Номер провадження: 22-ц/785/4789/15
Головуючий у першій інстанції Бичковський Є. Л. Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Железнові В.В.,

за участю: представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, та представника відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ОСОБА_7 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 квітня 2015 року за позовом представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання недійсними договору позики та довіреності, витребування майна та відшкодування збитків та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

10 лютого 2015 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_5, згодом 26 березня 2015 року доповнив підстави позову та звернувся з вимогами до ОСОБА_7 про витребування автомобіля, обґрунтовуючи вимоги тим, що в січні 2009 року ОСОБА_8 шляхом зловживання довірою відповідачки ОСОБА_5 під приводом продажу квартири АДРЕСА_1, заволоділа її коштами в сумі 40000 дол. США, що було еквівалентно 308000 грн., заподіявши їй збиток на зазначену суму, що є особливо великим розміром. Вироком Київського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2011 року по справі №1512/1-220/11 по факту шахрайства відносно потерпілої ОСОБА_5 ОСОБА_8 була засуджена до позбавлення волі та з неї на користь відповідачки стягнуто 308000 грн.

ОСОБА_8 свого часу у лютому 2008 року також шляхом зловживання довірою ОСОБА_3 під приводом оформлення квартири у будинку по проспекту Шевченко в. Одесі, який будується заволоділа її коштами в сумі 40000 дол. США, що було еквівалентно 202000 грн. У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 була присутня при передачі коштів та була подругою ОСОБА_8, відповідачка ОСОБА_5 стала вимагати кошти в розмірі 40000 дол. США від ОСОБА_3 Для досягнення цієї мети відповідачка використовувала всі засоби й вплив своєї родини на правоохоронні органи. Так, вона навмисно 06 липня 2010 року написала заяву до Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про те, що ОСОБА_3 нібито украла в неї з машини золоті прикраси, 07 липня 2010 року була незаконно порушена кримінальна справа за фактом крадіжки майна ОСОБА_5 за ознаками злочину, передбаченому ч. 3 ст. 185 КК України. В ніч з 09 по 10 липня 2010 року (з 21.45 до 03.00) незаконно був проведений обшук у будинку ОСОБА_3, особами, які не мали на це право (кримінальна справа знаходилася у провадженні слідчого Байрак А.О., а обшук проводив слідчий ОСОБА_12; оперативні робітники ОСОБА_10, ОСОБА_11, які приймали участь у проведенні обшуку, не входили у оперативно-слідчу групу, в провадженні якої знаходилася кримінальна справа за заявою ОСОБА_5), при проведенні обшуку були незаконно вилучені особисті кошти та ювелірні вироби. Після цього ОСОБА_3 була незаконно затримана та доставлена Київського РВ, де у неї вимагали повернути ОСОБА_5 кошти у розмірі 40 000 доларів США й погрожували обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою та засудити. Тому ОСОБА_3 під впливом насильства та погроз провести остаток життя за гратами вимушена була погодитись з вимогами співробітників міліції й 10 липня 2010 року її відвезли у супроводженні співробітника міліції ОСОБА_11 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Зілковської К.Л., де вона змушена була укласти з ОСОБА_5 договір позики на 158860 грн., що було еквівалентно 20000 дол. США, та підписати довіреність на право розпорядження її автомобілем Мазда-3, 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2.До теперішнього часу по кримінальній справі, по якій була затримана ОСОБА_3, не прийнято рішення, тому фактично здійснюється психічний тиск на ОСОБА_3 (погроза знову позбавити волі шляхом застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а у подальшою - засудження за вироком, яким ОСОБА_3 буде засуджена до позбавлення волі). Після звільнення з-під варти 12 липня 2010 року вона звернулась з приводу незаконних дій працівників міліції до Управління СБУ в Одеській області, а у наступний перший робочий день 13 липня 2010 року звернулась до приватного нотаріуса Зілковської К.Л. із заявою про скасування довіреності на право розпорядження відповідачкою автомобілем від 10 липня 2010 року. З приводу протиправних дій, погроз та насильства відносно ОСОБА_3, остання звернулася до правоохоронних органів - УСБУ в Одеській області, прокурору Київського району м. Одеси, прокурору Одеської області за фактами примусу ОСОБА_3 до підписання довіреності на право розпорядження її автомобілем та підписання договору позики. По цим матеріалам також не прийнято ніякого рішення. У серпні 2014 року ОСОБА_3 дізналась про те, що в жовтні 2013 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2013 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 були стягнуті грошові кошти в розмірі 159860 грн. Однак ОСОБА_3 ніколи не отримувала грошові кошти в борг, договір позики від 10 липня 2010 року був укладений проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї насильства та погроз, що є підставою для визнання договору позики та довіреності недійсними. Крім того, відповідачка ОСОБА_5 завдала ОСОБА_3 збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду в розмірі 200000 грн. Під час розгляду справи ОСОБА_3 стало відомо, що її автомобіль був відчужений відповідачу ОСОБА_7, який зобов'язаний його повернути.

ОСОБА_3 вважає, що до теперішнього часу існує реальне погроза застосування відносно неї погроз та насильства у цілях припинити опір ОСОБА_5, яка незаконно заволоділа власністю ОСОБА_3 З цих підстав, початок перебігу позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсними договору позики та довіреності ще не почався.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 23, 216, 231, 261, 388, 1051 ЦК України, представник позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, остаточно просив суд визнати недійсним договір позики від 10 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Зілковською К.Л., зареєстрований в реєстрі за №1544; визнати недійсною довіреність ОСОБА_3 від 10 липня 2010 року на право розпорядження її автомобілем Мазда-3, посвідченою приватним нотаріусом Зілковською К.Л., виданою на ім'я ОСОБА_5; витребувати у відповідача ОСОБА_7 автомобіль Мазда-3, державний номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_1, стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 подвійний розмір нанесеної матеріальної шкоди, моральну шкоду у розмірі 200 000 грн. та судові витрати в сумі 1280 грн. (а.с. 2-6, 60-61).

Представник відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та представник відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_14, проти позову заперечували, посилаючись на недоведеність позивачкою ОСОБА_3 фактичних обставин щодо укладення договору позики та видачі довіреності 10 липня 2010 року внаслідок застосування до неї насильства, а також заявили про застосування до заявлених позовних вимог строків позовної давності.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 в частині вимог про стягнення збитків у подвійному розмірі залишений без розгляду (а.с. 131).

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (а.с. 133-135).

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності та відшкодування моральної шкоди скасувати і постановити нове рішення про задоволення цього позову, мотивуючи тим, що рішення суду є необґрунтованим і незаконним, судом неправильно застосовані положення ст. ст. 231, 261 ЦК України (а.с. 139-141).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_7 просить мотивувальну частину рішення суду першої інстанції змінити, зазначивши про недоведеність застосування насильства при видачі нею довіреності на право розпорядження автомобілем Мазда-3 від 10 липня 2010 року, мотивуючи тим, що рішення суду в цій частині є незаконним.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_7, пояснення на апеляції представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, та представника відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача ОСОБА_7 задоволенню не підлягає за таких підстав.

Рішення суду першої інстанції переглядається в апеляційному порядку в частині відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності та відшкодування моральної шкоди.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком Київського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2011 року ОСОБА_8 визнана винною у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 190 ч. 3, 190 ч.4, 358 ч.2 КК України, та з неї на користь потерпілої ОСОБА_5 стягнуто 308000 гривень, на користь потерпілої ОСОБА_3 стягнуто 202000 гривень (а.с.7-13).

06 липня 2010 року відповідач ОСОБА_5 звернулась до Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області з заявою про вжиття заходів до невідомої особи, яка з належного їй автомобіля викрала золоті прикраси (а.с.76).

Приблизно з 22 годин 09 липня 2010 року до 4 годин ранку 10 липня 2010 року за місцем проживання ОСОБА_3 був проведений обшук, де було знайдено та вилучено ювелірні прикраси та грошові кошти, після чого ОСОБА_3 затримали та відвезли до Київського райвідділу міліції.

Згідно з записами журналу обліку відвідувачів та запрошених Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області №1529 ОСОБА_3 була доставлена до Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області о 03.00 год. 10 липня 2010 року (а.с.70).

10 липня 2010 року між сторонами у справі було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_5 передала, а ОСОБА_3 прийняла у позику 158200 гривень та зобов'язалась повернути їх у строк до 10 липня 2013 року. Даний договір позики посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зілковською K.JI. та зареєстрований у реєстрі за №1544 (а.с.46).

Крім цього, 10 липня 2010 року позивачка ОСОБА_3 видала відповідачці ОСОБА_5 довіреність на право розпорядження автомобілем "Мазда-3", реєстраційний номер НОМЕР_2, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зілковською K.J1. та зареєстрований у реєстрі за №1542 (а.с.40). Витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей зазначеної довіреності сформований приватним нотаріусом Зілковською K.JI. о 14.02 год. 10 липня 2010 року (а.с.44).

Згідно з записами книги обліку осіб, які доставлені до чергової частини Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області №1437 ОСОБА_3 була повернута до Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області о 19.00 10 липня 2010 року (а.с.74).

13 липня 2010 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Зілковської К.Л. з заявою про скасування (припинення дії) довіреності від 10 липня 2010 року на ім'я ОСОБА_5 Справжність підпису ОСОБА_3 на цій заяві засвідчена зазначеним нотаріусом та заяву зареєстровано у реєстрі за №1561 (а.с.54).

Згідно з повідомленням Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговуванням м. Іллічівськ та Овідіопольського району УДАІ ГУМВС України в Одеській області від 03 квітня 2015 року №667 належний ОСОБА_3 автомобіль марки "Мазда-3" був знятий з реєстрації 30 липня 2010 року відповідачкою ОСОБА_5 та з 05 лютого 2014 року цей автомобіль зареєстрований за відповідачем ОСОБА_7 (а.с.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року №4176-VI, який набрав чинності 15 січня 2012 року, була виключена частина 3 ст. 258 ЦК України, яка передбачала позовну давність у п'ять років до вимог про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману. Передбачений п.5 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону трьохрічний строк на звернення до суду з позовом про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, сплинув 15 січня 2015 року. Але позивачка звернулась до суду з даним позовом тільки 10 лютого 2015 року, тому пропустила строк позовної давності.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У відповідності до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як роз'яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Таким чином, предметом доказування за вказаною справою є підстави застосування строку позовної давності в частині вимог про визнання недійсними договору позики та довіреності, витребування майна та відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції помилково застосував ч. 2 ст. 261 та ч. 3 ст. 258 ЦК України.

Дійсно, відповідно до частини 3 ст. 258 ЦК України, в редакції чинної на час укладання оспорюваного правочину та довіреності на право розпорядження автомобілем, позовна давність у п'ять років застосовувалась до вимог про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману.

Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20 грудня 2011 року №4176-VI, який набрав чинності з 14 січня 2012 року, частина 3 ст. 258 ЦПК України виключена.

Відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20 грудня 2011 року №4176-VI, протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про: 1) визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману; 2) застосування наслідків нікчемного правочину; 3) визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Однак частиною 2 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства.

Як вбачається з матеріалів справи та находить своє підтвердження наявними у справі доказами у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 була присутня при передачі коштів та була подругою ОСОБА_8, відповідачка ОСОБА_5 стала вимагати кошти в розмірі 40000 дол. США від неї.

Для досягнення цієї мети відповідачка використовувала всі засоби й вплив своєї родини на правоохоронні органи. Так, 06 липня 2010 року ОСОБА_5 написала заяву до Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про те, що ОСОБА_3 нібито украла в неї з машини золоті прикраси, 07 липня 2010 року була порушена кримінальна справа за фактом крадіжки майна ОСОБА_5 за ознаками злочину, передбаченому ч. 3 ст. 185 КК України (а.с. 82).

В ніч з 09 по 10 липня 2010 року (з 21.45 до 03.00 год.) був проведений обшук у будинку, у якому проживає ОСОБА_3, слідчим ОСОБА_12 та оперативниками ОСОБА_10, ОСОБА_11, при проведенні обшуку були вилучені її особисті кошти та ювелірні вироби (а.с. 85,86). При цьому було складено два протоколу обшуку, з яких вбачається, що понята ОСОБА_16 відмовилась від підпису протоколу у зв'язку з тим, що не погодилась з записами протоколу (а.с. 86).

Після цього ОСОБА_3 була затримана та доставлена до Київського РВ (а.с. 70, 87).

Вказані обставини підтверджуються й свідченнями свідків ОСОБА_17, яка також була понятої при обшуку, ОСОБА_18

Під час знаходження у Київському РВ у неї вимагали повернути ОСОБА_5 кошти у розмірі 40 000 доларів США й погрожували обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою та засудити.

Тому ОСОБА_3 під впливом насильства та погроз провести остаток життя за гратами вимушена була погодитись з вимогами співробітників міліції й 10 липня 2010 року її відвезли у супроводженні працівника міліції ОСОБА_11 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Зілковської К.Л., де вона змушена була укласти з ОСОБА_5 договір позики на 158860 грн., що було еквівалентно 20000 дол. США, та підписати довіреність на право розпорядження її автомобілем Мазда-3, номер кузова НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2. Факт вивозу ОСОБА_3 до нотаріальної контори з чергової частини Київського Р.В.10 липня 2010 року й повернення її до чергової частини підтверджується копією книги №1437 обліку осіб, які доставлені до чергової частини Київського РВ (а.с. 73-74).

До теперішнього часу по кримінальній справі, по якій була затримана ОСОБА_3, не прийнято рішення, що підтверджується відповіддю Київського РВ (а.с. 108), що свідчить про те, що до теперішнього часу фактично здійснюється психічний тиск на ОСОБА_3 з боку ОСОБА_5: погроза знову позбавити волі шляхом застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а у подальшою - засудження за вироком, яким ОСОБА_3 буде засуджена до позбавлення волі.

Після звільнення з-під варти 12 липня 2010 року позивачка ОСОБА_3 звернулась з приводу незаконних дій працівників міліції до Управління СБУ в Одеській області.В подальшому вироком Київського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2011 року слідчий ОСОБА_12 був засуджений за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, вона був визнана потерпілою за вказаною справою (а.с. 24-26).

У серпні 2014 року позивачка ОСОБА_3 дізналась про те, що в жовтні 2013 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2013 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 були стягнуті грошові кошти в розмірі 159860 грн. (а.с. 122, 126).

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною третьої статті 203 ЦК України, за якою волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Згідно із ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У п. 21 постанови №9 Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи послідовність зазначених обставин справи та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що насильство та психологічний тиск на позивачку ОСОБА_3 з боку відповідачки ОСОБА_5, яка до теперішнього часу вимагає сплату 20000 дол. США, які ОСОБА_3 не отримувала в борг, не припинилися.Тому перебіг позовної давності до вимог про визнання недійсними договору позики від 10 липня 2010 року та довіреності від 10 липня 2010 року не почався й згідно з ч. 2 ст. 16, ст. ст. 215, 231 ЦК України вона має право на захист порушеного права шляхом визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, встановлених ч. 3 ст. 203 цього Кодексу.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то в судовому засіданні безспірно встановлено, що оспорювані договір позики та довіреність укладені проти справжньої волі позивачки ОСОБА_3 внаслідок застосування до неї насильства та погроз з боку відповідачки ОСОБА_5

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідачка ОСОБА_5 уклала з позивачкою ОСОБА_3 договір позики та видала їй довіреність на право розпорядження автомобілем проти справжньої волі позивачки ОСОБА_3 внаслідок застосування до неї насильства, чим порушила її права, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право підлягає захисту судом шляхом визнання договору позики від 10 липня 2010 року та довіреності від 10 липня 201 року недійсними згідно із ч. 3 ст. 203 та ст. ст. 215, 231 ЦК України.

Частинами 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із частинами 3, 4, 5 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п. 3 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У п. 5 вказаної постанови Пленум Верховного Суду України зазначив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Часиною 2 ст. 231 ЦПК України передбачено, що винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи послідовність зазначених обставин справи та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що з вини відповідачки ОСОБА_5 позивачці була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою ОСОБА_5 щодо неї самої та позбавлення належного їй майна й застосування до неї насильства.

З урахуванням положень ст. 23 ЦК України про те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини відповідачки ОСОБА_5, яка завдала моральної шкоди, а також тривалості правопорушення (на протязі більш п'яти років), до теперішнього часу насильство не припинилось, не бажанням відповідачки добровільно загладити завдану шкоду, повернути майно та припинити здійснення психологічного тиску, а також роз'яснень Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року (з наступними змінами), викладених у п. п. 3, 9 постанови, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, заподіяної позивачці, повинен становити 10000 грн.

Колегія суддів вважає, що зазначений розмір моральної шкоди визначений з врахуванням вимог розумності, виваженості, справедливості, достатній для відновлення морального становища позивачки та розумно відповідає межам порушеного права, за захистом якого спрямоване звернення позивача до суду.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідачки ОСОБА_5 на користь позивачки моральної шкоди в розмірі 10000 грн.

Встановлено, що 13 липня 2010 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Зілковської К.Л. із заявою про скасування довіреності на право розпорядження відповідачки автомобілем від 10 липня 2010 року (а.с. 54).

Однак, 30 липня 2010 року відповідачка ОСОБА_5 зняла з реєстрації належний позивачці ОСОБА_3 автомобіль Мазда-3, державний номерний знак НОМЕР_2, тобто після скасування вказаної довіреності, що підтверджується листом УДАІ ГУМВС в Одеській області від 03 квітня 2015 року №667 (а.с. 120).

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

За таких обставин, колегія судів дійшла висновку про те, що відповідачка ОСОБА_5 не мала право відчужувати належний позивачці ОСОБА_3 автомобіль Мазда-3, державний номерний знак НОМЕР_2, 30 липня 2010 року за довіреністю, яка була скасована 13 липня 2010 року та була видана під впливом насильства з боку ОСОБА_5, автомобіль вибув з володіння власника, позивачки ОСОБА_3, без її волі, тому остання має право витребувати вказаний автомобіль з незаконного володіння відповідача ОСОБА_7 згідно із п.3 ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Посилання відповідача ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити, зазначивши про недоведеність застосування насильства при видачі нею довіреності на право розпорядження автомобілем Мазда-3 від 10 липня 2010 року, не приймаються до уваги, оскільки вони є помилковими.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що позов ОСОБА_3 є обґрунтований.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже законних підстав для зміни рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення з зазначенням про недоведеність застосування насильства при видачі нею довіреності на право розпорядження автомобілем Мазда-3 від 10 липня 2010 року немає.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального, ст. ст. 213, 214 ЦПК України, та матеріального права, а саме ч. 2 ст. 261 та ч.3 ст. 258 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення суду про задоволення позову в частині вимог про визнання недійсними договору позики та довіреності, витребування майна та відшкодування моральної шкоди.

Документально підтверджено, що при подачі позовної заяви було сплачено 1218 грн. (а.с. 1), при подачі апеляційної скарги сплачено 487,20 грн., а всього в сумі 1705, 20 грн., тому у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України на користь позивачки необхідно присудити з відповідачки ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 365,40 грн. за немайнові вимоги (243,60 грн. + 121,80 грн.), з відповідача ОСОБА_7 судовий збір в сумі 1339, 80 грн. за майнові вимоги (1705, 20 грн. - 365, 40 грн.).

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 квітня 2015 року змінити й ухвалити нове рішення.

Позов представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 в частині вимог про визнання недійсними договору позики та довіреності, витребування майна та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати недійсним договір позики від 10 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зілковською Катериною Леонідівною, зареєстрований в реєстрі за №1544.

Визнати недійсною довіреність від 10 липня 2010 року, якою ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_5 бути її представником з питань розпорядження автомобілем MAZDA, модель-3, шасі НОМЕР_1, двигун НОМЕР_5, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зілковською Катериною Леонідівною, зареєстровану в реєстрі за №1542.

Витребувати у ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків не відомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2, автомобіль MAZDA, модель-3, шасі НОМЕР_1, об'єм двигуна - 1998 куб. см В, двигун НОМЕР_5, що належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_6 від 05 лютого 2014 року,

та повернути автомобіль MAZDA, модель-3, шасі НОМЕР_1, об'єм двигуна - 1998 куб. см В, двигун НОМЕР_5, власнику ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки м. Одеси, реєстраційний номер облікової карки платника податків: НОМЕР_3, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженки м. Одеси, реєстраційний номер облікової карки платника податків: НОМЕР_4, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки м. Одеси, реєстраційний номер облікової карки платника податків: НОМЕР_3, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3, моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженки м. Одеси, реєстраційний номер облікової карки платника податків: НОМЕР_4, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки м. Одеси, реєстраційний номер облікової карки платника податків: НОМЕР_3, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3, судовий збір в сумі 365,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків не відомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки м. Одеси, реєстраційний номер облікової карки платника податків: НОМЕР_3, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3, судовий збір в сумі 1339, 80 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної силу з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік