АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 червня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

за участю секретаря Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - комунальне підприємство «Житлосервіс «Куренівка» Оболонського району у м. Києві, про визнання права на проживання та користування квартирою, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 в особі законного представника - ОСОБА_2, третя особа - комунальне підприємство «Житлосервіс «Куренівка» Оболонського району у м. Києві, про визнання права користування квартирою, позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - комунальне підприємство «Житлосервіс «Куренівка» Оболонського району у м. Києві, про визнання права на проживання та користування квартирою, за апеляційною скаргою ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 6 квітня 2015 року, -

у с т а н о в и в :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_3, третя особа - КП «Житлосервіс «Куренівка», про визнання права на проживання та користування квартирою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з листопада 2009 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року. Крім померлого, у квартирі АДРЕСА_1 з 17 червня 1991 року зареєстрований його син - ОСОБА_3, а з 11 листопада 2010 року - дитина її та померлого ОСОБА_7 - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 позивач за первісним позовом, за згодою померлого вселилася у спірну квартиру та проживала у ній тривалий час. Відповідач за первісним позовом з 1995 року у спірній квартирі не проживав, коштів на її утримання не сплачував. Посилаючись на те, що її померлий чоловік був наймачем спірної квартири, а вона була членом його сім'ї, вважає, що має право вільно проживати та користуватися цією квартирою. У зв'язку з тим, що

_________________________________________________________

Справа № 756/12290/14-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/7063/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Диба О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

ОСОБА_3 не визнає її права користування зазначеним житлом, просила визнати за нею право на проживання і користування спірною квартирою.

В процесі розгляду справи ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_4 в особі законного представника - ОСОБА_2, третя особа - КП «Житлосервіс «Куренівка», про визнання права користування квартирою.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_2 фактично не визнає його право користування спірною квартирою, просив визнати за ним право користування цим житлом, оскільки він був вселений у неї на законних підставах.

Також третя особа по справі - ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - КП «Житлосервіс «Куренівка», про визнання права на проживання та користування квартирою.

В обґрунтування позову вказувала, що є дружиною ОСОБА_3 та фактично проживає разом з ним у спірній квартирі. Враховуючи те, що іншого місця проживання вона не має, просила визнати за нею право користування цією квартирою.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 6 квітня 2015 року у задоволенні зазначених позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 задовольнити та визнати за останньою право на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1

Апелянт, зокрема, посилається на ті обставини, що вона вселилася до спірної квартири зі згоди свого чоловіка ОСОБА_7 в якості члена його сім'ї, а відповідач за первісним позовом тривалий час не проживав у зазначеній квартирі та не брав участі у її утриманні, тому фактично не міг дати згоди на вселення.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

ОСОБА_3, його представник - ОСОБА_10, а також ОСОБА_5 у задоволенні апеляційної скарги просила відмовити, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 6 квітня 2015 року залишити без змін.

Представник КП «Житлосервіс «Куренівка», належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у його відсутність, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_7 проживав та був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 6 січня 1980 року, що підтверджується відповідною довідкою ЖЕК-515 КП «Житлосервіс «Куренівка» (а.с. 9).

Відповідно до свідоцтва про шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 14 листопада 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області зареєстровано шлюб (а.с. 6).

Від вказаного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_5 року у них народилася дитина -

ОСОБА_4 (а.с. 7).

Зі свідоцтва про смерть вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_7 помер (а.с. 16).

Згідно з відомостями довідки форми № 3 від 24 червня 2014 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: з 17 червня 1991 року - ОСОБА_3, а з 11 листопада 2010 року - ОСОБА_4 Особовий рахунок відкрито на ім'я ОСОБА_7 (а.с. 10).

Як вбачається зі свідоцтва про народження, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, є сином померлого ОСОБА_7 (а.с. 8).

Відповідно до довідки № 131 від 26 лютого 2015 року, наданої КП «Житлосервіс «Куренівка» Оболонського району у м. Києві, ОСОБА_7 з вимогою про реєстрацію у спірній квартирі позивача за первісним позовом ОСОБА_2 не звертався (а.с. 110).

З копії паспорта ОСОБА_2 вбачається, що вона з 2 жовтня 2002 року постійно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 5).

Також судом встановлено, що між третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_5, та відповідачем за первісним позовом -ОСОБА_3 2 липня 2014 року було зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 88).

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що право ОСОБА_3 на користування спірною квартирою належить йому на підставі закону та ніким не оспорюється.

Також суд дійшов висновку, що позовні вимоги третьої особи щодо предмета спору є безпідставними та не підлягають задоволенню, оскільки факт реєстрації шлюбу з членом сім'ї померлого наймача не є достатньою правовою підставою для визнання за ОСОБА_5 права користування спірною квартирою.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не оскаржується, доводів щодо його законності чи необґрунтованості в цій частині апеляційна скарга не містить, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_3, як зареєстрований у спірній квартирі член сім'ї наймача, перешкод у користуванні квартирою позивачу ОСОБА_2 та її малолітньому сину не чинить. Натомість, своєї згоди на реєстрацію позивача у зазначеній квартирі він не давав, і доказів про наявність відповідної згоди померлого позивачем не надано, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною 1 ст. 65 ЖК Української РСР визначено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування ЖК України» (зі змінами та доповненнями) визначено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати чи дотриманий порядок вселення в квартиру, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, чи було це постійним місцем проживання, чи вів піднаймач з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи обумовлено угодою між цими особами певний порядок користування житловим приміщенням. Однак, відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач ОСОБА_2 посилалася на факт реєстрації у спірній квартирі її малолітнього сина, а також невизнання відповідачем ОСОБА_3 її права користування спірною квартирою.

Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З пояснень ОСОБА_2 вбачається, що вона вселилася до зазначеної квартири у 2006 році та проживала там до 2012 року.

Як встановлено судом першої інстанції та підтвердилося під час апеляційного розгляду справи, відповідач ОСОБА_3 на час вселення у квартиру

позивача ОСОБА_2 у 2006 році був неповнолітнім, але не проживав разом зі своїм батьком ОСОБА_7, а тому фактично не міг висловити своєї згоди або незгоди на вселення.

При цьому, згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, факт реєстрації малолітнього ОСОБА_4 у спірній квартирі не може слугувати підставою для визнання за його матір'ю - ОСОБА_2 права користування цим житловим приміщенням.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, спірна квартира знаходиться у державній власності і померлим ОСОБА_7 за життя приватизована не була.

Крім того, судом вірно визначено, що у зазначеній квартирі за згоди наймача були зареєстровані лише його діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що свідчить про волю померлого передати право приватизації обом синам.

Натомість, доказів наявності відповідної згоди померлого на реєстрацію у квартирі позивача ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права проживання та користування квартирою АДРЕСА_1

Доводи апелянта з приводу того, що ОСОБА_3 створював їй перешкоди у користуванні квартирою, не підтверджені жодним належним та допустимим доказом в розумінні статей 58-59 ЦПК України, а тому є необґрунтованими та не беруться до уваги апеляційним судом як припущення, на яких не може ґрунтуватися доказування.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 6 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді : Г.М. Кирилюк

М.М. Панченко