Єдиний унікальний номер 235/3046/15-ц Номер провадження 22-ц/775/930/2015
Головуючий у 1 інстанції Токарєв А.Г.
Доповідач: Санікова О.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Санікової О.С.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.

при секретарі Макотченко А.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування Красноармійської міської ради про дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька та виготовлення проїзних документів дитини

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 9 жовтня 2015 року,-

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 9 жовтня 2015 року, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька та виготовлення проїзних документів дитини відмовлено, - та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на істотне порушення норм матеріального та процесуального права; апелянт вважає неправильним посилання суду на те, що вона не зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон України і цей висновок не ґрунтується на законодавстві, оскільки ним не передбачено обов'язкове звернення з цими вимогами у письмовій формі; суд не взяв до уваги той факт, що відповідач як батько дитини із зустрічними вимогами до суду про визначення місця проживання дитини з ним, про визначення йому часу та місця для спілкування з донькою не звертався, що свідчить, на думку апелянта, про те, що відповідач не бажає спілкуватися з донькою, дбати про її матеріальне забезпечення; судом не врахований той важливий факт, на який вона звертала увагу суду, що відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, оскільки навіть аліменти з нього утримуються примусово за рішенням суду органами державної виконавчої служби; суд взяв до уваги заперечення відповідача, як доказ, а також взяв до уваги й вимогу третьої особи про необхідність надання нею довідки про доходи, хоча для надання дозволу на виготовлення проїзних документів та виїзду за кордон наявність такої довідки не передбачена; крім того, суд першої інстанції вимагав надання доказів того, де вона буде оздоровлювати доньку, хоча жодним законодавчим актом не передбачено зазначення мети виїзду за межі України; апелянт також вважає вимогу суду першої інстанції щодо надання нею у якості доказу саме міста у Російській Федерації, куди вона сама має намір виїхати безпідставними та такими, що суперечать п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України; крім того, рішення суду першої інстанції повністю суперечить правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій в ухвалі від 29 січня 2015 року, з якої вбачається залишення в силі рішень суду про надання дозволу на тимчасовий виїзд в три країни на три роки, однак з обов'язковим поверненням до постійного місця проживання.

У судове засідання апеляційного суду сторони не з'явились; про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином; відповідач ОСОБА_2 повідомлений телефонограмою, яка зареєстрована у журналі телефонограм №1 за № 1261 від 11 листопада 2015 року.

Від позивачки та представника органу опіки та піклування виконкому Красноармійської міської ради надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, зокрема відповідного висновку (медичного) про необхідність виїзду малолітньої дитини до Російської Федерації або Польщі для лікування, оздоровлення або з інших об'єктивних причин; позивачкою не надано також доказів на підтвердження того, що вона зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон України, а останній такого дозволу не надавав та чинить у цьому перешкоди; суд з урахуванням вимог ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постанови КМ України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виходив також з відсутності правових підстав надання дозволу для тимчасового виїзду неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу батька за межі України, оскільки позивачем не було зазначено конкретну назву держави, відповідний часовий проміжок перебування у державі.

Такі висновки суд в основному є правильними.

Згідно з гл. 13 ст. 141 СК України визначено рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

При розірванні шлюбу між батьками та їх окреме проживання не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Виходячи із зазначеної норми відповідач має такі самі права і обов'язки як і позивачка.

Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд з України лише за згодою батьків і в їхньому супроводі.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України від 27 січня 1995 року №57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України від 31 березня 1995 року №231 (із змінами).

Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Проте, держава повинна піклуватися про інтереси своїх неповнолітніх громадян.

Виходячи із зазначених положень законів та нормативно-правових атків при зверненні із позовом до суду про дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька та виготовлення проїзних документів дитини, в позовній заяві слід довести відповідність поїздки дитини за кордон інтересам дитини (відпочинок, оздоровлення, розвиток, відвідування родичів тощо), а також надати гарантії повернення дитини до місця її постійного проживання.

Згідно частини 1 статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.ч. 1,3,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно у судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (пункт 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2).

Звертаючись у травні 2015 року до суду з зазначеним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 29 січня 2010 року по 23 січня 2014 року. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23 січня 2014 року шлюб між ними був розірваний. Від шлюбу мають неповнолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з нею і знаходиться на її вихованні та утриманні за адресою: АДРЕСА_1.

Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

У зв'язку з тим, що на даний час на території Донецької області проводиться антитерористична операція і ситуація на території Донецької області все далі напружується, з метою збереження життя доньки вона вважає за доцільне виїхати на тимчасовий термін до Російської Федерації до стабілізації політичної ситуації в Україні. Саме тому у березні 2015 року вона звернулась до відповідача з пропозицією надати дозвіл на виїзд доньки за кордон, але ж він відмовив їй в цьому.

Такі дії відповідача вона розцінює як безпідставні та такі, які порушують права дитини. Оскільки вона має інформацію стосовно наміру відповідача покинути територію України з метою уникнути мобілізації, то таким чином вона взагалі не зможе від нього отримати такий дозвіл на виїзд доньки за кордон. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову він не наводить.

Просила визнати відмову ОСОБА_2 на виїзд за кордон неповнолітньої доньки безпідставною; надати їй дозвіл на виїзд неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон України без згоди і супроводу батька дитини ОСОБА_2; дозволити їй без згоди ОСОБА_2 оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої ОСОБА_3 за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення нею повноліття.

Проте позивачка не надала належних та допустимих доказів відмови батька від надання дозволу на виїзд за кордон дитини, в тому числі з урахуванням того, що діючим законодавством передбачена можливість нотаріального посвідчення згоди батька на виїзд дитини. Доводи апеляційної скарги ці обставини не спростовують.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про збільшення позовних вимог, посилаючись на те, що дбаючи про матеріальне забезпечення своє та дитини, вона зареєструвалась у якості особи-підприємця та займається підприємницькою діяльністю. ЇЇ підприємницька діяльність пов'язана з сферою торгівлі; з цією метою вона відкрила візу до Польщі до 13 жовтня 2015 року, потім відкрила візу до Польщі до 2016 року, але ж запрошення з Польщі у неї на період з 8 квітня 2015 року до 6 квітня 2017 року. Отримана нею віза дає право на подорожування країнами Шенгенської угоди.

Раніше з донькою на час її виїздів за кордон була її мати, але на цей час донька постійно перебуває з нею і тому вона не в змозі виїхати за кордон, здійснювати підприємницьку діяльність і таким чином не може матеріально забезпечувати ні себе, ні доньку.

Оскільки підприємницька діяльність для неї і її доньки є єдиним засобом та джерелом матеріального забезпечення, то вона вимушена збільшити свої позовні вимоги та просила визнати відмову ОСОБА_2 на виїзд за кордон неповнолітньої доньки безпідставною; надати їй дозвіл на виїзд неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон України без згоди і супроводу батька дитини ОСОБА_2; дозволити їй без згоди ОСОБА_2 оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої ОСОБА_3 за межі України до Російської Федерації та до країн Шенгенської угоди на строк до 6 квітня 2017 року.

Проте, апеляційний суд вважає, що зазначені обставини, тобто виїзд позивачки за кордон для здійснення підприємницької діяльності, не відповідає інтересам дитини, оскільки позивачкою не доведено, де конкретно і з ким буде проживати дитина і чим займатися під час відсутності матері (позивачки по справі). Доводами апеляційної скарги ці обставини також не доведені.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач як батько дитини із зустрічними вимогами до суду про визначення місця проживання дитини з ним, про визначення йому часу та місця для спілкування з донькою не звертався, що свідчить, на думку апелянта, про те, що відповідач не бажає спілкуватися з донькою, дбати про її матеріальне забезпечення, а також про те, що відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, оскільки навіть аліменти з нього утримуються примусово за рішенням суду органами державної виконавчої служби, на думку апеляційного суду, також є безпідставними, оскільки ці обставини з правової точки зору не впливають на правовідносини, які склалися між сторонами по даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303-304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 9 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Судді: