Справа № 441/2156/13 Головуючий у 1 інстанції: Перетятько О.В.
Провадження № 22-ц/783/2220/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 29 грудня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись в суд з позовом до Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області, Релігійної громади Римо-католицької Церкви смт. Великий Любінь Городоцького району Львівської області, Комунального підприємства "Городоцьке районне бюро технічної інвентаризації", ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, треті особи - Городоцька районна державна адміністрація, Комунальне підприємство "Самбірське міжрайонне бюро технічної інвентаризації", Городоцьке міжрайонне управління Держсанепідслужби у Львівській області про визнання права власності на господарсько-побутову будівлю за адресою: АДРЕСА_1, а саме, приміщення розміром 5м на 6 м з окремим входом та вікном, за набувальною давністю.

Оскаржуваним рішенням в задоволені позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що право власності на спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 ні за ким не зареєстроване, будинок не перебуває на балансі Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області. Апелянт вважає, що єдиним правонаступником житлового будинку відповідно до чинного законодавства України повинна бути саме Великолюбінська селищна рада, на балансі якої і повинен перебувати спірний будинок. Апелянт посилаючись на Житловий кодекс, Цивільний кодекс, Закони України «Про приватизацію державного житлового фонду», «Про місцеве самоврядування в Україні», Положення про порядок передачі квартир у власність громадян, зазначає, що саме органи місцевого самоврядування, яким є Великолюбінська селищна рада, наділені правом надання дозволу на приватизацію і вирішення питання передачі квартир у власність. Статтею 328 ЦК України передбачено підстави набуття права власності, однією із яких є набуття права власності на майно за набувальною давністю. Апелянт вважає, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України», якою передбачено, що розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько- побутові будівлі і споруди: сараї, гаражі, літні кухні, тощо відповідно до статей 186, 361 ЦК України є приналежністю головної речі будинку. У зв»язку з цим положення ч.5 ст. 376 ЦК України не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно збудовані господарсько - побутові будівлі і споруди, що були зведені після набуття права власності на будинок чи садибу. Рішенням Городоцького районного суду Львівської області за позивачами визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю. І оскільки господарська споруда, збудована у 1990 році, безпосередньо примикає до південної сторони квартири №3 цього житлового будинку, яка є власністю позивачів, які понад десять років використовують господарську споруду за призначенням для зберігання продуктів, особистих речей, позивачі відкрито добросовісно володіють господарською спорудою з часу заселення у 1987 році, власник цієї господарської споруди не встановлений, а тому вважає безпідставною відмову у визнанні за позивачами права власності на цю господарську споруду за набувальною давністю. Апелянт вважає безпідставними та необгрунтованими претензії релігійної громади Римсько - католицької церкви щодо права власності, як на житловий будинок в цілому,так і на спірну господарську споруду. На основі вказаних обставин просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Звертаючись до суду позивачі посилалися на те, що більше десяти років тривало, добросовісно, відкрито та безперервно користуються нежитловим приміщенням (господарською спорудою) в АДРЕСА_1, яка є їх власністю на підставі рішення Городоцького районного суду Львівської області від 30.11.2011 року та використовується ними за призначенням для зберігання власних продуктів та речей, їх володіння є відкритим та очевидним для усіх, ніхто не мав претензій щодо їх користування спірним приміщенням, а тому просили визнати за ними право власності на це приміщення за набувальною давністю.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання за позивачами права власності на нежитлове приміщення, а саме, на згадану вище господарську споруду, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачами, їх представником всупереч вимогам ст. ст. 10,60 ЦПК України належними до допустимими доказами передбачених ст. 344 ЦК України підстав для набуття права власності за набувальною давністю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Статтею 328 ЦК України передбачено підстави набуття права власності.

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом.

Однією із підстав набуття права власності є набуття права власності за набувальною давністю.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п»ятнадцяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України, по - перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто, особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

По - друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто,очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до свого власного (експлуатувати, вживати необхідних заходів для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги.

І по - третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч.2 ст. 344 особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.). Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК України для нерухомого майна встановлений тривалістю 10 років.

Лише дотримання всіх умов набувальної давності призводить до виникнення права власності на нерухоме майно.

Ураховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуте на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

Відтак, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч.1 ст. 60 ЦПК), є: законний об»єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що докази мають бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову про визнання за позивачами права власності на господарську споруду, що розташована по АДРЕСА_1 за набувальною давністю, оскільки ні позивачами, ні їх представником всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав, визначених законом, як обов»язкових, для набуття права власності за набувальною давністю.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про визнання за позивачами права власності на нежитлову споруду, а саме, господарську будівлю, що розташована в смт. В.Любінь Городоцького району Львівської області, за набувальною давністю, враховуючи те, що в матеріалах справи відсутня технічна документація на господарську споруду, її технічна характеристика приміщення, інформація про технічний стан господарської споруди, яка, як зазначають позивачі, з південної сторони примикає до квартири АДРЕСА_1, який є багатоквартирним, мешканці якого, з врахуванням положень ч.2 ст. 382 ЦК України, вправі користуватися нежитловими приміщеннями загального користування, що відносяться до цього багатоквартирного житлового будинку, і як встановлено судом першої інстанції, господарсько-побутова споруда використовувалась, як котельня, тобто, використовувалась усіма мешканцями житлового будинку.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції взяв до уваги рішення Апеляційного суду Львівської області від 18.03.2014р., яке набрало законної сили, яким на підставі наявних в справі копій свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2, встановлено, що релігійна громада Римо-Католицької церкви в смт. Великий Любінь Городоцького району Львівської області є власником квартир АДРЕСА_1, і претендує на користування спірною господарською спорудою.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції врахував і те, що спірне нежитлове приміщення загального користування, а саме, господарсько-побутова будівля - сарай, що розташований по АДРЕСА_1, однокімнатне приміщення розміром 5 м на 6 м з окремим входом та вікном, яке примикає до житлового будинку, частково демонтоване( приблизно на 2/3 частини), в цілому будівля знаходиться в незадовільному стані, що підтверджується Актом обстеження комісії з питань земельних відносин та будівництва від 28.08.2014 р.

З технічного звіту обстеження і оцінки технічного стану будівельних конструкцій нежитлової будівлі, що примикає до будівлі по АДРЕСА_1 вбачається, що в результаті обстеження цієї будівлі було встановлено, що несучі будівельні конструкції нежитлової будівлі : фундаменти та підлога знаходяться в стані, непридатному до нормальної експлуатації, а стіни і перегородки, покрівля, димар - знаходяться в аварійному стані, що загрожує життю людей; виходячи з результатів обстеження рекомендується демонтувати нежитлову будівлю; будівельні матеріали після демонтажу будівлі не підлягають повторному використанню, оскільки вони втратили проектну несучу заданість і не можуть бути використані для повторного їх використання. А відтак визнання права власності на господарську будівлю, що є в незадовільному, занедбаному, напіврозібраному стані, суперечить нормам чинному законодавства

Уточнюючи позовні вимоги, позивачі просили визнати за ними право власності за набувальною давністю на господарсько - побутову будівлю - сарай, що є приналежністю головної речі - квартири АДРЕСА_1, як безпосередньо примикає до південної сторони квартири. Колегія суддів не погоджується з таким твердженням позивачів, оскільки спірне приміщення є приналежністю головної речі, якою є житловий будинок, а не окремо взята у ньому квартира.

Крім цього, безпідставними є доводи апелянта про те, що позивачі є власниками квартири АДРЕСА_1, до якої з південної сторони примикає спірне нежитлове приміщення, що на думку апелянта є підставою для визнання за позивачами права власності на спірне приміщення, оскільки як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18.03.2014 року, яке набрало законної сили, скасовано рішення Городоцького районного суду Львівської області від 30.11.2011р., яким за позивачами було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 у смт В.Любінь Городоцького району Львівської області за набувальною давністю, і які у встановленому законом порядку зареєстрували за собою право власності на квартиру, що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав № 33310995 від 28.02.2012р., та ухвалено нове рішення, яким у визнанні за позивачами права власності на вищевказану квартиру за набувальною давністю відмовлено.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, а тому рішення суду слід залишити без змін, так як таке ухвалене при повному з»ясуванні судом обставин справи та при відповідному застосуванні норм матеріального права,є законним та обґрунтованим..

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду про безпідставність позову.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 29 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П