АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/3272/2015 головуючий у 1-й інстанції: Плахотнюк К.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Невідомої Т.О., Лапчевської О.Ф.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та зобов'язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 23 листопада 2013 року між нею та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір індивідуального номеру замовлення № FB-11941, за умовами якого відповідач, як виконавець, зобов'язався протягом 21 робочого дня організувати роботу з виготовлення і передачі у власність ПВХ конструкцій (виробів), а вона, як замовник, зобов'язалася оплатити вартість виробів, що складає 4322 грн. 78 коп. З метою сплати вартості ПВХ конструкцій, 23 листопада 2013 року між позивачкою та ПАТ "ОТП Банк" був укладений договір про надання споживчого кредиту № , згідно якого банк надав позичальнику споживчий кредит на умовах придбання товару у продавця ФОП ОСОБА_3 на загальну суму в розмірі 3590 грн. зі сплатою 0,01 % річних та строком на 12 місяців. Зазначала, що 24 листопада 2013 року вона звернулася до ФОП ОСОБА_2 із письмовою заявою про розірвання договору підряду від 23 листопада 2013 року. Крім того, 25 листопада 2013 року нею було подано письмову заяву до ПАТ "ОТП Банк" з вимогою анулювати договір про надання споживчого кредиту № , оскільки нею була подана заява про розірвання договору з ФОП ОСОБА_2, а також не перераховувати грошові кошти на рахунок продавця. Однак, всупереч цьому на її телефонний номер у січні 2014 року почали надходити електронні повідомлення про наявність невиконаних зобов'язань перед ПАТ "ОТП Банк" за кредитним договором. У подальшому, 9 січня 2014 року ОСОБА_1 направила ПАТ "ОТП Банк" претензію, в якій вимагала припинити неправомірні дії відносно неї щодо вимагання виконання неіснуючих зобов'язань та протягом семи днів письмово підтвердити відсутність чинних зобов'язань перед банком за договором про надання споживчого кредиту № від 23 листопада 2013 року.

В обґрунтування позову зазначала, що продавцем за умовами кредитного договору, тобто особою, на користь якої ПАТ "ОТП Банк" зобов'язався перерахувати кошти, визначено ФОП ОСОБА_3 (ідентифікаційний платника податків - НОМЕР_2), а не ФОП ОСОБА_4, з яким позивачкою було укладено договір підряду, а тому у неї відсутні будь-які договірні відносини та обов'язки перед ФОП ОСОБА_3, у зв'язку з чим у банку були відсутні підстави для перерахування коштів на користь даної особи, як це визначено в п. 1.2.2 та п. 1.1. кредитного договору. Також вказувала на те, що кредитний договір є нікчемним, оскільки не містить підпису уповноваженої особи ПАТ "ОТП Банк" та його печатки, а лише їх ксерокопію, а також між сторонами не було досягнуто письмової згоди сторін, у якій містилися б зразки відповідного аналога їх власноручних підписів, а отже зазначений вище договір не породжує будь-яких прав та обов'язків для неї.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № від 23 листопада 2013 року, укладений між нею та ПАТ "ОТП Банк"; визнати незаконними вимоги ПАТ "ОТП Банк" до неї щодо сплати суми кредиту та процентів за договором про надання споживчого кредиту від 23 листопада 2013 року, а також зобов'язати ПАТ "ОТП Банк" припинити дії щодо вимагання сплатити суму кредиту та процентів за вказаним договором.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не було враховано те, що у своїй позовній заяві вона зазначала, що відповідно до вимог чинного законодавства своєчасно відмовилася від отримання споживчого кредиту, а сам кредитний договір є нікчемним, у зв'язку з чим у позивачки відсутні будь-які зобов'язання перед відповідачем за кредитним договором, а вимоги банку по сплаті заборгованості за кредитним договором відповідно є безпідставними; крім того, оскільки кредитний договір не містить підпису уповноваженої особи банку та його печатку, а між сторонами не досягнуто письмової згоди, у якій містилися б зразки відповідного аналога їх власноручних підписів, то це суперечить вимогам п. 2, 3 ст. 207 ЦК України і таким чином є підставою для визнання його недійсним; також судом безпідставно було відмовлено у задоволенні її вимог про визнання незаконними вимог банку до неї щодо сплати суми заборгованості за кредитним договором та зобов'язання припинити дії щодо вимагання сплатити суму кредиту та процентів за вказаним договором.

ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Інші особи, які беруть участь у справі, в суд апеляційної інстанції не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 23 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір індивідуального номеру замовлення № FB-11941, за умовами якого відповідач, як виконавець, зобов'язався протягом 21 робочого дня організувати роботу з виготовлення і передачі у власність ПВХ конструкцій (виробів), а вона, як замовник, зобов'язалася оплатити вартість виробів, що складає 4322 грн. 78 коп.

З метою сплати вартості ПВХ конструкцій, 23 листопада 2013 року між позивачкою та ПАТ "ОТП Банк" був укладений договір про надання споживчого кредиту № , згідно якого банк надав позичальнику споживчий кредит на умовах придбання товару у продавця ФОП ОСОБА_3 на загальну суму в розмірі 3590 грн., зі сплатою 0,01 % річних та строком на 12 місяців.

Підпунктом 1.1. п. 1 кредитного договору передбачено, що банк надає позичальнику кредит, а позичальник отримує його на наступних умовах:

На придбання товару у продавця 1: 3590 грн. 00 коп.

На придбання послуг зі страхування у продавця 2:0 грн. 00 коп.

На придбання пакету послуг "Повернемо загублене" у продавця 3:0 грн. 00 коп.

На придбання пакету послуг "Технарі. Саппорт Оптимум" у продавця 4:0 грн. 00 коп.

На сплату комісії за оформлення кредиту: 0 грн. 00 коп.

Згідно пп. 1.2.1, 1.2.2, 1.2.3 п.1.2 кредитного договору для придбання товару та послуг банк надає позичальнику споживчий кредит у відповідності до умов договору, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, визначені даним договором та додатком №1 "Графік платежів", що є його невід'ємною частиною, а також інші умови договору. З метою контролю за цільовим використанням кредиту, банк перераховує визначені п. 1.1 цього договору суми кредиту на користь продавців в рахунок оплати товару та послуг. Підставою для перерахування банком коштів продавцям є оригінал цього договору. Банк перераховує кошти продавцю протягом трьох робочих днів з дати отримання Банком оригіналу свого примірника даного договору.

Позичальник зобов'язаний повністю повернути банку суму отриманого кредиту та виконати всі інші зобов'язання, встановлені договором не пізніше ні 23 листопада 2014 року (п. 1.4.1 договору).

З матеріалів справи вбачається, що 24 листопада 2013 року ОСОБА_1 звернулася до ФОП ОСОБА_2 із письмовою заявою про розірвання договору підряду від 23 листопада 2013 року (а. с. 10).

Крім того, 25 листопада 2013 року позивачкою було подано письмову заяву до ПАТ "ОТП Банк" з вимогою анулювати договір про надання споживчого кредиту № , оскільки нею була подана заява про розірвання договору з ФОП ОСОБА_2, а також згідно п. 1.2.3 договору не перераховувати грошові кошти на рахунок продавця (а. с. 11).

У подальшому, 9 січня 2014 року ОСОБА_1 направила ПАТ "ОТП Банк" претензію, в якій вимагала припинити неправомірні дії відносно неї щодо вимагання виконання неіснуючих зобов'язань та протягом семи днів письмово підтвердити відсутність чинних зобов'язань перед банком за договором про надання споживчого кредиту № від 23 листопада 2013 року.

За положеннями ч. 1 ст. 1054 ЦК України банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною 1 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (далі - Закон) передбачено, що договір про надання кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

У пп. "г" п. 3.15 договору про надання споживчого кредиту № від 23 листопада 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ "ОТП Банк", передбачено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що йому була надана в письмовій формі та в повному обсязі інформація, передбачена ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Згідно ч. 6 ст. 11 цього Закону споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором.

Установлено, що на виконання умов договору, яким передбачено цільове використання кредитних коштів, ПАТ "ОТП Банк" здійснило безготівкове перерахування суми кредиту на поточний рахунок продавця товару - ФОП ОСОБА_3 У свою чергу позивачка, надіславши на адресу банку заяву з вимогою анулювати договір споживчого кредиту у зв'язку з відмовою від договору підряду, одночасно не повернула кошти, отримані нею згідно умов кредитного договору.

Крім того, слід зазначити, що питання, що стосуються товару, який придбається споживачем за рахунок кредитних коштів, регулюються окремим договором, який укладається між продавцем товару та споживачем та не впливає на виконання останнім зобов'язань за кредитним договором, а також на його чинність.

Таким чином, посилання скаржника на те, що вона своєчасно відмовилася від отримання споживчого кредиту, а сам кредитний договір є нікчемним, у зв'язку з чим у неї відсутні будь-які зобов'язання перед відповідачем за кредитним договором, а вимоги банку по сплаті заборгованості за кредитним договором відповідно є безпідставними та підлягають відхиленню.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 4 статті 203 ЦК України визначено, що правочин має вчинятися у формі встановленій законом.

Відповідно до чч. 2, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на не її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства та скріплюється печаткою. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ст.ст. 215, 1048-1052, 1054- 1055 ЦК України, ст.ст. 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Зі змісту п. 3.19 оспорюваного договору про надання споживчого кредиту № від 23 листопада 2013 року вбачається, що цей договір укладається відповідно до ст. ст. 6, 207, 627 ЦК України і підписання його зі сторони банку відбувається шляхом нанесення на нього типографськими засобами відбитків печаток та підписів уповноважених осіб банку. Сторони, підписанням цього договору, надають свою письмову згоду на укладення договору в порядку передбаченому п. 3.1.9. договору, який їм повністю зрозумілий та з яким вони повністю погоджуються.

Таким чином, посилання скаржника на те, що кредитний договір є нікчемним, оскільки не містить підпису уповноваженої особи ПАТ "ОТП Банк" та його печатки, а лише їх ксерокопію, а також на відсутність між сторонами письмової згоди сторін, у якій містилися б зразки відповідного аналога їх власноручних підписів, є безпідставними та підлягають відхиленню з урахуванням вищевикладеного.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки оспорюваний договір про надання споживчого кредиту укладено при досягненні згоди з усіх істотних умов договору, а позивачкою не доведено наявності тих обставин, з якими закон пов'язує можливість визнання угод недійсними, то підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в цій частині відсутні.

Крім того, суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивачки в частині визнання незаконними вимог ПАТ "ОТП Банк" до неї щодо сплати суми кредиту та процентів за договором про надання споживчого кредиту № від 23 листопада 2013 року та зобов'язання ПАТ "ОТП Банк" припинити дії щодо вимагання сплатити суму кредиту та процентів за вказаним договором.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Т.О. Невідома

О.Ф.Лапчевська