У х в а л а

іменем україни

18 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 1 квітня 2015 року,

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договорами позики на загальну суму 623 200 грн; стягнути солідарно на його користь з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 30 грудня 2010 року у розмірі 545 300 грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що ОСОБА_2 протягом 2009-2011 років позичав у нього грошові кошти на загальну суму 40 тис. доларів США про що були складені розписки, які були підписані відповідачем. Вказував, що 30 грудня 2010 року ОСОБА_2 з дружиною ОСОБА_3 позичили у нього 35 тис. доларів США та разом зобов'язалися повернути до 30 грудня 2011 року. Зазначав, що відповідачі свої зобов'язання не виконали і кошти йому не повернули.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 6 лютого 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за позикою у розмірі 35 тис. доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 3 жовтня 2014 року становить 452 900 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 1 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні боргу в розмірі 40 тис. доларів США скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики від 12 листопада 2009 року, від 3 травня 2010 року, від 11 червня 2010 року, від 15 вересня 2010 року, від 27 вересня 2010 року, від 11 березня 2011 року задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за вищевказаними договорами позики на загальну суму 938 тис. грн, що за офіційним курсом Національного банку України становить 40 тис. доларів США.

Змінено рішення суду в частині стягнення грошової суми, еквівалентної 35 тис. доларів США, стягнутої судом з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 квітня 2015 року становить 820 750 грн.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні боргу в розмірі 40 тис. доларів США та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову в цій частині, виходив із того, що строк позовної давності було пропущено позивачем з поважних причин, а тому він підлягає поновленню.

Крім того, судом змінено розмір стягнутої судом першої інстанції з відповідача суми з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Проте погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Судами установлено, що ОСОБА_2 за період 2009 - 2010 роки позичив у ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 40 тис. доларів США, та 30 грудня 2010 року - 35 тис. доларів США і зобов'язався повернути отримані суми у визначений термін, що підтверджується розписками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг гроші, на підтвердження чого надав написані розписки, а саме: від 2009 року на суму 5 тис. доларів США термін повернення до 12 листопада 2009 року; від 3 травня 2010 pоку на суму 10 тис. доларів США термін повернення до 3 вересня 2010 року; від 11 червня 2010 року - 5 тис. доларів США термін повернення до 11 серпня 2010 року; від 15 вересня 2010 року - 5 тис. доларів США термін повернення до 15 грудня 2010 року; від 27 вересня 2010 року - 10 тис. доларів США термін повернення до 27 грудня 2010 pоку; від 11 березня 2011 року - 5 тис. доларів США термін повернення до 11 квітня 2011 року.

Всього на загальну суму 40 тис. доларів США.

ОСОБА_1 з 20 червня 2011 року по 27 червня 2014 року утримувався в СІЗО м. Івано - Франківська, що підтверджується довідкою від 22 липня 2014 року.

Строк повернення позики за останньою розпискою від 30 грудня 2010 року встановлено до 30 грудня 2011 року.

З позовом ОСОБА_1 звернувся у жовтні 2014 року.

Отже строки зобов'язань за вищевказаним розписками спливли до 20 червня 2011 року, під час перебування ОСОБА_1 у СІЗО м. Івано - Франківська.

Відповідач в суді першої інстанції надав заяву про застосування строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Апеляційний суд, у порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України, вищезазначених вимог закону до уваги не взяв, не врахував, заяву ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності щодо стягнення заборгованості, дав невірну оцінку наданим доказам у їх сукупності, неправильно витлумачив норми закону, поновив строк та дійшов передчасного висновку про задоволення позову про стягнення боргу за розписками на загальну суму 40 тис. доларів США.

У зв'язку з наведеним висновок суду про початок перебігу строку позовної давності та відсутність підстав для застосування позовної давності ґрунтується на неправильному застосуванні норм права.

Таким чином судом апеляційної інстанції були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення апеляційного суду в частині стягнення 40 тис. доларів США підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової суми, еквівалентної 35 тис. доларів США, за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 квітня 2015 року, рішення апеляційного суду відповідає вимогам закону, а тому в цій частині його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 1 квітня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу у розмірі 40 тис. доларів США скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик