Ухвала

іменем україни

10 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 17 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося з вищевказаним позовом, у якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу предмету іпотеки банком, з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухомо майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані і проживають в квартирі.

На обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 02 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 41 000 дол. США зі сплатою 11,04 % річних на строк до 01 жовтня 2027 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, 02 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, за яким остання передала в іпотеку банківській установі належну їй двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 66,8 кв. м, житловою - 35,5 кв. м, заставною вартістю 297 950 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов'язань, станом на 27 січня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 54 972,31 доларів США, яка складається з 41 696,25 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 473,12 доларів США - заборгованість за процентами, 246 доларів США - заборгованість з комісії, 8 909,41 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань, 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина), 2 616,24 доларів США - штраф (процентна складова).

Враховуючи наведене, банк просив задовольнити позов.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про виселення відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 17 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 02 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з яким остання отримала кредит у розмірі 41 000 дол. США зі сплатою 11,04 % річних та терміном повернення до 01 жовтня 2027 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 02 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_3 також було укладено іпотечний договір, згідно з яким остання передала в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 66,8 кв. м, житловою площею - 35,5 кв. м, заставною вартістю 297 950 грн.

Станом на 27 січня 2014 року через неналежне виконання позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість в розмірі 54 972,31 доларів США, з яких 41 696,25 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 475,12 доларів США - заборгованість за відсотками, 246 доларів США - заборгованість з комісії, 8 909,41 доларів США - пеня, 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина), 2 616,24 доларів США - штраф (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлена заборонена примусового звернення стягнення на нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами в іноземній валюті.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, залишив його рішення без змін і зазначив, що у спірній квартирі, площа якої не перевищує 140 кв. м, постійно проживає відповідач з онуками, яка не має іншого житла і не дає згоди на відчуження цієї квартири. Вимога про виселення відповідача з онуками з підстав, передбачених ч. 3 ст. 109 ЖК України, є похідною від вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому відсутні й підстави для виселення вказаних осіб із зазначених підстав.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Згідно з п. 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Разом з тим суд першої інстанції не врахував, що Закон не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, апеляційний суд на зазначене також уваги не звернув, на порушення вимог статей 315, 316 ЦПК України не усунув допущені порушення суду першої інстанції.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене та залежно від установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 17 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик