Справа № 462/8345/13 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/249/15 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Курій Н.М., Струс Л.Б.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, відповідача

ОСОБА_3, представника

ПАТ КБ «Приват Банк»- Жарського І.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 липня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 про відшкодування шкоди, завданої злочином,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням суду позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 про відшкодування шкоди, завданої злочином задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 41 584 грн. 69 коп. шкоди.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_9 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 19 585 грн. 03 коп. шкоди.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 170 127 грн. 29 коп. шкоди.

В решті позову відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 в дохід держави 3 654 грн., по 522 грн. з кожного.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_5. В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду дослідженим обставинам справи. Вказує, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, оскільки суд:

- безпідставно здійснив стягнення з відповідачів, нарахованих позивачем сум за межами добросовісного виконання третіми особами умов кредитних договорів та за межами завершення дій вказаних договорів, починаючи з 01.11.2010 року, тобто сум, які не є упущеною вигодою, а шкодою, що нанесена потерпілому внаслідок його умислу, помилково дійшов висновку;

- помилково дійшов висновку, щодо участі окремих відповідачів у завданій шкоді;

- не взяв до уваги те, що в силу положень ст. 228 ЦК України договори, що укладені позичальниками (третіми особами у справі) з відповідачем є нікчемними і вирішуючи спір, стягнув з відповідачів несплачені суми процентів за користування грошима та комісію;

- не дослідив, що при укладенні договорів не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, та що дані договори не відповідають вимогам письмового договору;

- не правильно застосував норми матеріального права, якими регулюються застосування наслідків пропуску строків звернення до суду;

- безпідставно зазначає, що деякі обставини, які необхідні для правильного вирішення даного спору встановлені вироком Залізничного районного суду м. Львова від 25.06.2013 року, а відтак не підлягають доказування та є обов'язковими при вирішення даної справи.

Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду в частині часткового задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк», яким стягнуто солідарно з відповідачів кошти в сумі 231 297 грн. 01 коп. скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та відповідача ОСОБА_3 на підтримання скарги, представника позивача на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 25 червня 2013 року вироком Залізничного районного суду м. Львова ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 засуджено за скоєння злочинів, передбачених за ч. 4 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190; ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190; ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 358; ч. 3 ст.28, 304 КК України, цим же вироком ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 абуло засуджено за скоєння злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190; ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 358; ч. 3 ст. 28, 304 КК України, а ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190; ч. 3 ст. 28, 304 КК України.

Вказаним вироком суду встановлено, що ОСОБА_3, з метою заволодіння грошовими коштами банківських установ, які надаються громадянам-позичальникам банківськими установами для власних потреб та проведення оплати за побутову техніку в травні 2007 року в м. Львові спільно з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 організував стійку організовану групу до складу якої увійшли ОСОБА_7, ОСОБА_8 та інші.

ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_6, з метою заволодіння грошовими коштами, з корисливих мотивів, діяли як організатори групи, координували та керували, злочинною діяльністю учасників організованої групи. Згідно розподілу ролей та узгодженого плану дій кожен з них, а також інші співучасники організованої злочинної групи підшуковували осіб - позичальників, які виступали в ролі виконавців під час вчинення злочинів та осіб, які виступали в ролі поручителів у позичальників, проводили зустрічі з такими особами в приміщенні залу ігрових автоматів "Багіра", що по вул. В.Великого, 26 в м. Львові, а також в приміщеннях кафе "Арлекіно", що по вул. Городоцькій, 285 в м. Львові і в приміщенні кафе по вул. Городоцькій, 287 в м. Львові, де розробляли та узгоджували плани вчинення злочинів, підробляли довідки про доходи для пред'явлення представникам банківських установ, бланки з печатками та штампами якими забезпечували, отримували, вносили в них недостовірні відомості та надавали їх представникам банківських установ разом із особами, які укладали кредитні угоди, підтверджували по телефону неправдиві дані, вказані в Довідках про доходи та Анкетах учасників організованої групи та осіб, які виступали в ролі позичальників, займались розподілом отриманих грошових коштів між учасниками організованої групи, таким чином створили систему заволодіння грошовими коштами, які надавались банківськими установами позичальникам.

ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_6, будучи організаторами групи, а також інші співучасники організованої злочинної групи, з метою приховування злочинної діяльності групи і намірів на заволодіння грошовими коштами залучали інших осіб, які виступали в ролі позичальників та поручителів, використовуючи відсутність інформації про кредитні історії позичальників в інших банківських установах про отримання грошових коштів.

Зокрема, організатори групи до складу групи з січня 2008 року залучили ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які спершу діяли у ролі виконавців у вчиненій організаторами групи системі заволодіння грошовими коштами, які на підставі укладених з ними кредитних договорів надавались банківськими установами, приймали участь разом із вказаними організаторами групи в обмані представників банківських установ, використовуючи підроблені Довідки про доходи, пред'являючи їх представникам банківських установ, надавали недостовірні відомості в Анкетах позичальника представникам банківських установ, отримували разом з організаторами групи грошові кошти. А з часом стали діяти у вчиненій організаторами групи системі заволодіння грошовими коштами, як підбурювачі і пособники та в свою чергу залучили ОСОБА_10 та інших, які також знали про діяльність організованої групи та отримували від організаторів частину грошових коштів.

Готуючись до вчинення злочинів організатори групи налагоджували дружні стосунки з працівниками банків, та входячи в їх довіру представлялися діловими людьми, які володіють підприємствами по придбанню та збуту транспорту, медикаментів і при цьому роблячи їм подарунки. В обмін отримували консультації, що до процедури оформлення кредиту, повноти надання інформаційних даних відповідно до яких, банківська установа не відмовить у видачі кредиту. А в подальшому з 24.12.2007 року до складу групи залучили працівника ЗАТ КБ «Приватбанку» ОСОБА_9 володимирівну, яка діяла як пособник у вчиненні злочинів та була обізнаною з діяльністю організованої групи.

Окрім цього, до вчинення злочинів організатори групи залучили третіх осіб ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, які не були обізнані про діяльність організованої групи.

В результаті діяльності організованої групи між ПАТ КБ «Приватбанк» та третіми особами були укладені кредитні договори, умови яких учасники організованої групи не мали намір виконувати.

Судом встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» уклав такі кредитні договори: 16.01.2007 року був укладений кредитний договір з ОСОБА_12 на суму 5000 грн.; 12.01.2008 року - з ОСОБА_22 на суму 5000 грн.; 08.02.2008 року - з ОСОБА_11 на суму 5000 грн..; 27.12.2007 року - з ОСОБА_13 на суму 5000 грн.; 08.02.2008 року - з ОСОБА_14 на суму 5000 грн.; 09.01.2008 року - з ОСОБА_16 на суму 5000 грн.; 16.01.2008 року - з ОСОБА_19 на суму 5000 грн.; 09.02.2008 року - зі ОСОБА_20 на суму 5000 грн.; 23.01.2008 року - з ОСОБА_21 на суму 5000 грн.; 16.07.2007 року - з ОСОБА_18 на суму 8996,70 грн.; 03.10.2007 року - зі ОСОБА_17 на суму 3499,9 грн. та 20.12.2007 року - з ОСОБА_15 на суму 3000 грн. (Т-1 а.с.143-163).

Оскільки всі вищенаведені обставини встановлені вироком Залізничного районного суду м. Львова від 25.06.2013 року, а тому в силу ч. 4 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню та є обов'язковими для при вирішені даної справи.

Відповідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

З аналізу положень ст. 1166 ЦК України слідує, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди. За таких обставин, суд не бере до уваги твердження представників відповідача, що останні не можуть нести відповідальність за нанесення шкоди позивачу, оскільки таке їх твердження спростовується вищезазначеними положеннями чинного законодавства та вироком суду від 25.06.2013 року, яким була встановлена винуватість відповідачів у нанесені шкоди майну позивача.

Посилання представника апелянта на той факт, що відповідачі не можуть нести солідарну відповідальність, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції зважаючи на наступне.

Відносини щодо відповідальності за шкоду, спільно заподіяну кількома особами регулюються ст. 1190 ЦК України, відповідно до якої особи, які спільно заподіяли шкоду, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Виходячи зі змісту зазначеної норми матеріального права, особи, які спільно заподіяли неподільну шкоду взаємопов'язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Для настання солідарної відповідальності при заподіянні шкоди злочином, скоєним двома або кількома особами, необхідно встановити, що діяння заподіювачів шкоди були об'єднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їхніх спільних дій.

Враховуючи наведене, беручи до уваги, що відповідачі у складі організованої групи нанесли шкоду позивачу, то і відповідальність вони мають нести у солідарному порядку.

Разом з тим, суд вірно не взяв до уваги твердження представника позивача, що зі всіх відповідачів слід солідарно стягнути шкоду, яка була нанесена банку в результаті укладення всіх вищевказаних дванадцяти кредитних договорів.

Так, зі змісту вироку суду від 25.06.2014 року вбачається, що ОСОБА_23 була залучена до складу групи як пособник лише з 24.12.2007 року, а відтак вона не може нести відповідальність за шкоду, яка була нанесена банку, в результаті укладання трьох договорів, а саме: 16.07.2007 року - з ОСОБА_18; 03.10.2007 року - зі ОСОБА_17 та 20.12.2007 року - з ОСОБА_15.

З тих самих підстав не можуть нести відповідальність за шкоду, яка була нанесена банку, в результаті укладання трьох вищевказаних договорів відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_10, оскільки вони, виходячи зі змісту вироку були залучені до групи лише у січні 2008 року. Крім того, зазначені три відповідача не несуть відповідальності і за шкоду, яка була нанесена в результаті укладання кредитного договору від 27.12.2007 року між банком та ОСОБА_13.

Крім того, як убачається з кредитних договорів строки сплати кредитної заборгованості, як за відсотками, які складають 2%, так і за комісіями, які складають 3,5%, визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання третіми особами окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання, згідно з ч. 3 ст.254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язаний його початок (ст.253 ЦК України).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст.252- 255 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право.

Так, 12.06.2008 року постановою першого заступника прокурора Львівської області Татарина Б.С. була порушена кримінальна справа за фактом заволодіння шляхом шахрайства коштами ЗАТ КБ «Приватбанк», вчинене у великих розмірах, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України (Т-2 а.с.22).

25.06.2011 року постановою старшого слідчого в ОВС СУ ГУСАС України у Львівській області Бориса В.З. позивача було визнано цивільним позивачем у кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за скоєння злочинів, передбачених за ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 190; ч. 2 ст. 15 КК України ( Т-2 а.с.43).

Відтак, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що 25 червня 2011 року позивачу достовірно стало відомо про порушення їх прав з боку відповідачів, а тому саме з цієї дати розпочався перебіг позовної давності. Однак, з даним позовом до суду позивач звернувся лише 01.11.2013 року.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст.303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Курій Н.М.

Струс Л.Б.