Справа № 372/3835/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2015 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Радченко С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Ключове рішення» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування Обухівської районної державної адміністрації Київської області, про виселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів, в якій просив виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення із зняттям їх з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. Позовні вимоги позивач обґрунтував порушенням права власності на квартиру.

В судове засіданні представник позивача не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти позову заперечила, посилаючись на його безпідставність, проживання відповідачів у спірній квартирі з 1997 року із неповнолітньою дитиною, відсутність іншого житла.

Відповідачі в судове засідання не зявились.

Представник третьої особи ОСОБА_5 в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на відсутність підстав для позбавлення дитини єдиного житла.

Вислухавши представників відповідача та третьої особи, дослідивши наявні у справі докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за таких підстав.

Спірне житлове приміщення квартира за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві власності позивачеві ТОВ «Ключове рішення», що підтверджується свідоцтвом, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та іншими матеріалами справи.

В спірному житловому приміщенні зареєстровані та фактично проживають відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_3, що підтверджується паспортом, а також визнається сторонами.

23.07.2015 року позивач звернувся до відповідачів із письмовою вимогою про виселення із спірного житла, що підтверджується повідомленням, реєстрами і квитанціями пошти.

Правовий статус позивача підтверджується статутом, довідкою, свідоцтвом та іншими матеріалами справи.

В обґрунтування позову позивач посилається на ст.ст. 319, 321 ЦК України, ст.ст. 109, 114 ЖК Української РСР, однак опису фактичних обставин справи, якими позивач обґрунтовує факт порушення своїх прав та необхідність їх судового захисту у обраний позивачем спосіб позовна заява не містить, тому враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства суд при наданні правової оцінки позову враховує саме вказані вище норми права.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.ч.1,2 ст.109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Статтею 114 ЖК Української РСР врегульовано порядок виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Вказані вище норми права не можуть слугувати належними правовими підставами позовних вимог у цій справі, оскільки з їх змісту не вбачається виникнення у позивача права вимоги щодо виселення відповідачів із житлового приміщення без надання іншого житла.

Поряд з тим, чинне законодавство містить норми права, які спростовують правові підстави позову та забороняють задоволення судом предявлених у цій справі позовних вимог.

Згідно ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Так, відповідно до ч.ч. 2,4,5 ст. 319 ЦК України при здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства, власність зобов'язує, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно ч.3 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст.109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Спірне жиле приміщення не було придбано за рахунок кредиту (позики) банку, матеріали справи не містять доказів того, що відносно цієї квартири здійснювалось звернення стягнення на предмет іпотеки за таким кредитом, тому правові підстави для виселення мешканців без надання іншого жилого приміщення у порядку ч.2-4 ст.109 ЖК Української РСР відсутні.

Відповідачі були вселені у спірну квартиру на законних підставах, станом на час набуття позивачем права власності на спірне житлове приміщення відповідачі там вже проживали і були зареєстровані тривалий час, тому зміна власника не породжує безпосередніх правових наслідків у виді втрати ними права користування житловим приміщенням.

Матеріали справи не містять відомостей про інсування обставин, які б давали підстави для позбавлення житла неповнолітньої дитини, що суперечить вимогам принципу 4 Декларації прав дитини, ст.ст. 1,8 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 2,3,12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей».

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги про виселення та зняття з реєстрації належно не доведені під час судового розгляду, не узгоджуються із вимогами чинного законодавства, оскільки порушують законні права та інтереси відповідачів.

Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи спір на засадах змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, на підставі поданих стронами доказів, суд вважає, що позовні вимоги неповністю грунтуються на зібраних по справі і досліджених судом письмових доказах, не узгоджуються із чинним законодавством України, позивач всупереч вимогам ст.ст.10,11,60 ЦПК України не довів позовні вимоги, віду участі в судовому розгляді ухилився, тому достатніх правових і фактичних підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 60, 88, 212-214, 226 ЦПК України, ст.ст. 16, 319, 321 ЦК України, ст.ст. 109, 114 ЖК Української РСР, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Ключове рішення» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування Обухівської районної державної адміністрації Київської області, про виселення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.В.Кравченко