Справа № 372/4221/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2015 року м.Обухів

Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Зінченка О. М. ,

при секретарі Русанова Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ПАТ «КБ «ПРИВАТ БАНК» до ОСОБА_1 про виселення,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із вищезазначеним позовом про виселення, позивач просив виселити ввідповідача, посилаючись на те, що 17.09.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №KIG0GA, згідно якого Банк надав останньому кредитні кошти в розмірі 463160,71 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом та кінцевим терміном повернення 17.09.2015 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 17.09.2008 року між банком та відповідачем був укладений договір іпотеки №KIG0GA, згідно якого останній передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме належну на праві власності відповідачу квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 66,08 кв.м.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 лютого 2014 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором звернуто стягнення на квартиру №77 загальною площею 66,08 м2, яка розташована за адресою: Київська області, м. Обухів, вул. Київська, будинок 109 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (49094 м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50 ) з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, з вязку з цим позивач просить виселити відповідачів які проживають та зареєстровані у вищевказаній квартирі.

Представник позивача в судове засідання не зявився на адресу суду надав клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, та надав до суду заперечення проти позову, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, та подав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не направив.

Дослідивши та перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що 17.09.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №KIG0GA, згідно якого Банк надав останньому кредитні кошти в розмірі 463160,71 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом та кінцевим терміном повернення 17.09.2015 року.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 17.09.2008 року між банком та відповідачем був укладений договір іпотеки №KIG0GA, згідно якого останній передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме належну на праві власності відповідачу квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 66,08 кв.м. .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 лютого 2014 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором звернуто стягнення на квартиру №77 загальною площею 66,08 м2, яка розташована за адресою: Київська області, м. Обухів, вул. Київська, будинок 109 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (49094 м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50 ) з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки , яке набрало законної сили.

Обухівським районним судом Київської області в рішенні від 19.02.2015 року було встановлено, що позичальник ОСОБА_1, порушив умови вищезазначеного кредитного договору, зокрема, не здійснював погашення кредиту та процентів за його користування в установлені кредитним договором строки. Відтак, прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки - вищезазначену квартиру в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом продажу будь-якій особі-покупцеві.

В задоволенні позовних вимог банку про виселення мешканців з цієї квартири відмовлено на тій підставі, що в матеріалах справи були відсутні докази повідомлення мешканців цієї квартири за 1 місяць про їх необхідність звільнити помешкання.

Відповідно до ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання про те, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлені судом підстави позову, зазначені позивачем в позовній заяві та підтримані представником позивача із правовим обґрунтуванням своїх вимог статтями 40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК УРСР дають підстави стверджувати про необхідність відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.2 ст.11 ЦПК України)

Саме на позивача процесуальним законом покладено обов`язок в силу ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладена в постанові по справі №6-39цс15, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують нормативно-правовий акт, що містить відповідну правову норму, зокрема, висновок Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Установивши у справі, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК УРСР, ст.ст. 3, 4, 10-11, 57-59, 60-61, 212-215,218, 224-227 ЦПК України, застосовуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 18 березня 2015 року по справі №6-39цс15, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ПАТ «КБ «ПРИВАТ БАНК» до ОСОБА_1 про виселення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення, особами, які брали участь у справі, але не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення рішення з дня отримання копії цього рішення.

СуддяОСОБА_2