Справа № 736/1763/14 Провадження № 22-ц/795/945/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції - Кутовий Ю. С. Доповідач - Лакіза Г. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЛакізи Г.П.,
суддів:Хромець Н.С., Шевченка В.М.,
при секретарі:Сахаровій К.О.,
за участю:представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, представника позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 04 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_7, яка також діє в інтересах своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 до ОСОБА_12, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення з житлового приміщення, -

в с т а н о в и в:

Доводи апелянта про те, що в позові всупереч ст. 119 ЦПК України не зазначено засоби зв'язку позивачів та відповідачів, не можна визнати обґрунтованимиВ апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати заочне рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 04 березня 2015 року та постановити ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку з недотриманням норм п.8 ч.1 ст. 207 ЦПК України.

Апелянт зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене за відсутності відповідача по справі, який був позбавлений права брати участь в судовому засіданні, а також судом не було повно з'ясовано всі істотні обставини справи, не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, внаслідок чого суд ухвалив рішення, яке є необгрунтованим та незаконним внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права та упередженості судді. Неодноразові заяви відповідача щодо його участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції та заяви його представника в суді, які заздалегідь направлялися до суду шляхом надсилання по пошті рекомендованих листів та телеграм судом завжди ігнорувалися. Також судом не було враховано істотні обставини щодо предмету спору, вимог, заявлених позивачем, а також обставин та доказів, які були надані відповідачем в заперечення позовних вимог.

На думку апелянта, суд в обґрунтування задоволення вимог позивача в рішенні посилається лише на обставини, зазначені у позові, не дослідивши та не з'ясувавши всі обставини справи. Суд не дослідив та не з'ясував, чим підтверджуються перешкоди в користуванні спірною оселею, чи дійсно позивачка зверталася до відповідачів з такою вимогою та чи отримував відповідач таку вимогу. Суд не дослідив та не з'ясував, чим підтверджується, що саме відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_12 звернулись до позивачів з проханням надати квартиру для проживання на початку 2004 року, а не їх мати ОСОБА_13 та її чоловік ОСОБА_14 Судом не з'ясовано, хто саме мешкає в спірній оселі, хоча крім зазначених відповідачів в ній мешкають двоє неповнолітніх дітей. Апелянт зазначає, що рішення суду є неповним, оскільки після виселення з оселі двох відповідачів там залишаються проживати двоє малолітніх дітей. ОСОБА_5 зазначає, що судом проігноровано заяву відповідача про забезпечення доказів. Крім того, суд не дослідив обставини надання правової допомоги позивачу. В позові всупереч ст. 119 ЦПК України не зазначено засоби зв'язку позивачів та відповідачів, не було сплачено в належному розмірі судовий збір. Неодноразові мотивовані заяви про відвід судді Кутового Ю.С., що заявлялися відповідачем та його представником, судом розглядалися в протокольному порядку, суд не виходив до нарадчої кімнати. Також судом в порушення вимог ч.4 ст. 19 СК України до участі в справі не було залучено орган опіки та піклування, незважаючи на те, що в якості позивача залучено неповнолітню особу, а у відповідачів є двоє неповнолітніх дітей, які проживають разом з ними у спірній оселі.

Оскаржуваним заочним рішенням Корюківського районного суду від 04 березня 2015 року позов ОСОБА_7, яка діє також в інтересах своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 до ОСОБА_12, ОСОБА_5 про виселення з житлового приміщення було задоволено. ОСОБА_7, яка діє також в інтересах своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_9., ОСОБА_10, ОСОБА_11 усунуто перешкоди в користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів ОСОБА_12 та ОСОБА_5 з належної їм на праві власності квартири, без надання відповідачам іншого приміщення. Стягнуто з відповідачів ОСОБА_12 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11 судові витрати у розмірі 243 грн. 60 коп. та витрати на юридичну допомогу в сумі 400 грн.

Відповідач ОСОБА_12 відмовилась одержати судову повістку про виклик в дане судове засідання 27.05.2015 року, що підтверджується відповідною поміткою на повістці особи, яка її доставляє, тому відповідно до приписів частини 8 статті 76 ЦПК України вона вважається повідомленою про час та місце слухання справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, представника позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

По справі встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_11 на трьох членів сім"ї, що підтверджується актом приймання - передачі житлового фонду ПСП "Злагода" до Наумівської сільської ради від 01.11.2004 року. Згідно з книгою погосподарського обліку за 2001-2005 роки, особовий рахунок НОМЕР_1 відкрито на голову домогосподарства ОСОБА_11 Членами домогосподарства на той період були її дочка ОСОБА_7 та її син ОСОБА_10 На даний час за вказаною адресою зареєстровані: мати - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочка - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, та онука - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.209).

З жовтня 2004 року позивачі проживають у житловому будинку АДРЕСА_2, який їм не належить, а відповідачі проживають в спірній квартирі.

Згідно з доводами позивачів, на той час їх сім'я перебувала в тяжкому матеріальному становищі, вони не мали можливості сплачувати комунальні послуги за користування квартирою, тому ОСОБА_11 впустила відповідачів тимчасово пожити в їх квартиру, а сама з неповнолітніми дітьми переселилась проживати в житловий будинок їх знайомих, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, де зараз позивачі і проживають. Будь-яких угод щодо порядку користування даною квартирою не укладалося. Відповідачі зобов»язались сплачувати комунальні послуги та виселитись із квартири за першою вимогою.

02 вересня 2014 року позивачі приватизували дану квартиру, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 02 вересня 2014 року Наумівською сільською радою на підставі розпорядження (наказу) сільської ради від 22 серпня 2014 року №68. Згідно даного свідоцтва про право власності на житло, кожен з позивачів є власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.10). Право власності позивачів на дану квартиру зареєстровано за НОМЕР_2 в Реєстраційній службі Корюківського районного управління юстиції, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно НОМЕР_3 від 16 грудня 2014 року наданим реєстраційною службою (а.с.4-5)

В позовній заяві позивачі зазначали, що в даний час у них виникла потреба в житловому приміщенні, вони мають намір вселитись та проживати в належній їм на праві власності квартирі АДРЕСА_1, і з цією метою неодноразово пропонували відповідачам добровільно звільнити належну їм квартиру та виселитись, але відповідачі відмовляються добровільно залишити займану квартиру.

02 грудня 2014 року позивач ОСОБА_7 в присутності депутата Наумівської сільської ради ОСОБА_15 зробила відповідачам попередження про їх виселення з квартири 16 грудня 2014 року, про що був складений акт (а.с.21). У вказаний строк відповідачі квартиру не звільнили.

23.12.2014 року позивачі ОСОБА_7, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 направили на адресу відповідачів заяву-попередження про необхідність звільнення квартири в тижневий строк з дня отримання цієї заяви-попередження (а.с.50). Даного листа було отримано особисто ОСОБА_12 27.12.2014 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.51).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідачі є тимчасовими мешканцями, а тому, з урахуванням норм ч.1 ст. 8 Цивільного кодексу України, до спірних правовідносин можуть бути застосовані положення ч.ч.2,3 ст. 818 Цивільного кодексу України, відповідно до яких тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред'явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання. Оскільки після попередження про звільнення житла відповідачі не звільнили його, то з урахуванням положень ст.16, ч.1 ст. 321,391 Цивільного кодексу України, порушене право позивачів підлягає судовому захисту, а відповідачі підлягають виселенню з квартири без надання іншого житла.

Згідно з ч.3 ст.309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування судового рішення лише в тому разі, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки допущені судом першої інстанції по справі порушення вимог процесуального закону не призвели до неправильного вирішення справи, та було ухвалене правильне рішення по суті позовних вимог, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскарженого рішення.

Так, відповідач зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене за відсутності його та його представника по справі, а також судом не було задоволено неодноразові заяви відповідача та його представника щодо участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, внаслідок чого відповідач та його представник були позбавлені права брати участь в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі ОСОБА_12 і ОСОБА_5 та представник останнього ОСОБА_6 належним чином повідомлялись судом про час та місце слухання справи (а.с.60-62; 93-95; 107-108,111). Порядок вирішення клопотання про участь учасника цивільного процесу в режимі відеоконференції визначений статтею 158-1 ЦПК України, згідно з якою суд може постановити ухвалу про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Таким чином, проведення судового засідання в режимі відеоконференції є правом, а не обов'язком суду. Ухвала, прийнята за наслідками цього питання, оскарженню не підлягає (ч.3 ст.158-1 ЦПК). Постановлення ухвали про відмову у задоволенні клопотання про участь учасника цивільного процесу в режимі відеоконференції саме у письмовому вигляді ЦПК не передбачено. Суд першої інстанції вирішив заявлені клопотання щодо відмови у проведенні відеоконференції в судовому засіданні, пославшись на відсутність для проведення відеоконференції поважних причин, не виходячи до нарадчої кімнати (журнал судового засідання - а.с.103), що відповідає вимогам ч.4 ст.209 ЦПК України. Відповідачем не надано доказів на підтвердження його доводів щодо неможливості явки його або його представника в засідання Корюківського районного суду. Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо порушення права відповідача на участь у судовому засіданні не можна визнати обґрунтованими.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.119 ЦПК України позовна заява повинна містити номери засобів зв'язку, якщо такі відомі, а тому суд не мав підстав для залишення позовної заяви без руху, зважаючи на відсутність достовірної інформації щодо наявних даних щодо засобів зв'язку учасників судового розгляду. Крім того, одночасно з позовною заявою до Корюківського районного суду позивач ОСОБА_7 подала заявку на отримання судових повісток, повідомлень в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення, в якій зазначила свій мобільний номер телефону (а.с.24).

Необгрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що позивачами не було сплачено в належному розмірі судовий збір. Відповідно до роз'яснення, викладеного у абзаці 3 пункту 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо до суду звертаються кілька позивачів із вимогою немайнового характеру до одного або кількох відповідачів, коли ціна позову відсутня і частину кожного з позивачів у такій ціні визначити неможливо, а предмет позову за вимогами кількох позивачів є одним і тим самим, можлива сплата судового збору одним чи кількома з них у розмірі, передбаченому підпунктом 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір». Згідно з квитанцією, в рахунок судового збору було сплачено 243,60 грн. одним з позивачів - ОСОБА_16, тому підстав для залишення без руху позовної заяви через сплату судового збору в неналежному розмірі у суду не було.

ОСОБА_5 також зазначає, що судом першої інстанції проігноровано заяву відповідача про забезпечення доказів (а.с.36-37). Проте забезпечення доказів відповідно до ст.ст. 133-134 ЦПК України передбачено у випадках, якщо подання потрібних доказів може стати неможливим або ускладненим. ОСОБА_5 не наведені обставини, які свідчать про те, що подання доказів може стати неможливим або ускладненим. Відповідач необґрунтовано застосовує поняття «забезпечення доказів» замість «витребування доказів». Зважаючи на предмет та підстави заявленого позову, зазначені відповідачем ОСОБА_5 докази не можна вважати належними, оскільки вони не містять інформації щодо предмету доказування (стаття 58 ЦПК України). Судом першої інстанції обставини справи були досліджені в обсягу, достатньому для правильного вирішення справи. За таких обставин ухвала суду першої інстанції про залишення заяви про забезпечення доказів без руху (а.с.48) замість вирішення питання щодо наявності чи відсутності підстав для витребування доказів, не призвела до неправильного вирішення справи.

Заява ОСОБА_5 про виклик та допит свідків (а.с.78-79) була вирішена усною ухвалою суду в судовому засіданні 17.02.2015 року, що підтверджується журналом судового засідання (а.с.103-зворот). Зважаючи на предмет та підстави заявленого позову, вимоги процесуального закону щодо належності доказів та на те, що суд першої інстанції дослідив обставини справи в обсягу, достатньому для правильного вирішення справи, відхилення судом вказаного клопотання не призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до роз'яснення, викладеного у пункті 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). З врахуванням такого роз'яснення, суд мав підстави для стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 400 грн., що полягала в наданні консультації, складанні позовної заяви, підготовці доданих до позовної заяви документів, додаткової консультації (а.с.22-23). Правова допомога була надана адвокатом ОСОБА_17, який включений до Єдиного реєстру адвокатів України.

Заява ОСОБА_5 про відвід судді Кутового Ю.С. (а.с.100-101) була вирішена в судовому засіданні 17 лютого 2015 року письмовою ухвалою суду, з видаленням суду в нарадчу кімнату, що підтверджується журналом судового засідання (а.с.103-104). Підстави вважати, що справу було вирішено неправомочним судом, відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом в порушення вимог ч.4 ст. 19 СК України до участі в справі не було залучено орган опіки та піклування, не можна визнати обґрунтованими, оскільки предметом спору було виселення двох повнолітніх осіб, а суд розглядає цивільну справу лише в межах заявлениз вимог ( ст.11 ЦПК України).

Таким чином, апеляційний суд не має підстав для висновку про те, що судом першої інстанції було допущено такі порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду щодо задоволення позовних вимог.

Зважаючи на наведене, апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Заочне рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 04 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: