Провадження № 2/225/935/2015
Справа № 225/1818/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11 червня 2015 року Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Геря О.Г.,

при секретарі Федорової В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий багаторазовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без дозволу батька,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року позивачем подано позов про надання дозволу на тимчасовий багаторазовий виїзд за кордон неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без дозволу батька ОСОБА_2.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 21 липня 1990 року знаходилась у шлюбі з ОСОБА_2 Від спільного проживання мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 04.03.2007 року шлюб між ними було розірвано за рішенням Дзержинського міського суду Донецької області. На теперішній час спільно не проживають. Після розірвання шлюбу неповнолітня донька залишилася проживати разом з нею відповідно до зазначеного рішення суду та знаходиться на її утриманні та вихованні. Відповідач навпаки участі в вихованні дитини не приймає, життям та здоровям не цікавиться. На даний час позивач знаходиться у шлюбі з ОСОБА_4, неповнолітня дитина мешкає разом з ними. У звязку з тим, що позивачку з її родиною запросила на відпочинок до Російської Федерації її двоюрідна сестра, позивачка має намір зі своєю родиною тимчасово виїхати на відпочинок. Відповідач не бажає надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон, тому позивач звернулась з відповідним позовом до суду.

Позивач в судове засідання не зявилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Належно повідомлений відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи за його відсутності суду не подавав, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно, на підставі наявних у справі доказів

Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, із повідомленої позивачем в своєму позові інформації, яка ні ким і ні чим не спростована, встановлено, що сторони по справі знаходились у шлюбі, зареєстрованому 21.07.1990 року. Від спільного проживання 24.07.2002 року у них народилася донька ОСОБА_3. У відповідності до свідоцтва про народження батьком дитини записаний відповідач по справі ОСОБА_2. 04.03.2007 року шлюб між ними було розірвано за рішенням Дзержинського міського суду Донецької області, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 86 від 19.04.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дзержинського міського управління юстиції Донецької області. Після припинення стосунків з відповідачем по справі неповнолітня донька залишилася разом з позивачем та знаходиться на її утриманні.

Відповідач по справі не відвідує свою дитину, не турбується про неї, тощо.

На даний час у позивача по справі виникло питання з приводу неможливого отримання дозволу у відповідача на тимчасовий багаторазовий виїзд дитини за кордон до досягнення нею 16-річного віку.

У звязку з цим суд зазначає.

Згідно ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому, згідно до приписів ч. 2-4 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобовязані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобовязані поважати дитину.

Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обовязках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обовязки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою.

У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі предявлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду.

Проаналізувавши всі обставини справи, та враховуючи, що територія Донецької області, де проживає позивач з дитиною на даний момент є небезпечним місцем, у звязку з проведенням на території Донецької області антитерористичної операції, суд приходить до висновку, що тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2 в супроводі її матері ОСОБА_1 з метою забезпечення її життя і здоровя, відповідає інтересам дитини.

Отже, суд не вбачає підстав в ненаданні тимчасового дозволу на виїзд за кордон неповнолітній ОСОБА_3

В той же час, приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, суд може надати право на виїзд дитини одноразово. При виникненні знов питання про необхідність виїзду дитини за кордон, позивач не позбавлений права звернутися до суду з аналогічним позовом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 224 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Надати тимчасовий дозвіл на виїзд за кордон неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженці ІНФОРМАЦІЯ_2, Україна без згоди батька ОСОБА_2 у супроводі матері ОСОБА_1, одноразово в період до 01 вересня 2015 року.

Заочне рішення може бути переглянуто Дзержинським міським судом за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції або Дзержинським міським судом за наслідками розгляду заяви про перегляд заочного рішення.

Позивачем рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Донецької області через Дзержинський міський суд на протязі десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: