Ухвала

іменем україни

06 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Гримич М.К., Євтушенко О.І.,

Мартинюка В.І., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Дніпровський районний відділ Державної міграційної служби у м. Києві, про усунення перешкод у користуванні майном, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що є власником квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між нею та ОСОБА_8, який успадкував указану квартиру після своєї сестри ОСОБА_9 Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2013 року за ОСОБА_8 визнано право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, до складу якого входила вказана квартира. 17 грудня 2013 року останнім було зареєстровано право власності на квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Однак відповідачі, будучи обізнаними, що дана квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_3, чинять перешкоди у користуванні належним їй майном. Зокрема, у липні-серпні 2014 року ОСОБА_5 та новонароджена дитина ОСОБА_5 зареєстровані у спірній квартирі. Вважаючи такі дії відповідачів неправомірними, просила позбавити їх права користування квартирою АДРЕСА_1 виселити з квартири та зняти ОСОБА_5 та ОСОБА_5 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 права користування квартирою АДРЕСА_1

Зобов'язано відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві зняти ОСОБА_5 та ОСОБА_5 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2015 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 просить скасувати рішення апеляційного суду, змінити рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем під час розгляду справи не доведено протиправності володіння відповідачем зазначеною квартирою, так як ОСОБА_4 є законним власником спірної квартири, володіє та користується нею на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01 червня 2012 року, укладеного між нею та ОСОБА_10., який на теперішній час є дійсним та його дійсність ніким не оспорювалася, а також, що позовні вимоги ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою є передчасними, оскільки ОСОБА_4 не позбавлена права власності щодо цього майна.

Проте з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таке ж положення відображено у ст. 3 ЦПК України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 березня 2011 року встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_10. та ОСОБА_9 із 2004 року до дня смерті останньої - ІНФОРМАЦІЯ_1 року, крім того, за ОСОБА_10. як спадкоємцем четвертої черги визнано право власності на квартиру АДРЕСА_3.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 серпня 2012 року ОСОБА_8 надано додатковий строк для прийняття спадщини після смерті його сестри ОСОБА_9

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 02 жовтня 2012 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 березня 2011 року про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання за ОСОБА_10. в порядку спадкування права власності на зазначену квартиру скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 травня 2014 року, за ОСОБА_8 визнано право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_3, яке зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17 грудня 2013 року.

Право власності ОСОБА_3 на зазначену квартиру зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 січня 2014 року, що підтверджується відповідним витягом.

Згідно з відомостями, зазначеними в довідці форми № 3, виданій 27 серпня 2014 року ЖРЕО-405, у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_5

Згідно з постановою Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, аналіз ст. 16, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

З огляду на вищевказане та враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, правильним є висновок суду першої інстанції про захист права власності позивача в частині позбавлення відповідачів права користування спірною квартирою та зобов'язання ВГІРФО Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві зняти відповідачів з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2.

Визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 01 червня 2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_10., в такому випадку не є обов'язковим, оскільки підстави набуття права власності ОСОБА_10. (продавця квартири за вказаним договором) були скасовані, тому вона не мала права відчужувати спірну квартиру; у такому випадку право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребувано. Право власності дійсного власника презюмується, а отже, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права узгоджується з приписами вищенаведених норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про вселення позивача до спірної квартири, суд виходив з недоведеності зазначених позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що з боку відповідачів йому чиняться перешкоди у користуванні квартирою, а в силу вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України.

Безпідставно скасовуючи законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, всупереч вимогам ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України належним чином не з'ясував характеру і суті заявлених позивачем вимог, норм права, якими вони регулюються, не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2015 року скасувати, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.К. Гримич

О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк

О.В. Ступак