АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.

суддів : Хіль Л.М., Кузнєцової О.Ю.

при секретарі Ткаченко Т.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 13 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання удаваним кредитного договору та про визнання його виконаним у повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, після уточнень позовних вимог просив ухвалити рішення, яким визнати удаваним договір про надання споживчого кредиту №0 від 16 листопада 2007 року і таким, укладений у національній валюті України - гривні у розмірі 257 550 грн., визнати договір про надання споживчого кредиту таким, що виконаний у повному обсязі.

В обґрунтування заявлених вимог позивач стверджував, що Банк в результаті свідомого порушення вимог ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» ввів його в оману щодо виду валюти, яка видана за кредитом.

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 13 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд дав неправильну оцінку наявним у справі доказам, зокрема безпідставно відкинув як належний доказ висновок судової економічної експертизи №465 від 14 липня 2015 року, внаслідок чого дійшов хибних висновків по суті спору. Судом не надано належної оцінки очевидним порушенням вимог законодавства щодо захисту прав споживачів.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги і позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у розгляді справи, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав:

Відповідно до п.1ч.1ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 листопада 2007 року ОСОБА_2 заповнена заява-анкета на отримання кредиту у АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» (надалі - «Банк»). У розділі восьмому заяви-анкети «Предмет заяви» у пункті «Сума кредиту, яку Ви бажаєте отримати (валюту кредитування підкресліть):» підкреслена абревіатура «UAN».

16 листопада 2007 року між Банком і ОСОБА_2 укладений кредитний договір №0. Згідно положень розділу 1 кредитного договору Банк зобов'язався надати позичальнику кредит у іноземній валюті у сумі 51 800 доларів США строком до 15 листопада 2017 року зі сплатою 13,90 процентів річних. Кредит видається позичальнику шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1. Невід'ємною частиною кредитного договору є додатки №1 і №2 (графік погашення кредиту і графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту), згідно яких періодичні платежі - погашення заборгованості по тілу кредиту і сплата процентів за користування кредитом - визначені у доларах США.

Згідно первинних фінансових документів (виписка по особовому рахункуНОМЕР_1, заявки на видачу готівки, квитанції, тощо) кредитні кошти видавалися позичальнику у доларах США декількома траншами і у період з грудня 2007 року по грудень 2014 року позичальник погашав кредит згідно умов договору у доларах США.

Згідно висновку судової економічної експертизи №465 від 14 липня 2015 року документально не підтверджено відкриття у Банку рахунків в іноземній валюті на ім'я ОСОБА_2; не підтверджено документально перерахування Банком і отримання ОСОБА_2 кредитних коштів у сумі 51 800 доларів США згідно кредитного договору №0 від 16 листопада 2007 року; укладення вказаного кредитного договору, видача грошових коштів та погашення виданих кредитних коштів за рахунок коштів, сплачених ОСОБА_2 по цьому кредитному договору не підтверджені.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції з дотриманням норм процесуального права дав їм правильну юридичну оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність обставин, на які посилався позивач в обґрунтування заявлених вимог.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, оскільки відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні кредитного договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 25-ому Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 2009 року, удаваний правочин є наслідком спільного волевиявлення обох сторін такої угоди, тобто наслідком їхніх умисних дій з укладення певного правочину та реального виконання іншого правочину.

Не заперечуючи вид укладеної цивільно-правової угоди - споживчий кредит, позивач обґрунтовує її (угоди) удаваність виключно тим, що Банк ввів його в оману щодо виду валюти кредиту.

Згідно частини другої ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» у редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору, на кредитодавця покладався обов'язок перед укладенням договору про надання споживчого кредиту повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту;

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

При цьому у абзаці другому цієї норми Закону передбачалося, що у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

За змістом положень ст.15 і ст.23 ЗУ «Про захист прав споживачів» порушення кредитодавцем вимоги закону про надання споживачем інформації не має наслідком визнання укладеного договору недійсним, у тому числі удаваним.

Відповідно до ч.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими:

1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом;

2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача;

3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;

4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

У порушення приписів ст.58, ст.59, ст.60 ЦПК України позивач не довів належними і допустимими доказами існування зазначених обставин.

Законодавча заборона на укладення кредитних споживчих договорів у іноземній валюті набула чинності з 16 жовтня 2011 року (Закон №3795-6 від 22 вересня 2011 року).

Окрім того, згідно п.7.12 кредитного договору (т.1 а.с.7 зворот) позичальник своїм підписом посвідчив згоду з умовами договору, підтвердив свої права і обов'язки за цим договором, підтвердив, що усі умови договору йому зрозумілі і він сприймає їх як справедливі відносно нього, а також підтвердив, що перед укладанням цього договору він отримав від Банку інформаційний додаток згідно вимог ЗУ «Про захист прав споживачів».

Згідно ч.6, ч.7 ст.145 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами ст.212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована у рішенні.

Суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.212, ст.215 ЦПК України дав належну оцінку кожному доказу окремо, оцінив достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, навів переконливі мотиви незгоди з висновком експерта.

Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують, а тому рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.303, ст.307 ч.1 п.1, ст.308 ч.1, ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів ,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 13 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.А.Лобов

Судді: Л.М.Хіль

О.Ю.Кузнєцова

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов