно до п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)" на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

Проте, у висновку щодо можливості оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку по фактичному розміщенню об'єкта самочинного будівництва вказано, що під час розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки необхідно отримати погодження КП "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради щодо умов використання ділянки в охоронній зоні водопроводу та висновок Дніпропетровського управління Держсанепідслужби Дніпропетровської області щодо відведення побутових відходів.

Однак, судом першої інстанції зазначені обставини залишені поза увагою. При задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, судом, крім того, що визнано право власності на житловий будинок літ. Б-1, загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 36,6 кв.м., також визнано право власності на господарські споруди - літню кухню літ. Г, сараї літ. г, Е, Ж, вбиральню літ. Ц, споруди № 1-4, II за адресою: АДРЕСА_2. Також, у рішенні суду вказано, що зазначений житловий будинок та господарські будівлі згідно Акту державної технічної комісії по прийняттю в експлуатацію індивідуального житлового будинку, господарських та побутових споруд, були прийняті в експлуатацію. Однак, даний акт не було зареєстровано у встановленому законом порядку. Проте, відомості щодо прийняття в експлуатації вказаних господарських споруд - відсутні в матеріалах справи.

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)" розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу.

Також, в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які вказують на наявність спору між сторонами.

Відповідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)", де вказано, що звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Так, наданий позивачами висновок щодо можливості оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку по фактичному розміщенню об'єкта самочинного будівництва, не може бути визнаний судом як такий, що вказує про наявність спору про право,оскільки цим висновком позивачам надано 2 роки для того, щоб вирішити питання прийняття в експлуатацію та оформлення правовстановлюючих документів на вказаний об'єкт у встановленому законом порядку.

Крім цього, судом першої інстанції допущено порушення вимог процесуального права в частині того, що позов ОСОБА_4 до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 не є зустрічним позовом, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 123 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов'язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин, або коли вимоги за позовами можуть зараховуватися, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Проте, з урахуванням того, що в позові ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказано про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а в позові ОСОБА_4 про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 - колегія суддів приходить до висновку, що вимоги за вказаними позовами не можуть зараховуватися, оскільки, предметом спору є різні будівлі та, в свою чергу, задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 не може виключити повністю або частково задоволення позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, а також порушенням норм матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга прокурора Ленінського району м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі: Дніпропетровської міської ради - задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Ленінського району м.Дніпропетровська в інтересах держави в особі: Дніпропетровської міської ради - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2014 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2014 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Дніпропетровської міської ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно та зустрічного позову ОСОБА_4 до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.В.Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

В.А.Ремез