Справа № 758/317/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Гребенюка В. В. , за участю секретаря Шабатин Н. А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ляпунова Ярослава Анатоліївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Оксана Олександрівна, Головне управління юстиції у м. Києві, про визначення частки померлої у спільному сумісному майні, визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом відповідач 1), ОСОБА_3 (надалі за текстом відповідач 2), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ляпунова Ярослава Анатоліївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Оксана Олександрівна, Головне управління юстиції у м. Києві, про визначення частки померлої у спільному сумісному майні, визнання договору дарування недійсним.

Позивач у своєму позові просила визначити, що частка померлої ОСОБА_6 в праві спільної сумісної власності на садовий будинок НОМЕР_4 що розташований за адресою: АДРЕСА_1, становила 1/2, визначити, що частка померлої ОСОБА_6 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку НОМЕР_4, кадастровий номер НОМЕР_5, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, становила 1/2, визнати недійсним договір дарування садового будинку НОМЕР_4, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 30.05.2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О., визнати недійсним договір дарування земельної ділянки НОМЕР_4, кадастровий номер НОМЕР_5, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 30.05.2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. В обґрунтування позову вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_6 (надалі за текстом - спадкодавець), що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації смерті у м. Києві 14.05.2014 р. Після її смерті відкрилася спадщина. Відповідно до заповіту, посвідченого 06.05.2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляпуновою Я.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1839, спадкодавець, заповіла позивачу, все своє майно. 29.05.2014 р. позивач звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ляпунової Я. А. із заявою про прийняття спадкового майна, нотаріусом зареєстровано спадкову справу, що підтверджується Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 29.05.2014 р. 27.11.2014 р. позивач звернулася до нотаріуса з проханням про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно: земельну ділянку НОМЕР_4, кадастровий номер НОМЕР_5, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (надалі за текстом - земельна ділянка) та садовий будинок НОМЕР_4 що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (надалі за текстом - садовий будинок). Постановою від 01.12.2014 р. № 169/02-31 нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказане майно, у зв'язку з тим, що позивач не змогла надати правовстановлюючі документи на земельну ділянку та садовий будинок. У позивача дійсно відсутні документи на земельну ділянку та садовий будинок, оскільки вони були оформлені на ім'я чоловіка спадкодавця та її батька - відповідача і знаходилися у нього: садовий будинок був оформлений на нього на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_7, виданого 08.02.2005 р. Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), земельна ділянка - на підставі Державного акту на земельну ділянку серія НОМЕР_6 від 15.05.1998 р. Шлюб був зареєстрований між батьками позивача 13.03.1971 р. і тривав до смерті матері. Таким чином, земельна ділянка та садовий будинок були придбані батьками позивача у шлюбі. Садовий будинок батьки будували спільно, отже, частка спадкодавця у садовому будинку становила 1/2, частка спадкодавця у земельній ділянці також становить 1/2. Отже, враховуючи викладене, земельна ділянка та садовий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, не дивлячись на те, що документи оформлені на одного з подружжя і спадкодавцю належала 1/2 частка у цій власності. Разом з тим, як стало відомо позивачу у процесі оформлення спадщини відповідач 1 у травні 2014 р., відразу після смерті своєї дружини, подарував земельну ділянку та садовий будинок своїй доньці відповідачу 2. Позивач вважає, що договори дарування земельної ділянки та садового будинку укладені незаконно. Відповідач 1, у порушення вищевказаних норм ЦК України подарував відповідачу 2 майно, на яке не мав права власності (на 1/2 частку у цьому майні) і яке не мав права відчужувати без письмово висловленої і нотаріально посвідченої згоди співвласника, а відповідач 2 незаконно прийняла це майно у дарунок. Оскільки, відповідач 1 незаконно здійснив відчуження земельної ділянки та садового будинку, у т.ч. 1/2 частки, яка йому не належала, позивач позбавлена можливості оформити спадщину на вказане майно, отримати свідоцтво про право на спадщину на це майно, чим порушені її права спадкоємця. Своїми діями відповідачі позбавили її права на спадщину, у звязку з чим, позивач звернулась до суду за захистом порушеного права.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні заперечував проти позову в повному обсязі з підстав його необґрунтованості, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ляпунова Ярослава Анатоліївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Оксана Олександрівна, Головне управління юстиції у м. Києві в судове засідання не зявились, участь представників не забезпечили, направили до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 54, 95, 97). Суд, заслухавши учасників судового розгляду, зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації смерті у м. Києві 14.05.2014 р. (а.с. 8).

Відповідно до заповіту, посвідченого 06.05.2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляпуновою Я. А., зареєстрованого в реєстрі за № 1839, спадкодавець, заповіла позивачу, все своє майно (а.с. 9).

Згідно свідоцтва про народження позивач є донькою спадкодавця (а.с. 12).

13.03.1971 р. між відповідачем 1 та спадкодавцем було зареєстровано шлюб, який тривав до смерті спадкодавця, що не заперечувалось сторонами.

29.05.2014 р. позивач звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ляпунової Я. А. із заявою про прийняття спадкового майна (а.с. 10). Після чого, останньою зареєстровано спадкову справу, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 29.05.2014 р. (а.с. 11).

30.05.2014 р. відповідач 1 подарував земельну ділянку та садовий будинок відповідачу 2, що підтверджується відповідними договорами та витягами з державного реєстру (а.с. 77 - 88).

Постановою від 01.12.2014 р. № 169/02-31 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказане майно, у зв'язку з тим, що позивач не змогла надати правовстановлюючі документи на земельну ділянку та садовий будинок (а.с. 13).

Вирішуючи спір, суд виходить із того, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного Кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного Кодексу застосовуються в частині лише тих прав і обовязків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обовязки визначаються на підставах, передбачених Сімейним Кодексом (п. 1 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».)

Стаття 22 КпШС України передбачала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність» (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин щодо набуття земельної ділянки) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що, розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС), майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою між ними не передбачено інше, тощо. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі її із спільного майна, звернення стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інакше не випливає із законодавства України. За відсутності доказів про те, що участь когось із учасників спільної сумісної власності ( крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою, частки визначаються рівними.

Судом встановлено, що шлюб був зареєстрований між спадкодавцем та відповідачем 1 13.03.1971 року і тривав до смерті спадкодавця. Таким чином, земельна ділянка та садовий будинок були набуті відповідачем 1 та спадкодавцем у шлюбі.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

У відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно із ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно ч. 2 - 3 ст. 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень статей 81, 116 Земельного кодексу окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.

Судом, при вирішенні спору по суті, враховано правові висновки щодо виникнення права власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку при визнанні права власності на частину будинку, відповідно до Постанови Верховного Суду України від 11.06.2012 р. в справі № 6-66цс11.

Згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Отже, резолютивну частину судового рішення в цій категорії справ має бути викладено наступним чином: «Визначити, що частка померлого (П. І. Б.) в праві спільної сумісної власності на квартиру (будинок, садибу) становила 1/ 2».

Отже, за встановлених судом обставин справи, за яких частка спадкодавця у садовому будинку становила ?, така ж частка припадала на земельну ділянку, оскільки спірне майно являлось об'єктом спільної сумісної власності подружжя, один з якого помер, в той час, як право встановлювальний документ був виданий на ім'я відповідача 1, останній набував право укласти правочин про розпорядження спільним майном, після закінчення строку для прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За встановлених судом обставин справи, договори дарування земельної ділянки та садового будинку були укладені всупереч чинному законодавству, а відтак, на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, визнаються судом недійсним.

Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь.

З урахуванням встановлених судом обставин справи, оскільки позивач по справі є спадкоємцем за заповітом та подала у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини, а відтак, має право на отримання свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, суд приходить до висновку про наявність підстав для визначення, що частка померлої ОСОБА_6 в праві спільної сумісної власності на садовий будинок НОМЕР_4 що розташований за адресою: АДРЕСА_1, становила ?; визначення, що частка померлої ОСОБА_6 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку НОМЕР_4, кадастровий номер НОМЕР_5, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, становила ?; визнання недійсним договору дарування садового будинку НОМЕР_4, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2, посвідчений 30.05.2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О.; визнання недійсним договору дарування земельної ділянки НОМЕР_4, кадастровий номер НОМЕР_5, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2, посвідчений 30.05.2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 58 Конституції України, ст. 22 КпШС України, ст. ст. 16 - 17 Закону України «Про власність», положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст. ст. 60, 70 СК України, ст. ст. 6, 203, 215, 357, 368 370, 372, 1218, 1225 - 1226, 1268, 1270 ЦК України, ст. ст. 10 - 11, 57, 59 - 60, 209, 212 - 215, 294 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ляпунова Ярослава Анатоліївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Оксана Олександрівна, Головне управління юстиції у м. Києві, про визначення частки померлої у спільному сумісному майні, визнання договору дарування недійсним задовольнити;

Визначити, що частка померлої ОСОБА_6 в праві спільної сумісної власності на садовий будинок НОМЕР_4 що розташований за адресою: АДРЕСА_1, становила 1/2;

Визначити, що частка померлої ОСОБА_6 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку НОМЕР_4, кадастровий номер НОМЕР_5, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, становила 1/2;

Визнати недійсним договір дарування садового будинку НОМЕР_4, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 30.05.2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О.;

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки НОМЕР_4, кадастровий номер НОМЕР_5, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 30.05.2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О.;

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), на користь ОСОБА_1, (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 121 (сто двадцять одна) гривня 80 копійок, ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на користь ОСОБА_1, (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 121 (сто двадцять одна) гривня 80 копійок;

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання апеляційної скарги через Подільський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. В. Гребенюк