Номер провадження: 22-ц/785/9666/15
Головуючий у першій інстанції Гудіна Н. І.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Железнові В.В.,

за участю: представника відповідача, Одеської міської ради, Танасійчука І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 липня 2015 року за позовом представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання права користування земельною ділянкою, визнання недійсними договору купівлі-продажу домоволодіння, рішення виконкому Одеської міської ради, свідоцтв про право на спадщину, свідоцтва про право власності та державного акту на право приватної власності на землю

в с т а н о в и л а:

26 січня 2015 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, звернувся до суду з позовом про визнання права користування земельною ділянкою, який згодом, 11 червня 2015 року, доповнив, збільшивши предмет та підстави позову, обґрунтовуючи вимоги тим, що ухвалою Ленінського районного народного суду м. Одеси від 15 червня 1989 року скасовано рішення Ленінського районного народного суду м. Одеси від 26 вересня 1974 року про вилучення у ОСОБА_4 домоволодіння АДРЕСА_1 (справа №2-1625). Рішенням виконкому Ленінської районної ради народних депутатів м. Одеси № 105/5 від 21 квітня 1989 року був затверджений акт комісії і прийнятий в експлуатацію домоволодіння АДРЕСА_1 літ. «Б» від ОСОБА_4 з оформлення права власності, залишенням з оформленням права власності на сарай літ. «В». Представник позивачки стверджував, що цей будинок був проданий 16.04.1927 р. за договором купівлі-продажу власником ОСОБА_7 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (колишня адреса: АДРЕСА_1). Однак, продавець ОСОБА_7 на той час не мала документів, які б підтверджували її право на продаж будинку (літ. "А" та літ. "Б"). Тому вона мала лише право власності на дворове місце розміром 455 кв.м. (у теперішній час

467 кв.м.) в АДРЕСА_1, що підтверджується виписом з першої частини актової книги Одеського нотаріуса М.О. Сильвестровича.

Посилаючись на ці обставини, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, просив суд визнати за ОСОБА_4 право користування земельною ділянкою, площею 467 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсним рішення Одеського міськвиконкому №652 від 17.07.1998р. про передачу в приватну власність ОСОБА_11 земельної ділянки, площею 255 кв.м.; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом і за законом від 25.02.1980р., видане на ім'я ОСОБА_11 та ОСОБА_12 4-ою Одеською державною нотаріальною конторою; визнати недійсними свідоцтва: про право на спадщину за заповітом від 28.05.1987р. та про право власності на домоволодіння від 12.11.1998р. і державний акт на право приватної власності на землю від 28.12.1998р., які були видані на ім'я ОСОБА_11 (а.с. 1-4, 70-72).

Представник відповідача, Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, проти позову заперечувала.

До участі у справі у якості співвідповідача була залучена Одеська міська рада, її представник в судове засідання не з'явився.

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (а.с. 105-107).

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального та матеріального права, а саме, суд безпідставно не захистив право ОСОБА_4 на користування земельною ділянкою (а.с. 116-119).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги представника позивачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5, пояснення на апеляцію представника відповідача, Одеської міської ради, Танасійчука І.М., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивачки задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин 2, 4 ст. 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності житлового будинку, будівлі або споруди.

У частині 1 ст. 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

У підп. "ґ" п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (з відповідними змінами та доповненнями) зазначено, що з 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного),

будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. № 1702-VI.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Ленінського районного народного суду м. Одеси від 15 червня 1989 року скасовано рішення Ленінського районного народного суду м. Одеси від 26 вересня 1974 року про вилучення у ОСОБА_4 домоволодіння АДРЕСА_1 (справа №2-1625) - а.с. 37-38.

Рішенням виконкому Ленінської районної ради народних депутатів м. Одеси № 105/5 від 21 квітня 1989 року був затверджений акт комісії і прийнято в експлуатацію домоволодіння АДРЕСА_1 літ. «Б» від ОСОБА_4 з оформленням права власності, з залишенням з оформленням права власності на сарай літ. «В» (а.с. 40).

На підставі договору купівлі-продажу від 16 квітня 1927 року ОСОБА_8 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належало домоволодіння АДРЕСА_1, розташоване на земельній ділянці 100 кв. сажень (а.с. 18-34).

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 25 лютого 1980 року право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 набули в рівних частках ОСОБА_11 та його матір ОСОБА_13 після смерті ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_14, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 73).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_13 померла й її син ОСОБА_11 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28 травня 1986 року на ? частку вказаного домоволодіння, розташованого на земельній ділянці площею 467 кв.м. (а.с. 74).

Вказане домоволодіння складалось з одного кам'яного будинку під літ «А», житловою площею 38 кв.м., господарських будівель та споруд літ. «Г» - літньої кухні, літ. «Д»- сарай, літ. «Е» - підвал, огородження №1-5.

Самочинно зведені літ. «Б» - житлове, «А1» прибудова та сарай літ. «В» в склад спадкового майна не увійшли (а.с. 74зв.).

12 листопада 1998 року ОСОБА_11 отримав свідоцтво право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 НОМЕР_1, видане виконкомом Одеської міської ради взамін вказаних вище свідоцтв про право на спадщину за заповітом, право власності зареєстровано у ОМБТІ та РОН в книзі 2доп - аркуш 114-р 350 - 30 листопада 1998 року (а.с. 76).

Рішенням виконкому Одеської міської ради №652 від 17 липня 1998 року ОСОБА_11 у приватну власність передана земельна ділянка, площею 255 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель (а.с. 75).

На підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 28 грудня 1998 року ОСОБА_11 набув право власності на земельну ділянку площею 255 кв.м. за вказаною адресою, державний акт зареєстрований Книзі записів державних актів на

право приватної власності на землю за №1603 (а.с. 77).

По лінії В до Г земельна ділянка площею 255 кв.м. межує з землями ОСОБА_4 (а.с. 77зв.),

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 липня 2014 року, зміненого рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_11 про визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння, визнання права користування земельною ділянкою, визнання недійсним рішення Одеського міськвиконкому, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом і за законом, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суди першої інстанції та апеляційної інстанції виходили з того, що рішенням Одеського обласного суду від 21.01.1998 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_11 про визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння від 16.04.1927 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і ОСОБА_15, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та заповітом від 25.02.1980 року на ім'я ОСОБА_16 і ОСОБА_11 та від 28.05.1987 року на ім'я ОСОБА_11, визнання права користування земельною ділянкою площею 467 кв.м. по АДРЕСА_1. При цьому суди керувалися вимогами ч.3 ст.61 ЦПК України, якою передбачено, що обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Крім того, суд виходив з того, що рішення виконкому Одеської міської ради №625 від 17.07.1998 року про передачу ОСОБА_11 у приватну власність земельної ділянки, площею 255 кв.м., було винесено з дотриманням вимог Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990 року.

Свідоцтво про право власності на домоволодіння, видане 12.11.1998 року на ім'я ОСОБА_11, лише посвідчувало існуючі раніше правовстановлюючі документи, а саме: свідоцтво про право на спадщину за заповітом та за законом від 25.02.1980 року, виданого йому 4-ою Одеською державною нотаріальною конторою та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28.05.1987 року, виданого Першою Одеською державною нотаріальною конторою.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (ч. 3 ст. 61 ЦПК України), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Під судовим рішенням, зазначеним у ч. 3 ст. 61 ЦПК України, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи наявні у справі докази, у тому числі й зазначені судові рішення, колегія суддів вважає, що з достовірністю підтверджено те, що ОСОБА_11 набув право власності на житловий будинок та земельну ділянку у встановленому законом порядку, тобто правомірно, й не порушує права позивачки.

Згідно із чч. 1 та 2 ст. 116 ЗК України, який набрав чинності з 01 січня 2002 року, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

На підставі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 126 ЗК України).

Таким чином, суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і здійснюється на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

В матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували відведення в встановленому законом порядку земельної ділянки для обслуговування житлового будинку літ. «Б» і господарських будівель літ. «В» її розмір та визначення її межі із суміжними землекористувачами, зокрема ОСОБА_11.

В пункті 7 вказаної постанови Пленуму Верховний Суд України роз'яснив, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (ч. 3 ст. 386 ЦК).

За змістом ч. 2 ст. 152 ЗК України лише власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частина 3 ст. 152 ЗК України визначає способи захисту порушених прав, а саме: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що позивачкою ОСОБА_4 в судовому засіданні не доведено, що оформлення на неї житлового будинку під літ. «Б» та сараю літ. «В» до неї перейшло право користування земельною ділянкою.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачами Суворовської районною адміністрацією та Одеською міської радою не порушені права позивачки на користування земельною ділянкою, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її вимоги не підлягають захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Доводи представника позивачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5, в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не захищено право ОСОБА_4 на земельну ділянку, не приймаються до уваги з таких підстав.

Статтею 16 Земельного кодексу УРСР (1979р.), який був чинний на час набуття позивачкою права власності на житловий будинок - 21 квітня 1989 року, передбачалось, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення.

Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР.

У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.

Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу.

Порядок порушення і розгляду клопотань про надання земельних ділянок встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Відповідно до ст.. 86 ЗК УРСР (1970р.) всі землі в межах міста перебувають у віданні міських Рад народних депутатів, компетенція яких в галузі регулювання земельних відносин визначається статтею 11 цього Кодексу. (Частина перша статті 86 із змінами, внесеними згідно з Указом ПВР УРСР N 4743-X від 11.02.83)

Користування землями, зазначеними в пунктах 3, 4, 5 статті 84, здійснюється у відповідності з статтями 95, 97, 98 цього Кодексу.

Згідно із ст. 88 ЗК УРСР (1970р.) розміри земельних ділянок для об'єктів цивільного і житлового будівництва визначаються виконавчими комітетами міських Рад народних депутатів у відповідності з будівельними нормами і правилами.

В містах, де допускається індивідуальне житлове будівництво, виконавчими комітетами міських Рад народних депутатів можуть надаватися громадянам для цієї мети земельні ділянки в розмірах від 0,03 до 0,06 гектара, з врахуванням місцевих умов, незалежно від кількості членів сім'ї.

Таким чином, діючим на той час земельним законодавством було передбачено виділ забудовникам земельної ділянки в розмірі до 600 кв.м.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_4 повинна була довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, а саме, те що їй у встановленому законом порядку була відведена земельна ділянка та те, що відповідачами порушені її право користування земельною ділянкою, але в судовому засіданні ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем не доведені ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, яка складається з житлового будинку під літ «Б» та сарай літ. «В», було збудовані позивачкою ОСОБА_4 на земельній ділянці, якою користувались на законних підставах попередні власники - ОСОБА_8 та ОСОБА_9, й лише рішенням виконкому Ленінської районної ради народних депутатів м. Одеси № 105/5 від 21 квітня 1989 року був затверджений акт комісії і прийняті в експлуатацію вказані будівлі від ОСОБА_4 з оформленням права власності (а.с. 40), але позивачка не отримала в установленому на той час порядку правовстановлюючий документ - свідоцтво право власності на домоволодіння.

В матеріалах справи також немає жодного доказу у підтвердження того, що позивачка ОСОБА_4 з 21 квітня 1989 року зверталась до Ленінської районної ради народних депутатів м. Одеси або до Одеської міської ради з заявами про виділенні їй земельної ділянки, на якій розташовано її домоволодіння.

Звертаючись до суду із позовною заявою, позивачка ОСОБА_4 фактично просила виділити їй земельну ділянку з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

За положеннями частин 1-3 ст. 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Проте до компетенції суду не належить право розпоряджатися землею територіальної громади м. Одеси, право на відведення земельної ділянки та визначення цільового призначення земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, відхилити, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік