АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8921/2015 Головуючий у 1-й інстанції Саламон О.Б.
Доповідач: Кравець В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Шиманського В.Й., Семенюк Т.А.

за участю секретаря Круглика В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Автокразбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «АКБ Банк» КостенкаI.I. про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 рокупозивач звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з ПАТ «Автокразбанк» на її користь заборгованість з виплати заробітної плати за серпень - листопад 2014 року, включаючи дату звільнення 17 листопада 2014 року, а також компенсацію відпускних при звільненні у кількості 66 днів та вихідну допомогу при звільненні на загальну суму 5394,96 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а саме з 18.11.2014р. по 24.02.2015р. у розмірі 25391,52 грн., всього на загальну суму 30786,48 грн. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення всієї суми заробітної плати. Вирішити питання судових витрат.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що після звільнення відповідачем не було проведено з нею остаточного розрахунку, а тому вона змушена звертатись до суду з позовом за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким стягнути з ПАТ «АКБ Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «АКБ Банк» Костенка І.І. на її користь суму середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 24242, 13 гривень, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці, своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості (ст. 97 Кодексу законів про працю (КЗпП), ст. 15 і 24 Закону України «Про оплату праці»).

Крім того, це не перше її звернення до Деснянського районного суду України щодо цього ж питання. 24 грудня 2014 року вона подавала позовну заяву до суду, на яку було видано ухвалу від 29.12.2014р. (№ провадження 2/754/1226/15, справа № 754/21230/14-ц) суддею Петріщевою І.В. про повернення позовної заяви, керуючись ст.ст. 96, 118, 121 ЦПК України. 17 лютого 2015 року було подано до суду заяву про видачу судового наказу, на яку було видано ухвалу від 18.02.2015р. (№ провадження 2-н/754/136/15, справа №754/2453/15-ц) суддею Смирновою Є.П. про відмову у прийнятті заяви, керуючись ст.ст. 96, 100, 210, 293 ЦПК України.

Вважає, що відповідач порушив законодавство України, зокрема: КЗпП України; Закони України: «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», «Про оплату праці», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав:

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що погашення заборгованості по заробітній платі здійснено відповідачем у повному обсязі, а вимога про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні не може бути задоволена, оскільки під час дії тимчасової адміністрації є обмеження у виплаті таких коштів.

Проте, в повній мірі з таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки такого висновку суд дійшов, не з'ясувавши дійсні обставини спору, не перевіривши доводи і заперечення сторін та без належної оцінки доказів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працювала у ПАТ «АКБ Банк» на посаді начальника відділу по роботі з фізичними особами Київського регіонального відділення ПАТ «АКБ Банк».

На підставі Наказу від 14 листопада 2014 року позивач звільнена з займаної посади з 17 листопада 2014 року у зв'язку з скороченням чисельності і штату працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.18)

З матеріалів справи убачається, що станом на 24 лютого 2015 року заборгованість ПАТ «АКБ Банк» перед ОСОБА_1 з виплати заробітної плати, грошової компенсації за 66 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки виплачена у розмірі 36 641,87 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку, про що не заперечувала у судовому засіданні позивач (а.с.57-58).

Тобто, вимоги позивача в цій частині є виконаними відповідачем, тому рішення суду про відмову у стягненні цих коштів є обґрунтованим.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду про те, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.11.2014 року по 24.02.2015 року у розмірі 25 391,52 грн. є передчасними, з огляду на наступне.

Так, судом було встановлено, що на підставі Постанови Правління Національного Банку України за № 320 від 30.05.2014 р. «Про віднесення ПАТ «АКБ Банк» до категорії несплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 30.05.2014 р. прийнято рішення № 40 про запровадження з 30.05.2014 p. тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Банку.

Відповідно до Постанови Правління Національного Банку України за № 537 від 28.08.2014 р. «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «АКБ Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 28.08.2014 р. прийнято рішення № 76 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «АКБ Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі ст. 117 зазначеного Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За Законом України від 14 травня 1992 р. № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 червня 2014 року у справі №6-76цс14.

Таким чином, не є підставою для відмови у задоволенні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки порушення процедури про банкрутство роботодавця не є підставою для звільнення його від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки в день звільнення - 17.11.2014 року відповідач не виконав вимоги ст. 116 КЗпП України, а здійснив фактичний розрахунок лише 24.02.2015 року.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі №6-159цс13.

Так, ОСОБА_1 у позові встановила період з 18.11.2014 року по 24.02.2015 року, за який має бути сплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 25 391,52 грн.

Механізм здійснення розрахунку середньої заробітної плати визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо (справа № 6-195цс14).

Крім того, час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством

або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Так, виходячи із довідки про доходи ОСОБА_4 за два останні місяці роботи перед звільненням, яка оформлена у встановленому порядку, середньомісячний заробіток позивача складає: (5 546,28 грн. (серпень 20) +5565,55 грн. (жовтень 23) ) = 11 111,83 грн. /43 робочі дні =258,41 грн.

Отже, середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати, починаючи з 18.11.2014р. по день фактичного розрахунку - 24.02.2015р. становить: 258,41 грн. * 99 днів = 25 582,59 грн.

Проте, позивач просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 25 391,52 грн., а тому апеляційний суд не може вийти за межі позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, через недопустимість порушення принципів, закріплених ч. 1 ст. 11, ст. 303 ЦПК України, тому з відповідача підлягають стягненню саме 25 391,52 грн.

Крім того, апеляційна інстанція не вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 24 242,13 грн. уточненими, оскільки ОСОБА_1 не дотримано вимог щодо подачі відповідної заяви про такі уточнення, а статтею 303 ЦПК України не передбачено повноважень апеляційного суду щодо перевірки законності рішення суду першої інстанції з врахуванням зменшення позовних вимог, викладених позивачем у апеляційній скарзі.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Згідно ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI (далі - Закон) з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відповідно до ч.2 ст. 88 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позову частково.

Керуючись ст.ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Автокразбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «АКБ Банк» Костенка I.I. на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Автокразбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «АКБ Банк» Костенка I.I. про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Автокразбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «АКБ Банк» Костенка I.I. на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.11.2014р. по 24.02.2015р. у розмірі 25 391 гривень 52 копійки.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: