23.11.2015 Справа № 363/3858/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2015 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1,
при секретарях - ОСОБА_2, ОСОБА_3Ю,
за участі представника позивача - представника відповідача - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення інфляційних збитків та 3 відсотків річних, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог вказала, що 23.07.2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір позики, посвідчений державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_8, відповідно до якого відповідач позичила у позивача грошові кошти у розмірі 270 000 євро та прийняла на себе зобовязання повернути зазначені кошти в строк до 30.12.2009 року. Оскільки, кошти у визначений термін повернуті не були позивач звернулась до суду із позовом про стягнення коштів, та згідно рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06.11.2013 року, який був частково змінений ухвалою апеляційного суду Київської області від 15.01.2014 року було вирішено позовні вимоги задовольнити та стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 суму боргу за договором позики у розмірі 2 950 700 гривень. До теперішнього часу рішення судів не виконано, у звязку із чим позивач вважає, що є всі правові підстави для стягнення з відповідач на її користь інфляційні витрати, згідно визначених офіційно індексів інфляції з 2014 по 2015 роки, та 3 % річних за прострочення сплати боргу, у відповідності до ст.625 ЦК України. У звязку із чим просила її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з ОСОБА_7 на її користь інфляційні збитки у розмірі 2 188 222 гривні 93 копійки та 3%річних у сумі 135 980 гривень 06 копійок.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі, надала аналогічні пояснення викладеним у позовній заяві, та пояснила наступне. На сьогоднішній день рішення суду в частині стягнення боргу з відповідача на користь позивача не виконується, у звязку із чим вважає, що у позивача виникло право на звернення з вимогою щодо стягнення інфляційних збитків, оскільки у рішенні суду суму боргу було визначено у гривневому еквіваленті, а у розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, позивач має право на відшкодування її інфляційних витрат.

Крім того, виходячи з аналізу судової практики, проценти, передбачені ст.625 ЦК України, не є штрафними санкціями, тому наслідки порушення боржником грошового зобовязання не є неустойкою, а орієнтовані на компенсаційний характер відповідних відносин та виступають способом захисту майнових прав та інтересів. Тому вважає, що у позивача виникло право на відшкодування 3% річних за прострочення сплати боргу, саме з моменту прийняття судом рішення, яким суму боргу було визначено у гривневому еквіваленті. У звязку із чим просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог, пояснивши, що твердження позивача щодо наявності підстав для застосування ст.625 ЦК України до спірних правовідносин не відповідають вимогам закону, оскільки на грошові зобовязання, виражені в іноземній валюті інфляційні нарахування не здійснюються, у розумінні ст.524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці Україні гривні, і не у рішенні суду, а безпосередньо у договорі. Стосовно вимоги про стягнення 3% річних зазначила, що згідно п.2 договору позики сторони домовились, що позика є безпроцентною, а згідно ч.2 ст.625 ЦК України вбачається, що три проценти річних від простроченої суми стягуються з боржника, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки сторони домовились про те, що договір позики є безпроцентним, підстави для нарахування 3 % річних за таким договором відсутні. У звязку із чим просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. У ст.10 ЦПК України говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

У судовому засіданні встановлено, 23.07.2009 року було укладено, нотаріально посвідчений договір позики, згідно якого ОСОБА_6 позичила ОСОБА_7 гроші в розмірі 270 000 євро, повернення зайнятої суми грошей повинно було відбутися до 30 грудня 2009 року у тієї сумі (а.с.5).

Згідно рішення апеляційного суду Київської області від 15.01.2014 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06.11.2013 року (а.с.6) було частково скасовано та змінено, а саме вирішено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 борг за договором позики від 23.07.2009 року в сумі 2 950 700 гривень (а.с.7-9). Обґрунтовуючи своє рішення, суд апеляційної інстанції посилався на розяснення Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», який зазначив, що при задоволені позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у грошовій одиниці гривні, у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у рішенні навести розрахунок з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБ України на день ухвалення рішення.

Із пояснень представників сторін вбачається, що рішення суду до теперішнього часу не виконано.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню та обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, оскільки сторони у судовому засіданні не оспорюють договору позики та суми боргу, суд вважає встановленими дані факти.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року, згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сфери її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні в випадках і в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Пунктом 1 договору позики від 23.07.2009 року визначено що сума позики складає 270 000 євро, то б то виражена у іноземній валюті.

Як передбачено нормами Закону від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів громадян» - індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору позики від 23.07.2009 року, а саме євро, індексації не підлягає. Тому норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

Посилання представника позивача на те, що оскільки у рішенні апеляційного суду Київської області від 15.01.2014 року визначено щодо стягнення боргу з відповідача на користь позивача у валюті України, а саме гривні, у звязку із чим у позивача виникло право на застосування індексу інфляції, не відповідає нормам діючого законодавства, оскільки у розуміні вимог ст. 625ЦК України, підставою для застосування даної норми є визначення грошового зобов'язання саме у договорі, а не у рішенні суду. Оскільки предметом договору позики є іноземна валюта, а саме євро, індеск інфляції застосуванню не підлягає, так як індекс інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, а не на невиконання судового рішення.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до ст.1046 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Із матеріалів справи встановлено, що відповідно до п. 2 договору позики від 23.07.2009 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, сторони за даним договором домовились про те, що догоівр позики є безпроцентним (а.с.5). Таким чином, у відповідності до вимог ст.536 ЦК України, сторони добровільно визначили, що укладений договрі позики є безпроцентним.

Статтею 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він повинен сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, якою зокрема встановлено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вже було встановлено судом, під час дослідження договору позики від 23.07.2009 року, данний договір є безпроцентним, то б то його умови визначені договором, таким чином стягнення 3% річних не можливо у розуміні вимог ч.2 ст.625 ЦК України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_6 про стягнення інфляційних збитків та 3% річних є необгрунтованими, тому у їх задоволені слід відмовити у повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене та керуючись Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин №5 від 30.03.2012 року, ст. ст. 11, 15, 16, 264, 524, 612, 625, 1049-1050 ЦК України, ст. ст. 125, 126 ЗК України, ст.ст.3, 10, 11, 256, 257, 258, 259 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення інфляційних збитків та 3 відсотків річних відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Вишгородський районний суд Київської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ - І.Ю.КОТЛЯРОВА