П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Яреми А.Г.,
суддів Гуменюка В.І.,Охрімчук Л.І.,
Лященко Н.П.,Сімоненко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про витребування земельної ділянки з незаконного користування за заявою ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня

2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що він є власником земельної ділянки площею 3,72 га, що розташована на території Підгорянської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області. 1 березня 2007 року між ним та ОСОБА_8 був укладений договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 10 років. Посилаючись на те, що орендар ОСОБА_8 помер, а його спадкоємець - ОСОБА_7 продовжує користуватися спірною земельною ділянкою, позивач просив повернути йому зазначену земельну ділянку витребувавши з незаконного користування відповідача.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від

19 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 23 січня 2014 року, у задоволенні позову

ОСОБА_6 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2014 року відмовлено ОСОБА_6 у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

У січні 2015 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_6 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2014 року, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 51 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статей 7, 31 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХIV «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-ХIV), унаслідок чого ухвалено різні за змістом судові рішення в подібних правовідносинах.

У зв'язку із цим ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2014 року та ухвалити нове рішення.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2015 року зазначену вище справу допущено до провадження Верховного Суду України.

За змістом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII) заяви про перегляд Верховним Судом України рішень судів, що надійшли до судів касаційних інстанцій для вирішення питання про допуск справи до провадження Верховного Суду України та рішення за якими не було прийнято на день набрання чинності цим Законом, розглядаються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені в заяві доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За змістом статті 3605 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що ОСОБА_6 на праві власності належить земельна ділянка площею 3,72 га із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Підгорянської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданим 22 липня

2005 року на підставі розпорядження голови Кобеляцької районної державної адміністрації Полтавської області від 4 квітня 2005 року № 163 (а. с. 5).

1 березня 2007 року між ОСОБА_6 (орендодавець) та ПП ОСОБА_8 в особі ОСОБА_8 (орендар) укладено договір оренди землі, за яким позивач передав в строкове платне користування зазначену земельну ділянку для вирощування товарної сільськогосподарської продукції строком на 10 років (а. с. 6-7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер (а. с. 16).

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців у зв'язку зі смертю ОСОБА_8 13 грудня 2011 року здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (а. с. 37).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від

25 липня 2012 року спадкоємцем майна ОСОБА_8 є його син - ОСОБА_7 (а. с. 28).

За змістом трудового договору між працівником і фізичною особою, укладеного 26 лютого 2007 року, ОСОБА_7 працював у фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 на посаді бригадира підготовчого відділення (а. с. 38).

Листом від 29 грудня 2011 року ОСОБА_7 повідомив

ОСОБА_6 про те, що він прийняв усі права та обов'язки за договором оренди як орендар та продовжує використовувати спірну земельну ділянку (а. с. 14).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, керуючись статтею 7 Закону № 161-ХIV, виходив з того, що оскільки орендар ОСОБА_8 був зареєстрований як фізична особа - підприємець, а не юридична особа, то після його смерті договір оренди не припинив своєї дії, права й обов'язки останнього перейшли в повному обсязі до його спадкоємця - ОСОБА_7, який використовував спірну земельну разом з орендарем, і за таких обставин правомірно продовжує використовувати її після смерті ОСОБА_8

ОСОБА_6 зазначає, що суд касаційної інстанції під час розгляду більш ніж двох справ з подібними предметами спору, підставами позову, змістом позовних вимог та встановленими судом фактичними обставинами й однаковим матеріально-правововим регулюванням спірних правовідносин дійшов неоднакових правових висновків, покладених в основу цих судових рішень.

На підтвердження своїх вимог заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня та 24 вересня 2014 року в справах щодо витребування земельної ділянки з незаконного користування.

У зазначених ухвалах, наданих заявником для порівняння, суд касаційної інстанції погодився з висновками апеляційного суду, що у правовідносинах оренди землі фізичні особи - підприємці беруть участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи - громадяни; оскільки договір укладено з фізичною особою - підприємцем, то з припиненням підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, припиняє дію договір, укладений з такою особою як суб'єктом цивільних правовідносин. За таких обставин суд касаційної інстанції залишив без змін рішення апеляційного суду, якими задоволено позовні вимоги щодо витребування земельних ділянок з незаконного користування спадкоємця орендаря.

Отже, існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого.

Відповідно до вимог статті 609 ЦК України зобов'язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що

ОСОБА_8 укладено договір як фізичною особою-підприємцем.

До підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

За змістом частини першої статті 4 Закону України від 15 травня

2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» (далі - Закон № 755-IV) державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - це засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.

Частиною третьою статті 46 Закону № 755-IV передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Отже, фізична особа - підприємець - це статус, який фізична особа може набути або втратити.

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 46 Закону № 755-IV державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця проводиться, зокрема, в разі смерті фізичної особи -підприємця.

Згідно із частиною першою статі 781 ЦК України договір найму припиняється в разі смерті фізичної особи - наймача, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (частина друга статті 792 ЦК України).

Статтею 31 Закону № 161-ХIV передбачено припинення договору оренди землі у разі смерті фізичної особи - орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки.

За змістом частини першої статті 7 Закону № 161-ХIV право на оренду земельної ділянки переходить після смерті фізичної особи - орендаря, якщо інше не передбачено договором оренди, до спадкоємців, а в разі їх відмови чи відсутності таких спадкоємців - до осіб, які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем і виявили бажання стати орендарями в разі, якщо це не суперечить вимогам Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та цього Закону.

Отже, якщо умовами договору оренди земельної ділянки, укладеного сторонами, не передбачається заборона переходу права на оренду в порядку спадкування, то спадкоємці орендаря (фізичної особи - підприємця) після смерті останнього можуть успадкувати право на оренду земельної ділянки, яка є предметом цього договору.

У справі, яка є предметом перегляду, суди, урахувавши особливості правового статусу фізичної особи - підприємця та обставини справи, дійшли висновку, що право на орендовану ОСОБА_8 земельну ділянку переходить до його спадкоємця - ОСОБА_7, який використовував цю земельну ділянку разом з орендарем і виявив бажання стати орендарем, що не суперечить вимогам ЗК України та Закону № 161-ХIV.

За змістом статті 31 Закону № 161-ХIV договір оренди землі припиняється, у тому числі, в разі смерті фізичної особи - орендаря.

У пункті 32 договору оренди сторони визначили підстави припинення дії договору, зокрема: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викуп земельної ділянки для суспільних потреб або примусове відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи - орендаря; в інших випадках, передбачених законом.

Указаний договір оренди земельної ділянки, укладений 1 березня

2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, припинений у зв'язку зі смертю орендаря відповідно до вимог статті 31 Закону № 161-ХIV та пункту 32 договору.

Статтею першою Закону № 161-ХIV визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою (стаття 5 Закону № 161-ХIV).

Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону (стаття 6 Закону № 161-ХIV).

Вирішуючи питання про витребування земельної ділянки з незаконного користування, необхідно установити, на якій правовій підставі земельну ділянку використовує спадкоємець орендаря, ураховуючи, що договір оренди земельної ділянки припинений.

Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України встановлено неоднакове застосування статті 51 ЦК України та статей 7, 31 Закону № 161-ХIV, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За таких обставин ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2014 року не може залишатись у силі, а підлягає скасуванню на підставі пункту 1 статті 355 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Керуючись статтями 355, 3605 ЦПК України (в редакції, що діяли до набрання чинності Закону № 192-VIII) та статтею 3603 цього Кодексу, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті

355 ЦПК України.

Головуючий А.Г. Ярема

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко