АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А., Рубан С.М.

при секретарі Гарматюк О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Святошинскього районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 175688 , 46 грн. з яких 24432 грн. 52 коп. - заборгованість за кредитом, 40209 грн. 73 коп. - заборгованість за відсотками, 19626 грн.63 коп. - комісія, та 91419 грн. 58 коп. пеня.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН:НОМЕР_1, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, , рах. № 3111, МФО 305299) заборгованість, що виникла за кредитним договором №DN81AR03110051 укладеним 25.09.2007 року в загальному розмірі 71839,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН:НОМЕР_1, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 користь ПАТ КБ «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, , рах. № 0001, МФО 307770) судові витрати у справі у вигляді судового збору: 718, 40 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Не погодившись з таким рішенням, представник «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати в частині зменшення розміру пені та задовольнити вказані позовні вимоги в повному обсязі.

В скарзі вказував на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд без достатніх правових підстав зменшив розмір неустойки, не встановивши жодних істотних обставин, які давали суду можливість прийняти таке рішення, а також за відсутності заяви боржника про таке зменшення.

Представник позивача доводи скарги підтримала.

Відповідачка до суду не з'явилась про розгляд справи повідомлена, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином

відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом.

25.09.2007 року з відповідачем було укладено кредитний договір №DN81АP03110051, відповідно до умов якого Відповідач отримав кредит у розмірі 84277,00 грн. на строк з 25.09.2007 року по 24.09.2014 включно на споживчі цілі та зобов'язався повернути кредит та сплати відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановлених кредитним договором.

Судом встановлено, що позивач отримав кредитні кошти 25.09.2007 року. За умовами договору він зобов'язався щомісячно в період з 24 - по 28 число вносити обов'язковий щомісячний платіж у розмірі 1331,33 грн. (п. 7.1 кредитного договору).

Останній платіж позичальником був здійснений в квітні 2008 року і станом на 20.05.2008 року у позичальника виникла заборгованість в розмірі 1331,22 грн. - за кредитом, 333,09 грн. - за процентами, 3,45 грн. - пені, про що повідомлявся позичальник кредитодавцем (а.с. 77). З травня 2008 року відповідач щомісячно зобов'язання з погашення кредиту жодного разу не виконував.

22.05.2008 року, відповідачем було передано позивачу заставне майно (а.с.78).

З наданої банком виписки по рахунку (а.с.4-6) вбачається, що позичальник після продажу заставного майна вніс в рахунок погашення кредиту 26.08.2008 року суму коштів за реалізований автомобіль в розмірі 34588,35 грн.

Банк з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом звернувся до суду лише 20.05.2014 року.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Таким чином, судом встановлено, що за умовами договору погашення кредиту і процентів повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, наступного за місяцем, в рахунок якого вносяться кошти, а тому початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Тобто, у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України по справі № 6-116цс13 від 06 листопада 2013 р. і є обов'язковою для застосування в силу ст. 360-7 ЦПК України.

Таким чином, аналізуючи норми ст. ст. 261,530,631 ЦК України суд дійшов висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із них платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів.

Отже, у відповідності до умов договору і наданого Банком розрахунку (а.с. 4-6), з відповідача на користь Банку підлягає стягненню 53760,80 грн., із яких:

18078,40 грн. - заборгованість за тілом кредиту, розмір якої з урахуванням строків позовної давності визначається як різниця загальної заборгованість за кредитом 24432,52 грн. і простроченої станом на 20.05.2011 року заборгованості у сумі 6354,12 грн.;

- 25612,00 грн. - несплачені проценти, які визначаються як різниця загальної заборгованості за процентами 40209,73 грн. і простроченої станом на 20.05.2011 року заборгованості у сумі 14597,74 грн.

10070,40 грн. - несплачена комісія, яка визначаються як різниця загальної заборгованості за комісією 19626,63 грн. і простроченої станом на 20.05.2011 року заборгованості у сумі 9556,23 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - про стягнення сум, що підлягали сплаті боржником до 20.05.2011 року Банку суд відмовив за пропуском строку позовної давності.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України по справі № 6-116цс13 від 06 листопада 2013 р.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню пеня за несплачені проценти за користування кредитом за період з 20.05.2013 р. по 20.05.2014 р., тобто в межах визначеної п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України спеціальної позовної давності.

Укладеним договором, а саме п. 7.4. передбачено, що в разі порушення позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми кредиту, за кожен день прострочки. (а.с.9- зворотна сторона).

Розмір пені за вказаний період та у відповідності до укладеного договору становить: з 20.05.2013 р. по 20.05.2014 року - 340074,54 грн.

Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту даної статті вбачається, що зменшення неустойки можливе за рішенням суду, зокрема, якщо її розмір значно перевищує збитки, й наявність заяви (клопотання) відповідача про її зменшення даною нормою закону не вимагається.

Враховуючи те, що розмір нарахованої пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами значно перевищує розмір збитків, суд вважав за необхідне застосувати правило ч. 3 ст, 551 ЦК України про співмірність вимог ( з розміром заподіяних збитків, й зменшити розмір неустойки до розміру, що дорівнює сумі заборгованості за кредитом 18078,40 грн.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновки суду про наявність підстав для стягнення заборгованості в межах позовної давності, в розмірі визначеному судом , а також в частині наявності підстав для зменшення пені відповідає цим обставинам та вимогам закону.

Доводи банку про безпідставне зменшення пені спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що відповідач не ухилявся від погашення боргу, навпаки передав банку ще в 2008 році заставне майно, за рахунок якого частина боргу була погашена, а тому суд обґрунтовано зменшив розмір нарахованої пені, оскільки вона перевищувала розмір кредиту та відсотків, які залишились не повернутими банку.

Таке рішення повністю відповідає вимогам ст. 551 ЦК України, в якій не визначено, що зменшення пені може бути застосовано судом лише за письмовою заявою боржника.

За вказаною правовою нормою суду надано право зменшувати пеню в разі, якщо її розмір перевищує розмір завданих збитків, що і було встановлено судом.

Аналогічна правова позиція висловлена ВСУ в Постановах 6-100цс14 від 03.09.2014 року та 6-1120цс 15 від 04.11.2015 року, які є обов'язковими для застосування в силу ст. 360-7 ЦПК України.

Судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: