АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/775/15 Справа № 184/2229/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Томаш В. І. Доповідач - Черненкова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Яловій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "Банк Форвард" про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И Л А:

09 липня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, за яким просив суд визнати незаконними дії ПАТ «Банк Руський Стандарт» стосовно розголошення персональних даних ОСОБА_2 та їх розголошення третім особам; заборонити ПАТ «Банк Руський Стандарт» вчиняти подальші дії стосовно передання його персональних даних іншим третім особам та розголошувати інформацію стосовно рахунків ОСОБА_2, платежів, сум заборгованості, банківських операцій по кредитному договору № 161650 від 25 квітня 2013 року; визнати незаконними дії ПАТ «Банк Руський Стандарт» стосовно не надання ОСОБА_2 тексту кредитного договору та відповідних документів до нього; стягнути з ПАТ «Банк Руський Стандарт» 50 000 грн. моральної шкоди та витрати на правову допомогу у розмірі 1 000 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 25 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк Руський Стандарт» був укладений кредитний договір № 161650 на отримання готівки, згідно з яким банк надав позивачу кредит у розмірі 11000 грн. Позивач в свою чергу зобов'язувався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування ним та виконати інші зобов'язання, визначені договором. Через деякий час у ОСОБА_2 утворилась невелика заборгованість, але вони ніби врегулювали це з кредитодавцем і все було добре, позивач надсилав листа з приводу вирішення питання стосовно кредитних канікул. Але приблизно місяць тому позивач почав отримувати смс-повідомлення з погрозами конфіскації майна, крім того почали телефонувати його матері та погрожувати, що все заберуть. Почали доводити сім'ю позивача погрозами до нервового стану, матір до цього перенесла серцевий напад і він хвилюється, що ці погрози можуть привести до нового серцевого нападу. Позивачу постійно приходять смс з номерів, чомусь не (093), а просто НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4. Зі ОСОБА_2 зв'язалась якась «контора» та почала тиснути на нього з приводу повернення боргу. Він вимушений був звернутися за правовою допомогою і виявляється, що цей тиск - це не єдине, чим відповідач порушив права позивача. Пунктом 4 статті 203 ЦК передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. При цьому і загальна норма права (пункт 1 статті 1047 та стаття 1055 ЦК) і спеціальна (пункт 4 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів") встановлюють письмову форму кредитного договору, як імперативну. Таким чином, договір в цілому або будь-яка його частина, вчинена без дотримання письмової форми є нікчемними. З підстав, передбачених пунктом 4 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", кредитодавець зобов'язаний надати споживачеві оригінал кредитного договору, що містить всі додатки та умови, згідно яких виконуватиметься кредитне зобов'язання. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Закон зобов'язує доводити не факт ознайомлення споживача з умовами договору й прийняття їх, а факт передання споживачеві оригіналу договору у письмовій формі. Оригінали будь-яких додатків, додаткових умов чи правил, на які містяться посилання у тексті договору також мають бути надані споживачеві у письмовій формі в оригіналі. За таких обставин, договори про надання споживчого кредиту не можуть укладатися шляхом прийняття типових умов, що публікуються у засобах масової інформації, на інтернет-сайтах та точках обслуговування кредитодавця, що не підписуються споживачем та не надаються йому, як оригінал договору. Будь-яку частину договору, на яку є посилання у договорі, але не підписану споживачем, якщо її можна вилучити або змінити без його відома, за відсутності доказів отримання її споживачем в оригіналі, слід вважати нікчемною через недотримання письмової форми (пункт 2 статті 207 ЦК). Не передання споживачеві оригіналу договору є істотним порушенням, яке обмежує споживача в реалізації своїх прав, зокрема, права на відкликання згоди на укладання договору (частина 1 пункту 6 статті 11 Закону). Оскільки Законом передбачено, що перебіг строку на відкликання згоди розпочинається з моменту виконання кредитодавцем обов'язку, встановленого пунктом 4 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", у разі не доведення зазначеного факту, строк на відкликання згоди на укладання договору є таким, що не сплив. Оскільки споживач має право відкликати згоду саме на укладання договору, то у випадку використання ним такого права, договір є не укладеним (правочин не вчинено). Регламент застосування наслідків недійсності такого договору зазначено у пункті 6 статті 11 Закону. На руки позивачу не було передано екземпляр кредитного договору, чим відповідач грубо порушив його права, як споживача. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним мають враховуватись вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені діючим законодавством, зокрема Цивільним кодексом, Законом України від 12 липня 2001 року №2664-111 "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (стаття 6), Законом України від 12 травня 1991 року №1024-ХІІ "Про захист прав споживачів" (стаття 11) тощо. У відповідності до вимог статті 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відсутність у змісті кредитного договору істотних умов встановлених законом чи нормативним актом, або необхідних, виходячи зі змісту оферти та акцепту зумовлює неукладеність договору (правочин не вчинено). При цьому слід мати на увазі, що для договорів про надання споживчого кредиту існують особливі істотні умови (пункт 4 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів"), не притаманні для інших банківських правочинів, зокрема - дата видачі кредиту та детальний розпис сукупної вартості кредиту. Встановивши відсутність у змісті кредитного договору істотних умов, суд відмовляє у задоволенні вимог про стягнення заборгованості чи визнання договору недійсним, оскільки у цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК. Пунктом 8 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Наведена норма використовується до будь-яких положень договорів про надання споживчого кредиту, включаючи ціну договору. Пунктом 2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено імперативне правило щодо письмової форми оферти до договору про надання споживчого кредиту. Недодержання цієї форми, несвоєчасне чи неповне надання інформації про умови кредитування, надання недостовірної інформації вважається введенням в оману та надає споживачеві права вимагати розірвання договору і відшкодування заподіяних збитків (частина 1 пункту 7 статті 15 Закону) і моральної шкоди (пункт 2 статті 22 Закону). При цьому, слід враховувати вимоги чинного законодавства щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема належним та допустимим доказом надання оферти у письмовому вигляді є інформаційний лист (бюлетень, повідомлення, довідка тощо), яка підписана споживачем та містить передбачені законом відомості щодо запропонованих умов кредитування. Не є належним та допустимим доказом письмова декларація споживача (у змісті анкети чи договору) про отримання відомостей щодо умов кредитування, оскільки вона позбавляє можливості оцінити повноту, достовірність та своєчасність наданої інформації. Колекторська діяльність, що здійснюється як структурними підрозділами кредитодавців, так і сторонніми установами у порядку аутсорсінгу, та містить ознаки підприємницької практики, яка вводить споживача в оману або є агресивною, забороняється. Перелік агресивних форм підприємницької практики, та таких, що вводять в оману встановлений статтею 19 Закону України "Про захист прав споживачів" та не є вичерпним. Збитки, завдані споживачам через застосування нечесної підприємницької практики підлягають відшкодуванню винною стороною у повному обсязі. При задоволенні вимог споживача одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 2 статті 22 Закону). Відповідно до ст. 1076 ЦК України «Банківська таємниця» встановлено банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність. У разі розголошення банком відомостей, що становлять банківську таємницю, клієнт має право вимагати від банку відшкодування завданих збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Таким чином, крім не надання позивачу договору та відповідної супроводжувальної документації, кредитодавець порушив його права ще і тим, що розголосив інформацію невідомим особам та незаконно скористався своїм структурним підрозділом з «вимагання» грошей, чим порушили права позивача, тому він звертається за їх захистом до суду.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2014 року ухвалено: відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, через свого представника ОСОБА_3, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч.2 ст.638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до тексту Заяви № 88152569, підписаної клієнтом та поданої до банку 16.03.2011 року, клієнт виклав в ній 3 пропозиції (оферти) про укладення трьох різних договорів, що не заборонено законом: - кредитного договору (п. 1 заяви клієнта № 88152569); - договору застави (п.2 заяви клієнта № 88152569); - договору про надання та використання платіжної карти (п.3 заяви клієнта № 88152569); - з метою відкриття рахунку, користування таким рахунком за допомогою платіжної карти та отримання кредитних коштів (п.3 заяви клієнта № 88152569).Відповідно до вимог чинного законодавства факт акцепту (прийняття) банком однієї з зазначених пропозицій не веде до обов'язку банку надати згоду, відмову на пропозицію укласти інший договір, як і факт припинення дії одного з укладених договорів жодним чином не впливає на дію іншого укладеного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа (у даному випадку банк), яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ч. 1 ст. 642 ЦК України). Отже, 16.03.2011 року банк отримав від позивача пропозицію, що викладена в п.3 заяви № 88152569 про укладення договору про надання та використання платіжної карти, в якій позивач погоджується з тим, що акцептом оферти про укладення договору про надання та використання платіжної картки, в якій позивач погоджується з тим, що акцептом оферти про укладення такого договору будуть дії банку по відкриттю позивачу поточного рахунку (п.4.2. заяви № 88152569), а строк для відповіді банку на оферту позивача про укладення договору становить 18 місяців з дати заяви № 88152569 (п.6.2. заяви № 88152569). Банк в межах зазначеного строку, а саме 12.05.2011 року відкрив позивачу поточний рахунок, що підтверджується випискою по рахунку карти, а отже вчинив дії для прийняття пропозиції, внаслідок чого відбувся факт укладення договору про надання та використання платіжної карти № 87517268 (надалі - договір про карту). Відповідно до п. 3 підписаної позивачем заяви № 88152569, договір про карту укладений на умовах, викладених в заяві № 88152569, тарифах по карткам банку та Умовах надання та обслуговування платіжних карток банку (надалі - Умови по карткам) та які відповідно до п. 8 підписаної позивачем заяви № 88152569 є складовою та невід'ємною частиною договору про карту. Відповідно до п. 14 заяви № 88152569, клієнт розуміє і погоджується з тим, що складовою та невід'ємною частиною договору про картку є Умови по карткам. Відповідно до п. 8 заяви 88152569 клієнт з Умовами по карткам та тарифами ознайомлений, повністю згоден, їх зміст розуміє, та їх положень зобов'язується неухильно дотримуватись. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ст. 639 ЦК України). Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Виходячи із зазначеного положення закону, договір про карту укладений у письмовій формі, оскільки його умови зафіксовані в заяві № 88152569, Умовах по карткам, тарифах та рахунках-виписках, які щомісяця направляються клієнту. При цьому, відповідно до підписаної заяви № 88152569, позивач сам запропонував вважати вказані документи невід'ємною частиною договору про картку. Оскільки договір про картку укладений не шляхом підписання єдиного документу, а шляхом подання заяви № 88152569 позивачем до банку та один примірник заяви № 88152569 позивача залишився у нього, а ще один - у банку. Позивач в позовній заяві та в судовому засіданні вказує на те, що банком було порушено ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» № 2121-III від 07.12.2000 року щодо розкриття банком банківської таємниці. Але банком не було передано інформацію щодо позивача третім особам, як в позовній заяві вказує позивач та в судовому засіданні. Позивачем не надано до суду жодних доказів передання інформації про нього банком третім особам. Позивач та його представник вказують на те, що позивачу було нанесено моральну шкоду, однак не надав жодних доказів, що підтверджували б вину банку у заподіянні йому моральної шкоди/страждань внаслідок порушення його прав, що оцінені у 50 000 грн. Відповідно до умов договору № 88152569, а саме п. 10.32 Умов обслуговування, банк вправі направляти клієнтові відомості про виконання/неналежне виконання клієнтом своїх зобов'язань за договором, іншої інформації, пов'язаної з договором, а також комерційні пропозиції банку за допомогою поштових відправлень, телефонного зв'язку, електронних засобів зв'язку, у тому числі SMS-повідомлень, факсимільному зв'язку, електронної пошти та інших засобів зв'язку на адреси (в т.ч. і на поштову адресу місця роботи клієнта) номера телефонів, повідомлені клієнтом банку в анкеті або іншим способом. При цьому клієнт несе всі ризики, пов'язані з тим, що спрямована банком інформація може стати доступною третім особам. Позовні вимоги позивача до ПАТ «Банк Руський Стандарт», який змінив свою назву на ПАТ «БАНК ФОРВАРД», про що свідчить виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців є безпідставними і необґрунтованими та такими, що порушує права та інтереси банку, норми матеріального права.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спір.

Спірні правовідносини виникли між сторонами у справі з кредитних взаємовідносин і стосуються визнання дій відповідача незаконними щодо форми кредитного договору, розголошення персональних даних позивача третім особам та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Із зазначених позивачем предмета та підстав позову вбачається, що предметом спору стали вимоги банку до позивача щодо погашення заборгованості за кредитом у зв'язку з чим позивач вважає ці дії банку розголошенням персональних даних позивача третім особам, та відсутність кредитного договору в письмовій формі, що обумовлює його нікчемність.

Аналізуючи матеріали справи, судова колегія дійшла висновку про недоведеність наявності порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача за обставинами справи.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України, - договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судова колегія встановила і це підтверджується матеріалами справи, що на підставі заяви позичальника № 88152569, підписаної ним як клієнтом банківських послуг та поданої до банку 16.03.2011 року, яка є невід'ємною частиною кредитно-заставного договору, банком був наданий позичальнику строковий кредит у сумі 1 597,75 грн. зі строком повернення 16.01.2012 року, та за яким у позивача утворилась заборгованість перед відповідачем за вказаним кредитним договором.

Відповідно до умов укладеного договору договір складається із заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою.

Позивач не спростовував у судовому засіданні наявності між ним та відповідачем кредитних правовідносин. Позивач не оспорював факт отримання кредитних коштів у відповідача.

На момент підписання договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов. На час укладання договору обидві сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі.

Прийнявши грошові кошти у відповідача, позивач погодився з умовами даного договору.

Згідно роз'ясненням постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" п.21 - договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов'язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії.

Відповідно до ст.ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.І ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про укладення договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами), які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Судова колегія не вбачає правових підстав для визнання укладеного між сторонами кредитно-заставного договору нікчемним, оскільки не встановлено, що він не відповідає вимогам наведеного вище закону.

Аналізуючи докази у справі, судова колегія дійшла висновку, що в межах заявлених позовних вимог не вбачається незаконний дій відповідача стосовно укладеного між сторонами кредитно-заставного договору, оскільки ці дії відповідають вимогам закону та укладеному договору, про що обґрунтовано зазначено в рішенні суду першої інстанції.

Оскільки не встановлено за обставинами справи порушення прав, свобод чи інтересів позивача, то позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Викладені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, що не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судова колегія приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь