Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

30 листопада 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дмитренко А. М. ,

при секретарі Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1, 3-я особа: ОСОБА_2, про звільнення майна з-під арешту,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 11.05. 2006 року відповідач уклала з АКІБ «УкрСиббанк» кредитний договір № 0, за умовами якого кредитор надав позичальнику грошові кошти, а позичальник зобовязувалася в порядку та на умовах, визначених договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші платежі, в забезпечення належного виконання зобовязань за кредитним договором було укладено іпотечний договір від 11.05.2006 року, згідно якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1. 12.12.2011 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги за вказаним кредитним договором та договором іпотеки, згідно норм діючого законодавства позивач як обтяжувач з вищим пріоритетом зважаючи на черговість реєстрації обтяжень, володіє переважним та першочерговим правом на отримання задоволення своїх вимог щодо одного й того ж нерухомого майна, наявність арешту на майно, яке є предметом іпотеки, порушує права та законні інтереси позивача як іпотекодержателя, оскільки ускладнює звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя. А тому позивач просить суд звільнити з-під арешту нерухоме майно: квартиру № 145, що розташована по вулиці Леваневського,63 в місті Білій Церкві Київської області, який було накладено ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.12.2010 року.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_1 на неодноразові виклики до суду не зявилася, про час розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, причини неявки суду невідомі, заяви щодо розгляду справи без її участі на адресу суду не надходило, а тому за згодою представника позивача на підставі ст.ст.224-226 ЦПК України суд вважав за можливе провести заочний розгляд даної справи без участі відповідача.

За ухвалою суду від 17.11.2015 року до участі в розгляді даної справи залучено в якості 3-ї особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2, який в судове засідання не зявився, хоча був повідомлений про час розгляду справи належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення дружині ОСОБА_2

Заслухавши пояснення представника позивача, оглянувши матеріали даної справи, цивільну справу № 2-22708/2010 /2-442/11/, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що 11.05.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 30 000 доларів США на строк до 11.05.2016 року зі сплатою процентів за користування грошовими коштами у розмірі 13,00 % річних, а позичальник зобовязується належним чином використовувати і повернути кредит та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором.

11.05.2006 року між банком та ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобовязань позичальника за вказаним кредитним договором укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_2, яка є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори 30.12.2003 року за реєстровим № 1-5743.

Наведене стверджується копіями вказаних договорів.

З матеріалів справи вбачається, що 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» /клієнт/ та ТОВ «Кей-Колект» /фактор/ укладено договір факторингу № 1, згідно якого клієнт зобовязується передати у власність фактору, а фактор-прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором, що слідує з копії договору факторингу.

Як вказано в договорі факторингу, права вимоги права грошової вимоги, існуючі або майбутні, клієнта до боржників і гарантів щодо погашення /стягнення, повернення/ заборгованості, що виникли на підставі первинних договорів і договорів забезпечення.

Згідно п.3.2 договору, відступлення права вимоги засвідчується складанням сторонами акта приймання-передачі прав вимоги за формою згідно з Додатком № 2 до цього договору.

Копію акта приймання - передачі прав вимоги, який було підписано сторонами договору факторингу 12.12.2011 року, додано до позовної заяви.

З виписки з Додатку № 1 до договору факторингу /перелік первинних договорів/ вбачається, що у цьому Додатку під № 350 вказано кредитний договір № 0 від 11.05.2006 року, позичальник ОСОБА_1, загальний розмір грошового зобовязання -30 000 доларів США, фактичний розмір невиконаного грошового зобовязання станом на 13.02.2012 року у гривневому еквіваленті -299609,27 грн., процентна ставка -13,00 % річних, назва договору застави - договір іпотеки, порука клієнтів без покриття.

12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» також укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у Додатку № 1 до цього договору, що стверджується випискою з даного договору у матеріалах справи.

Отже, на підставі договору факторингу та договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки до позивача ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_1, що витікає з кредитного договору та договору іпотеки, на які вказано вище в рішенні.

Згідно копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, сформованої 09.07.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, у Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна зареєстровано 11.05.2006 року обтяження за № 3192823 заборона на нерухоме майно, обєкт обтяження квартира АДРЕСА_3, власник ОСОБА_1, підстава обтяження-договір іпотеки від 11.05.2006 року; 21.12.2010 року зареєстровано за № 10638337 обтяження-арешт нерухомого майна, обєкт обтяження-вказана вище квартира, підстава обтяження ухвала Білоцерківського міськрайонного суду від 21.12.2010 року; в Державному реєстрі іпотек 14.12.2012 року за № 3233536 зареєстровано обтяження іпотека, обєкт обтяження-спірна квартира, підстава обтяження договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 року, іпотекодержатель-ТОВ «Кей-Колект», боржник за основним зобовязанням ОСОБА_1, розмір основного зобовязання -30 000 дол. США, строк виконання -11.05.2016 року.

В судовому засідання також було встановлено, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.12.2010 року в порядку забезпечення позову по справі № 2-22708/2010 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, накладено арешт на нерухоме та рухоме майно, належне боржникам, в т. ч. і на квартиру АДРЕСА_4, яка є предметом іпотеки.

За рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.02.2011 року по справі № 2-22708/2010 з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 стягнуто солідарно на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 3 165 880 грн., судовий збір в сумі 1700 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн.

Все наведене стверджується матеріалами цивільної справи № 2-22798/2010 /2-442/11/, яка оглядалася в судовому засіданні.

На підставі вказаного рішення суду від 24.02.2011 року стягувачу було видано виконавчі листи, виконавчий лист про стягнення боргу з ОСОБА_1 стягувач подав 05.07.2011 року на примусове виконання до районного відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, згідно листа районного відділу ДВС від 26.11.2015 року, державним виконавцем 06.07.2011 року було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, оскільки відповідно до суми стягнення виконання рішення покладається на відділ примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ Мінюсту України, постанову разом з оригіналом виконавчого листа направлено на адресу стягувача.

Доказів про те, чи перебуває на даний час на виконанні виконавчий лист по вказаній вище справі, суду не було надано.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (частина восьма статті 54 Закону України «Про виконавче провадження»).

При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку», за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобовязання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина пята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у черговості їх державної реєстрації.

Згідно ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Стаття 598 ЦК України передбачає у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до положень ст.12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» на підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом.

Ст.14 вказаного Закону передбачено, що якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованим обтяженням. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно, мають рівні права на задоволення своїх вимог. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження.

Отже, згідно вищенаведених правових норм, ТОВ «Кей-Колект» як іпотекодержатель нерухомого майна має першочергове право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

Представник позивача в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що наявність арешту на майно, яке є предметом іпотеки, порушує права та законні інтереси позивача як іпотекодержателя, оскільки ускладнює звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя.

Умовами іпотечного договору, на який вказано вище в рішенні, передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду, або у відповідності до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, а саме: іпотекодержатель має право від свого імені здійснити продаж предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, та/або набути права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязань на підставі цього договору /ст.ст. 4,5 договору іпотеки/.

Згідно умов іпотечного договору, у разі застосування передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя, останній надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання вказаного повідомлення.

У разі застосування права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки, повідомлення, про яке вказано вище, вважається повідомленням іпотекодавцю про намір укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки.

Представником позивача не надано доказів того, що банк або ТОВ «Кей-Колект» зверталися до суду з вимогами до відповідача про стягнення достроково заборгованості за кредитним договором, оскільки строк дії договору до 11.05.2016 року, що є рішення суду або виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, рішення суду про стягнення заборгованості, або що позивачем відповідно до умов іпотечного договору надсилалося відповідачу зазначене вище повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, в якому було б вказано на спосіб задоволення таких вимог, обраний іпотекодержателем.

Представником позивача не надано доказів того, яка ж заборгованість за кредитним договором рахується за відповідачем на даний час, які саме умови кредитного договору порушено відповідачем, тобто, не доведено того факту, що існують підстави для дострокового звернення стягнення на предмет іпотеки.

А тому посилання представника позивача на те, що арештом нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, порушуються права позивача, суд вважає необґрунтованими, тоді як за ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 1 ч.1 ст. 44 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Таким чином, права іпотекодержателя при наявності інших обтяжень спірного майна задовольняються не шляхом звільнення цього майна з-під арешту, а пріоритетом задоволення його вимог.

Крім того, як вказано вище, арешт на майно боржника ОСОБА_1, в т.ч. і на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, було накладено ухвалою суду в порядку забезпечення позову по цивільній справі про стягнення заборгованості, при цьому суд діяв згідно норм діючого законодавства на підставі ст.ст.151-153 ЦПК України, судом вжито заходи забезпечення позову у вигляді арешту майна, передбачені законом, правові норми, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, не містять заборони щодо накладення арешту на майно, передане в іпотеку, в порядку забезпечення позову по іншій справі.

ЦПК України /ст.154 ЦПК/ передбачено також підстави для скасування судом заходів забезпечення позову.

В позовній заяві позивач посилається на розяснення, наведені в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.08.1976 року за № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», стосовно того, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

Згідно діючого законодавства, зокрема ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» предявити позов про звільнення майна з-під арешту має право особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові.

Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що позивач не є власником чи володільцем спірного майна, права позивача, як іпотекодержателя, при наявності інших обтяжень задовольняються не шляхом звільнення майна з під арешту, а пріоритетом задоволення його вимог.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. (ч.1 ст.15 ЦК України).

Відповідно до приписів ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом даної норми власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором.

А представником позивача не обґрунтовано в судовому засіданні підстави для застосування такого способу захисту порушеного права, як звільнення майна з-під арешту у даних спірних правовідносинах.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 572, 598 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про виконавче провадження», Законом України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст.ст. 10, 60,88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - відмовити.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Заочне рішення може бути скасоване Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яку може бути подано до суду протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення воно може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Суддя ОСОБА_5