АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 171/1815/14-ц 22-ц/774/1742/К/15
Провадження № 22-ц/774/1742/К/15 Головуючий в суді першої
Справа № 171/1815/14-ц інстанції ОСОБА_1
Категорія №20(3) Доповідач - Ляховська І.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар Петренко К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку ст..197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 Петрвіни на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, приватного нотаріуса Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на квартиру,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 21 серпня 2002 року між ним та ОСОБА_6 фактично було укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: вул. Шевченко, 4/1, с. Нива Трудова Апостолівського району Дніпропетровської області, він сплатив продавцю 20 липня 2002 року завдаток в сумі 100 доларів США, а при оформленні юридичних документів на вказану квартиру у нотаріуса 21 серпня 2002 року - ще 400 доларів США. Проте замість договору купівлі-продажу був укладений договір дарування між ОСОБА_6 та його рідною сестрою ОСОБА_4, який є удаваною угодою, оскільки він мав намір придбати цю квартиру для себе з метою у подальшому подарувати її сестрі. Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд поновити йому строк позовної давності, визнати недійсним договір дарування спірної квартири від 21 серпня 2002 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, визнати дійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ним та ОСОБА_6, та визнати за ним право власності на спірну квартиру.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог. Зокрема, вважає, що судом не прийняті до уваги його пояснення про те, що в день уладення спірної угоди нотаріусом надано два чистих бланка розписок на укладення договору купівлі-продажу, проте нотаріусом посвідчено саме договір дарування, укладений між зовсім іншими особами. Крім того, зазначає, що судом надано невірну оцінку поясненням свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Також, вважає помилковим висновок суду про те, що він був обізнанний про те, яку саме угоду посвідчено нотаріусом 21 серпня 2002 року, через його присутність під час її укладання, оскільки суд не взяв до уваги, що він не був присутнім у нотаріуса до кінця. До того ж, судом не взяті до уваги медичні довідки, надані на підтвердження поважності причин пропуску ним строку позовної давності.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог позивача, посилаючись на неврахування судом першої інстанції доказів, наданих позивачем на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності, зокрема медичних довідок. Крім того, вважає, що судом безпідставно проігнорована як її заява, так і заява позивача, про відкладення розгляду справи.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, не зявились вдруге.

Позивач ОСОБА_2 03 листопада 2015 року просив відкласти розгляд справи через те, що потребував послуг адвоката та перекладача, а 16 грудня 2015 року, у день розгляду справи, подав заяву про відкладення розгляду справи у звязку з відсутністю представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_9

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_9 10 грудня 2015 року надіслав заяву про відкладення розгляду справи через свою зайнятість в іншому судовому процесі, при цьому був присутній в суді апеляційної інстанції 03 листопада 2015 року під час відкладення розгляду справи за клопотанням позивача та не заявляв колегії суддів про те, що 16 грудня 2015 року він буде зайнятий в іншому судовому засіданні.

Від інших осіб, які приймають участь у справі, належно повідомлених про час та місце розгляду справи, заяв не надходило.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналогічні положення закріплено й в статтях 1 11 ЦПК України.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобовязана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обовязки.

Повторна неявка в судове засідання належним чином повідомленого позивачанезалежно від поважності причин свідчить про зловживання стороною своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які зявляються до суду та призводить до порушення розумних строків розгляду справи.

На думку колегії суддів, неявка в судове засідання сторін, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи, являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21 серпня 2002 року приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 посвідчено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_6 подарував ОСОБА_4, а ОСОБА_4 прийняла в дар квартиру, що знаходиться за адресою: с. Нива Трудова, вул. Шевченка, 4/1, Апостолівського району Дніпропетровської області. Вказаний договір зареєстровано в реєстрі за № 2763 (а.с. 4).

Звертаючись до суду, ОСОБА_2 просив визнати зазначений договір дарування між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 недійсним з підстав його удаваності, визнати, що в дійсності був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири між ним та ОСОБА_6, та визнати за ним право власності на цю квартиру.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що 21 серпня 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 фактично уклали договір купівлі продажу належної останньому квартири. На виконання умов даного договору ОСОБА_6 отримав гроші за вищевказану квартиру та передав майно у власність ОСОБА_2, а ОСОБА_2 прийняв майно у власність та сплатив за нього визначену грошову суму. Маючи намір придбати квартиру для сестри ОСОБА_4, ОСОБА_2 в цей же день безоплатно передав вказану квартиру у власність ОСОБА_4, тобто між ними було укладено договір дарування спірної квартири. У звязку з цим договір дарування спірної квартири, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, є недійсним (удавана угода).

При цьому, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що поведінка позивача після укладення договору свідчить про обізнаність позивача щодо правової природи укладеного 21 серпня 2002 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_4 та посвідченого нотаріусом договору дарування спірної квартири, та дійшов висновку про те, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції зазначені вимоги закону не дотримані, через що судове рішення у справі не можна визнати таким, що є законним і обґрунтованим.

Такого висновку колегія суддів дійшла з огляду на наступне.

Положеннями ст.. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобовязана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Згідно із ст.. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 58 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Позивачем заявлено вимоги щодо визнання недійсним правочину, укладеного 21 серпня 2002 року.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Частиною першою статті 243 ЦК України в редакції 1963 року (діючого на момент виникнення правовідносин) визначено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно іншій стороні майно у власність.

Відповідно до ст. 224 ЦК України в редакції 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.2 ст. 58 ЦК України в редакції 1963 року, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду, то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 (зі змінами, внесеними постановою Пленуму від 25 грудня 1992 року №13 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 Цивільного кодексу України визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 21 серпня 2002 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_4 укладено та нотаріусом ОСОБА_5 посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_1.

Тобто, оспорюваний договір дарування був укладений ОСОБА_6 та ОСОБА_4, а позивач ОСОБА_2, який просив визнати цей договір удаваним, не є стороною цього договору.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

Таким чином, для визнання правочину удаваним суду слід установити, а позивачеві доказати, що сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди, при цьому ця угода порушує права та законні інтереси позивача.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Колегія суддів не може погодитись із оцінкою наявних у справі доказів та доведеністю обставин, із яких виходив суд першої інстанції при ухваленні рішення суду, та вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Так, на підтвердження заявлених позовних вимог про визнання договору дарування недійсним (удаваним) позивачем надано розписку відповідача ОСОБА_4 від 01 вересня 2005 року про отримання нею від позивача грошових коштів у сумі 3033 грн. (а.с. 6) та дві розписки, складені продавцем квартири ОСОБА_6

Згідно розписки, датованої 20 липня 2002 року, ОСОБА_6 отримав у якості завдатку 100 доларів за квартиру від ОСОБА_2 (а.с. 5).

Розпискою від 21 серпня 2002 року ОСОБА_6 засвідчив отримання ним від ОСОБА_2 500 доларів США в звязку з договором купівлі-продажу вищевказаної спірної квартири (а.с. 5).

Крім того, за клопотанням позивача суд першої інстанції допитав свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які підтвердили суду той факт, що їм відомо про те, що позивач за власні кошти придбав сестрі квартиру, в якій вона проживала.

Оцінивши у сукупності зазначені докази, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в дійсності угода дарування, укладена ОСОБА_6 та ОСОБА_4 21 серпня 2002 року, є удаваною, оскільки фактично було укладено договір купівлі продажу квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_6

При цьому суд не звернув увагу на те, що зазначені вище розписки, написані продавцем спірної квартири ОСОБА_6, свідчать лише про факт отримання ним грошових коштів від позивача ОСОБА_2

Згідно зі ст.. 44 ЦК України в редакції 1963 року, який діяв на момент виникнення правовідносин сторін, угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми, повинні укладатись у письмовій формі Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Відповідно до ст.. 227 цього Кодексу договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимог тягне недійсність договору.

За відсутності належним чином оформленого та нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 зазначені розписки не можуть бути належними доказами досягнення сторонами угоди усіх істотних умов договору купівлі-продажу квартири.

Посилання позивача та суду на показання свідків у силу вимог ст. 59 ЦПК України є недопустимими доказами, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна потребує письмової форми.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 (зі змінами, внесеними постановою Пленуму від 25 грудня 1992 року №13 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», зазначено, що при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, зокрема, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст.. 27 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом (наприклад ст. 376 Цивільного кодексу України). Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не звернув уваги на зазначене та не врахував, що рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків.

Крім того, суд не звернув уваги на суперечливість позовних вимог ОСОБА_2 обставинам справи, викладеним ним самим в їх обґрунтування, та наданим ним доказам.

Так, у позовній заяві ОСОБА_2 посилався на те, що сплатив продавцеві за спірну квартиру завдаток в сумі 100 доларів США і в день укладення угоди іще додатково 400 доларів США. При цьому зазначив, що (пряма мова): «Мета придбання вказаної квартири в мене полягала в тому, щоб цю квартиру я, як власник, зміг би в подальшому подарувати своїй рідній сестрі ОСОБА_4. На той час в сестри не було коштів, щоб розрахуватися зі мною, і я вимушений був, як близький родич, допомогти їй…… Після оформлення документів на придбання квартири я додатково позичив гроші сестрі в розмірі 3033 гривні, що було еквівалентним на той час 600 доларів США для установки в цій же квартирі автономного опалення… Тривалий час моя сестра ОСОБА_4 не сплачувала мені заборговану суму в розмірі 1100 доларів США, а коли в жовтні 2013 року я в черговий раз почав вимагати повернення боргу, вона мені в цьому відмовила».

Виходячи із таких пояснень, позивач вважав суму коштів у розмірі 500 доларів США, сплачених ним продавцю квартири, боргом, який його сестра ОСОБА_4 тривалий час не повертала.

Таким же боргом він вважав і суму грошових коштів у розмірі 3033 гривні, що було еквівалентним на той час 600 доларів США, переданих ОСОБА_4 «для установки в цій же квартирі автономного опалення».

Оцінивши у сукупності усі наявні у справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_11 не довів суду факт укладення між ним і ОСОБА_6 21 серпня 2002 року договору купівлі-продажу спірної квартири.

На думку колегії суддів, надані позивачем докази свідчать лише про те, що він сплатив продавцю вартість квартири, яку ОСОБА_6 мав намір продати.

Із пояснень відповідача ОСОБА_6, які він надавав суду першої інстанції, убачається, що він ознайомлювався з договором, підписував його, в момент підписання договору усвідомлював, яку угоду фактично укладає з ОСОБА_4, не памятає, чому була посвідчена саме угода дарування, але яку угоду укладати, вирішували позивач зі своєю сестрою, оскільки сторона позивача несла витрати, а на той час оформлення договору дарування було дешевше, ніж договору купівлі-продажу.

Крім того, судом встановлено та сторонами не оспорюється, що 21 серпня 2002 року ОСОБА_2 знаходився у приміщенні нотаріальної контори та після сплати ОСОБА_6 грошових коштів не дочекався оформлення укладеної угоди, попрохавши нотаріуса всі документи передати ОСОБА_4 При цьому довіреність на імя ОСОБА_4 із наданням повноважень на укладення будь-якої угоди на його користь і в його інтересах щодо спірної квартири позивач не видавав, посвідчений нотаріусом договір не підписував, не надавав його для реєстрації в Бюро технічної інвентаризації, договори для надання комунальних послуг з комунальним підприємством за місцем розташування спірної квартири не укладав, комунальні послуги не сплачував, у квартирі не мешкав, крім того, надав сестрі кошти для встановлення автономного опалення у спірній квартирі, вважаючи їх боргом.

На думку колегії суддів, зазначені обставини та поведінка позивача не підтверджують його наміри придбати спірну квартиру саме у свою власність, а свідчать про намір допомогти придбати житло сестрі ОСОБА_4, яка не мала для цього коштів.

Доводи апеляційних скарг позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 не містять підстав для їх задоволення.

Так, посилання ОСОБА_2 на те, що в тексті рішення суду неповно відтворено усі обставини та не включені його додаткові пояснення про те, що в судовому засіданні він додатково пояснив, що в той же день, 21 серпня 2002 року, нотаріус ОСОБА_5 дала ОСОБА_6 два чистих бланка розписок. Після їх заповнення ОСОБА_6 одну розписку передав позивачу, а іншу-нотаріусу ОСОБА_5, що на думку ОСОБА_2, свідчить про те, що нотаріус знала, що готується угода купівлі-продажу квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_12, але посвідчила договір дарування, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог через їх недоведеність з мотивів, викладених вище.

З цих же підстав не можуть бути взятими до уваги посилання ОСОБА_2 на неврахування судом його спростувань на заперечення відповідача ОСОБА_5

Неправильне відтворення пояснень свідка ОСОБА_7, який у дійсності стверджував про те, що ОСОБА_4 жила у спірній квартирі, а також критична оцінка судом пояснень свідка ОСОБА_8 , яка стверджувала, що в розмові з ОСОБА_4 останняя зізналась в тому, що спірну квартиру придбав брат, але обіцяла передати цю квартиру брату тоді, коли у неї буде можливість, також не спростовують висновку колегії суддів про недоведеність позовних вимог, оскільки усі зазначені вище свідчення свідків не є, як уже зазначалось, допустими доказами укладення правочину купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_6

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо помилкового висновку суду першої інстанції про те, що він безоплатно передав квартиру у власність ОСОБА_4, хоча він стверджував, що тільки мав намір у подальшому подарувати квартиру своїй рідній сестрі ОСОБА_4, колегія суддів також відхиляє, оскільки рішення суду першої інстанції разом із цим неправильним висновком підлягає скасуванню, проте позовні вимоги ОСОБА_2 не можуть бути задоволені через їх недоведеність.

Також не можуть бути прийнятими до уваги посилання ОСОБА_2 в його апеляційній скарзі на порушення його громадянських прав через незадоволення клопотання про відкладення розгляду справи і розгляд судом справи за відсутності його самого та представника ОСОБА_3, з огляду на тривалість перебування справи в провадженні місцевого суду (з 20 червня 2014 року по 22 травня 2015 року), неодноразові задоволенні судом клопотання позивача та його представника про перенесення розгляду справи, у тому числі через зайнятість адвоката в інших процесах (60, 92, 149, 168, 222), а також той факт, що 06 травня 2015 року ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 приймали участь у розгляді справи, допиті свідків, дослідженні інших доказів, надавали свої пояснення, після чого ОСОБА_3 заявила клопотання про оголошення перерви через зайнятість в іншому процесі та попросила витребувати у відповідача оригінал договору, що судом було задоволено. При цьому в наступному судовому засіданні суд лише оглянув оригінали розписок і після проведення дебатів, у яких приймав участь позивач ОСОБА_2, ухвалив рішення, що переглядається колегією суддів.

З цих підстав колегія суддів відхиляє також і доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 щодо порушення судом ст.. 6 Конвенції про захист прав людини та Конституції України про право людини на справедливий судовий розгляд, оскільки зазначене право не є безмежним, йому кореспондується обовязок кожної із сторін добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обовязки, не зловживати стороною своїми процесуальними правами та правами інших осіб, а також обовязок суду дотримуватись розумних строків розгляду справи.

Крім того, безпідставними є й посилання представника позивача ОСОБА_3 на незадоволення судом клопотання про необхідність особистої присутності відповідача ОСОБА_13 в судовому засіданні, що, на її думку, порушило право ОСОБА_2 задавати питання відповідачу, з огляду на положення ст.. 27 ЦПК України, згідно з якою брати участь у розгляді справи є правом, а не обовязком сторін.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є недоведеними по суті.

Відповідно до п 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім

випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно з розясненнями, наданими Вищим спеціалізованим судом України з розгляду кримінальних і цивільних справ у п. 7 узагальнення «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 21 грудня 2012 року, встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови.

Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у звязку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене.

Таким чином, особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права.

З огляду на те, що докази порушення прав ОСОБА_2 при укладенні ОСОБА_6 та ОСОБА_4 оспорюваного договору дарування відсутні, позивачеві слід відмовити в задоволенні позову по суті.

У звязку з цим не можуть бути прийнятими колегією суддів до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про неврахування судом окремих медичних документів стосовно лікування його та його дочки ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1, які підтверджують поважність причин пропуску ним строку позовної давності.

Оскільки суд першої інстанції при розгляді справи виходив із іншої правової оцінки обставин на предмет їх доведеності, з якою колегія суддів не погоджується, рішення суду в частині мотивів відмови в задоволенні позову необхідно змінити та відмовити в задоволенні позову з мотивів недоведеності позовних вимог.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційних скарг позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 необхідно відмовити, рішення суду в порядку ст.. 309 ч. 1 п. 3 ЦПК України - змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ч. 1 п. 3, 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 Петрвіни відхилити.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2015 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишити бз змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий І. Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

ОСОБА_15