Справа № 202/8678/15-ц
Провадження № 2/202/5099/2015
27 листопада 2015 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді: Мороза В.П.
при секретарі: Овечко А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поновлення строку для звернення до суду, зобов'язання вчинити певні дії, визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, -
Позивач звернувся до суду з позовом, де вказує, що 02 липня 2001 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 5,910 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщеної на території Оленівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, що належала їй згідно сертифікату, згідно з яким ОСОБА_3 отримала від позивача 40 000 гривень, про що свідчить її власноручно написана розписка від 02 липня 2001 року, а йому передала в користування земельну ділянку та надала оригінали документів на землю та технічну документацію на земельну ділянку.
Продавши земельну ділянку та отримавши за неї гроші, відповідач почала ухилятися від нотаріального посвідчення договору, мотивуючи тяжким матеріальним станом.
01.03.2013 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено усну угоду, за умовами якого ОСОБА_2 зобов'язався оформити правовстановлюючі документи на земельну ділянку у відповідних державних установах в строк до 31.05.2013 року, про що було сплачено кошти у розмірі 3 000 грн. Відповідач до цього часу зобов'язання не виконав.
Таким чином, у позивача виникла необхідність у зверненні до суду, де він прохає поновити строк звернення до суду, визнати правочин дійсним, визнати за ним право власності на земельну ділянку та стягнути сплачені кошти.
Позивач у судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву, в якій прохав розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили.
Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
З причини того, що правовідносини виникли ще з 02 липня 2001 року (дата укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки), суд при розгляді даної цивільної справи застосовує норми не тільки ЦК України (в редакції 1963 року), а також відповідні норми Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року), що діяв на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки 02 липня 2001 року, а також застосовує норми Цивільного Кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року стосовно вирішення питання про поновлення позивачеві строку для звернення з позовом до суду, визнання угоди дійсною та визнання за позивачем права власності на земельну ділянку.
Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, а також обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню.
У судовому засіданні встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що 02 липня 2001 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 5,910 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщеної на території Оленівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, при цьому вони досягли домовленості щодо всіх належних умов купівлі-продажу даної земельної ділянки, зокрема, щодо ціни, передачі землі у власність, виготовлення документів на земельну ділянку, оформлення договору в нотаріальній конторі за спільні кошти.
На підтвердження укладеної угоди ОСОБА_3 від позивача отримала грошові кошти в розмірі 40 000 гривень, про що свідчить її власноручно написана розписка від 02 липня 2001 року та в свою чергу згідно угоди передала позивачу у власність та користування земельну ділянку.
Таким чином, у позивача виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом про визнання вказаного правочину дійсним та визнання за ним права власності на земельну ділянку.
Згідно до ст. 48 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року), що діяв на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, землі сільськогосподарського призначення передавались у власність і надавалися у користування громадянам, радгоспам, колективним та іншим сільськогосподарським підприємствам та організаціям для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
У відповідності до п. 2 ст. 6 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року) громадяни набували право власності на земельні ділянки в тому числі і на підставі купівлі-продажу, дарування та обміну.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти , користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися обєктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. При цьому ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини по володінню, користуванню і розпорядженню майном.
Право власності в Україні охороняється законом. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Всі форми власності рівноправні.
Статтею 18 ЗК України (в редакції 1990 року) було визначено, що придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, проводиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки і документ про оплату вартості землі є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акта на право власності.
За таких обставин, ОСОБА_3, як власник земельної ділянки, керуючись вищевказаними нормами законодавства, використовуючи своє конституційне право відносно приватної власності, 02 липня 2001 року уклала з позивачем договір купівлі-продажу, згідно якого продала, а ОСОБА_1 купив земельну ділянку площею 5,910 га за 40 000 гривень.
Згідно із ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у закону. Недотримання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угод з наслідками, передбаченими частиною другою ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Позивач повністю виконав умови договору, а саме: сплатив ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 40 000 гривень, за яку вони домовилися, в момент підписання договору, безперешкодно користується земельною ділянкою, а ОСОБА_3 ухилилась від його нотаріального посвідчення, як того вимагало законодавство, що діяло на момент укладення договору.
За захистом своїх прав позивач вимушений звертатись до суду, при цьому ним пропущено строк, передбачений законом для звернення до суду, який він пропустив з поважних причин, оскільки мав велике навантаження та зайнятість на роботі, перебував у тяжкому матеріальному стані.
Суд також враховує, що на момент продажу ОСОБА_3 земельної ділянки, а саме 02 липня 2001 року, була відсутня передбачена законодавством заборона на продаж земель сільськогосподарського призначення, передбачена діючим Земельним Кодексом України.
Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами. І відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст.ст. 218, 220 ЦК України.
Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом, при цьому право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
В судовому засіданні беззаперечно встановлено факт ухилення та неможливість відповідача від нотаріального посвідчення угоди купівлі-продажу нерухомого майна.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також враховується диспозиція ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.
Враховуючи, що сторони домовились щодо істотних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна та відбулось повне його виконання, але неможливо нотаріально посвідчити договір, позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним обґрунтовані та знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому суд вважає, що є всі законні підстави задовольнити позов.
У відповідності до ст.ст. 256, 267 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, при цьому якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Також суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача, щодо поновлення йому строку на звернення до суду з позовною заявою, оскільки суд вважає, що позивачем строк звернення до суду з позовною заявою пропущено з поважних причин.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення коштів з відповідача ОСОБА_2 не знайшли своє підтвердження, у звязку із чим в задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 3, 5-8, 10, 11, 57-66, 174, 197, 208-210, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 209, 218-220, 334 ЦК України, Земельним Кодексом України (в редакції 1990 року), Цивільним кодексом України (в редакції 1963 року),суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поновлення строку для звернення до суду, зобов'язання вчинити певні дії, визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності - задовольнити частково.
Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду, який пропущено з поважної причини.
Визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 5,910 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщеної на території Оленівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, укладений 02 липня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дійсним.
В решті позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поновлення строку для звернення до суду, зобов'язання вчинити певні дії, визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 10 днів апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.П. Мороз