У х в а л а

іменем україни

10 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 12 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі - ПАТ «ММК ім. Ілліча») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 квітня 2012 року по 03 березня 2014 року.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що перебував у трудових відносинах з відповідачем, який при виплаті заробітної плати з березня 2003 року не проводив передбачену чинним законодавством індексацію заробітної плати, внаслідок чого були порушені його права на оплату праці.

Вказав, що після звернення до ПАТ «ММК ім. Ілліча» із заявою про добровільну сплату заборгованості з заробітної плати, відповідач 03 березня 2014 року сплатив йому суму індексації заробітної плати з компенсацією, проте з моменту звільнення (02 квітня 2012 року) до часу сплати заборгованості в добровільному порядку (03 березня 2014 року) відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не проведено.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки виплати індексації заробітної плати з компенсацією в розмірі 2 500 грн, з утриманням з ПАТ «ММК ім. Ілліча» з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 12 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свої доводи порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходив із того, що відповідач допустив порушення трудових прав позивача, а саме: не виплатив належні при звільненні суми у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. При цьому розмір зазначеного середнього заробітку суд визначив з урахуванням спірної суми, на яку позивач мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших обставин справи.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 з 11 березня 1975 року по 02 квітня 2012 року перебував у трудових відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча», що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці (а. с. 6-7).

26 листопада 2014 року позивач звернувся до ПАТ «ММК ім. Ілліча» із заявою про відшкодування йому суми недоотриманої індексації заробітної плати з компенсацією за період з 01 березня 2003 року по 02 квітня 2012 року. При цьому в поданій заяві позивач не зазначав, який розмір заборгованості має бути відшкодовано на його користь.

На виконання вказаної заяви відповідачем 03 березня 2014 року на користь позивача було сплачено заборгованість з індексації з компенсацією, яка утворилась за період з березня 2003 року по липень 2006 року та склала 1 070 грн 60 коп., а з відрахуванням податків та обов'язкових платежів позивач фактично отримав суму у розмірі 895 грн 00 коп. (а. с. 33).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із положень ч. 2 ст. 117 КЗпП України та з урахуванням спору між сторонами щодо розміру заборгованості стягнув частково середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з принципу розумності, справедливості та співмірності сум індексації з компенсацією та виплаченої позивачеві заробітної плати.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_3 посилався на те, що відповідач частково виплатив йому компенсацію та індексацію за період з 01 березня 2003 року по 02 квітня 2012 року, тобто позивач претендував на іншу суму заборгованої заробітної плати, що свідчить про наявність між сторонами спору щодо визначених сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як роз'яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦК України повно, всебічно та об'єктивно встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, виходячи з того, що на час звільнення позивача повний розрахунок з ним проведений не був, оскільки не було виплачено суму компенсації втрати частини заробітної плати за період з березня 2003 року до липня 2006 року. Крім того, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суди врахували розмір спірної суми індексації заробітної плати та частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та обґрунтовано застосували принцип співмірності.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 12 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана