Справа № 2-3102/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2015 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі Власенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про визнання факту проживання однією родиною без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати його особистою власністю рухоме та нерухоме майно, набуте ним за час окремого проживання з дружиною ОСОБА_2 у зв»язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 45,9 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 15.04.2004 року; квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 59,40 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 23.02.1999 року; квартиру АДРЕСА_14, загальною площею 39,5 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу від 28.07.1999 року; житловий будинок АДРЕСА_15, загальною площею 135,4 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу жилого будинку від 30.10.1998 року; земельну ділянку по АДРЕСА_15, площею 0,0350 га, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3; домоволодіння по АДРЕСА_16, загальною площею 19,7 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 31.07.2003 року; автомобіль марки Honda Accord, 1995 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилався на те, що 03.07.1976 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області між ним та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. 15.12.1983 року народним судом Ленінського району м. Дніпропетровська було прийнято рішення про розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_2 Ініціатором розірвання шлюбу та позивачем у справі була ОСОБА_2 Згідно виписки з рішення від 15.12.1983 року рішення вступило в силу 26.12.1983 року. Позивач посилається на те, що у відповідності до ст.. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Але у відповідності до ст. 44 Кодексу про шлюб та сім»ю, який діяв до 2004 року, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. У відповідності до п.15 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч.2 ст. 114 СК). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 01.01.2004 року, тобто до набрання чинності СК.

Позивач зазначає, що в результаті, з 1983 року по сьогоднішній день вони з ОСОБА_2 не проживають разом. За час їх окремого проживання ним за власні кошти було придбано наступне майно, яке було зареєстровано на його ім»я, а саме: квартира АДРЕСА_1, загальною площею 45,9 кв.м.; квартира АДРЕСА_2, загальною площею 59,40 кв.м.; квартира АДРЕСА_14, загальною площею 39,5 кв.м.; житловий будинок АДРЕСА_15, загальною площею 135,4 кв.м.; земельна ділянка по АДРЕСА_15, площею 0,0350 га; домоволодіння по АДРЕСА_16, загальною площею 19,7 кв.м.; автомобіль марки Honda Accord, 1995 року випуску, державний номер НОМЕР_1, які відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 Сімейного Кодексу України є його особистою приватною власністю.

ОСОБА_3 звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_1, де третьою особою зазначена ОСОБА_2, про визнання факту проживання однією родиною та визнання права власності на майно, в якій просила визнати факт проживання її та ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_3 з 15.01.2000 року по теперішній час однією родиною без реєстрації шлюбу; визнати спільною сумісною власністю їх, її та ОСОБА_1, подружжя наступне нерухоме майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 45,9 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м.; земельну ділянку, площею 0,0350 га та житловий будинок літ. А-1 з мансардним поверхом за АДРЕСА_15, загальною площею 135,4 кв.м., житловою площею 87,3 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: баня літ. Б, альтанка літ. В, навіс літ. Г, споруди №1-4, І,ІІ; 17/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_16, загальною площею 19,7 кв.м.; трикімнатну квартиру АДРЕСА_14, загальною площею 39,7 кв.м.; житловою площею 33,2 кв.м.; двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 33,5 кв.м., та визнати за нею право власності на ? частину спільного з ОСОБА_1 вищевказаного майна.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_3 посилається на те, що з початку 1997 року ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_3. З 1998 року у неї з ОСОБА_1 склалися дружні стосунки, а з січня 2000 року вони почали проживати однією родиною в квартирі за вказаною адресою. Вони пов»язані спільним побутом, ведуть спільне господарство, мають взаємні права та обов»язки, але не зверталися до державного органу реєстрації актів цивільного стану з метою реєстрації шлюбу. В період спільного проживання ними за спільні кошти було придбано та оформлено на ОСОБА_1 наступне майно: квартира АДРЕСА_1, загальною площею 45,9 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м.; земельна ділянка, площею 0,0350 га та житловий будинок літ. А-1 з мансардним поверхом за АДРЕСА_15, загальною площею 135,4 кв.м., житловою площею 87,3 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: баня літ. Б, альтанка літ. В, навіс літ. Г, споруди №1-4, І,ІІ; 17/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_16, загальною площею 19,7 кв.м.; квартира АДРЕСА_14, загальною площею 39,7 кв.м.; житловою площею 33,2 кв.м.; двокімнатна квартира АДРЕСА_2, загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 33,5 кв.м. В зв»язку з тим, що вказане майно придбане ними за час сумісного проживання і воно є їх спільною сумісною власністю, вона бажає скористатися своїм правом на визнання свого права на частину цього майна, бо колишня дружина відповідача ОСОБА_2, з якою він розлучився в 1983 року та яка виїхала на постійне проживання за межі України, намагається позбавити її права на це майно, звернувшись до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з відповідним позовом про поділ майна подружжя. Крім того, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна приватною власністю подружжя.

Вищевказані позови ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були об»єднані судом в одне провадження у даній справі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 з представниками, посилаючись на обставини, викладені в позові, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримали та не заперечували проти позовних вимог ОСОБА_3

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3, посилаючись на обставини, викладені в позові, свої позовні вимоги підтримала та не заперечувала проти позовних вимог ОСОБА_1

В судовому засіданні ОСОБА_2 з представником заперечували проти заявлених позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість.

Вислухавши пояснення осіб, які з»явилися, свідків, дослідивши докази у справі, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

У відповідності до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювань прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 - докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно до ч.3, 4 цієї статті - доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено в судовому засіданні, 03.07.1976 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, було зареєстровано шлюб, в зв»язку з чим дружині було присвоєне прізвище - «ОСОБА_2». Вказане підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4, виданим 21.04.2010 року, актовий запис № 614.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.

15.12.1983 року народним судом Ленінського району м. Дніпропетровська у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 було ухвалено рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вступило в законну силу 26.12.1983 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23.02.1999 року, укладеного з ОСОБА_7, ОСОБА_1 було придбано квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 59,40 кв.м., житловою площею 33,50 кв.м. Вказаний договір був зареєстрований на товарній Біржі «УНІВЕРСАЛ» та не потребував нотаріального посвідчення. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_1, що підтверджується цим договором.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28.07.1999 року, укладеного з ОСОБА_4, ОСОБА_1 було придбано квартиру АДРЕСА_14, загальною площею 39,5 кв.м., житловою площею 33,0 кв.м. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., зареєстрований в реєстрі за № 2901, право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_1, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 14.01.2000 року, виданим Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку від 30.10.1998 року, укладеного з ОСОБА_9, ОСОБА_1 купив жилий будинок АДРЕСА_15. Даний договір був зареєстрований на Біржі нерухомості «Центральна», право власності на будинок зареєстровано за ОСОБА_1

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15.04.2004 року, укладеного з ОСОБА_10, ОСОБА_1 було придбано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 45,9 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Олійник С.В., зареєстрований в реєстрі за №1964, право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_1, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4284483 від 29.07.2004 року.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого 08.06.2005 року Дніпропетровською міською радою, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки по АДРЕСА_15, площею 0,0350 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3.

Відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 31.07.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 набув у власність 17/100 частин домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_16. Право власності на вказану частку домоволодіння зареєстровано за ОСОБА_1, що підтверджується Витягом КП «ДМБТІ» від 02.02.2004 року № 2723486; а також позивачем було придбано автомобіль марки Honda Accord, 1995 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Встановлено, що в провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Вважаючи вказане майно своєю особистою власністю, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про визнання цього майна своєю особистою приватною власністю.

У даному позові та в судовому засіданні ОСОБА_1 посилається на те, що вищевказане майно є його особистою приватною власністю, оскільки воно придбано ним за його кошти після фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2, яка в кінці 1990 років виїхала на постійне місце проживання до Америки. Посилався на те, що з 2000 року він проживає однією сім"єю з ОСОБА_3, під час сумісного проживання з якою і було придбано спірне майно, за його кошти, в тому числі які він позивач як у ОСОБА_3 так і у своїх знайомих. Він разом з ОСОБА_3 із вказаного періоду ведуть спільне господарство є однією сім"єю, виховують двох всиновлених дітей та свою спільну дитину, 2012 року народження.

На підтвердження своїх тверджень ОСОБА_1 надані суду довідка та характеристика від 28.03.2013 року, видана КЖЕП-26, в якій зазначено про його проживання без реєстрації за адресою АДРЕСА_3 з 1997 року.

На підтвердження вказаних тверджень ОСОБА_1 в судовому засіданні надали свідчення свідки.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що знайома з ОСОБА_1 з 1987 року, вона з ним спілкується. При придбанні у неї ОСОБА_1 будинку АДРЕСА_17 ОСОБА_2 разом з ним не було, розраховувався за будинок ОСОБА_1 сам на протязі 2 років, при цьому він давно був розлучений.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що з 1997 року ОСОБА_1 живе по АДРЕСА_3 з дозволу тітки ОСОБА_22, яка померла в 2004 році. Коли вона в 2003 році виходила заміж, то вона запрошувала ОСОБА_1 з ОСОБА_3 на свадьбу як пару. Вона зрозуміла, що вони разом живуть сім"єю з 2000 року, вони разом їздили відпочивати, на її думку у них були спільні гроші, на які вони придбавали техніку, меблі, одяг, запрошували її на сумісні свята, вони разом проводили час, на всіх міроприємствах вони були разом. У них двоє усиновлених дітей, яких вони разом виховують - в 2008 році вони всиновили ОСОБА_47, а ОСОБА_48 всиновили через три роки. Крім того, у них є сумісна дитина, 2012 року народження. Свідок пояснила, що в гостях у ОСОБА_3 вона бувала часто і ОСОБА_1 у вказаній квартирі бачила регулярно, вони були парою. Вона не бачила, щоб за час проживання разом ОСОБА_1 сварився з ОСОБА_3, та якийсь час не жив у її квартирі.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_1 знає з 1997 року, йому відомо, що він з 2000 року живе однією сім"єю з ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 живе в квартирі по АДРЕСА_3 з 1997 року, він переїхав до них з речами з дозволу її бабусі, жив в окремій кімнаті. Спочатку вона з ним дружили, а з 2000 року вона з ОСОБА_1 стали проживати однією сім"єю у вказаній квартирі як чоловік та жінка, жили в одній кімнаті, кожен рік їздили на море відпочивати з її сестрами та братом, у них був сумісний сімейний бюджет, вони разом скуплялись, купили телевізор, меблі, пральну машинку, швейну машинку, разом їздили в гості, він ніколи нікуди сам не їздив, в т.ч. за кордон, його дружина з ним не проживала, з нею він не спілкувався, він сказав, що розлучився з нею у 80-х роках і у нього було рішення про розірвання шлюбу. З 1997 року він весь час був один, без дружини. З 2000 року у них з ОСОБА_1 в сім"ї були розподілені обов"язки стосовно придбання покупок, прибирання в квартирі, приготування їжі, проведення відпусток. Вони покупали майно за сумісні кошти, у нею був заможний дідусь і він залишив їй кошти, за які разом з грошима ОСОБА_1 вони купували необхідне майно. По телефону він спілкувався з батьком, сином. Їй відомо, що в 2006 році його син з співмешканкою обманули ОСОБА_1 та хотіли відібрати у нього майно. Вона разом з ОСОБА_1 виховують двох усиновлених дітей та мають спільну дитину, 2012 року народження.

Свідок ОСОБА_17 судовому засіданні пояснив, що з ОСОБА_1 знайомий з середини 80-х років, у них були спільні знайомі. Він проживав в гуртожитку і він часто в 1986-1987 р. у нього залишався ночувати, оскільки говорив, що не живе з дружиною. Згодом з його слів він зрозумів, що він займався металопрокатом. В 1997-1998 роках він до нього приїздив на вул. Богдана Хмельницького в гості. В 2005 році він час запрошував його з ОСОБА_3 до себе у гості. Йому відомо, що у 2000-2001 році у нього з ОСОБА_3 виникли серьозні відносини. ОСОБА_2 він бачив в центрі м. Дніпропетроська в 1987-88 роках, коли вони були в кафе, а вона приходили та скандалила.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_3 є його сестрою. ОСОБА_1 з 1997 року почав постійно проживати в квартирі по АДРЕСА_3, де він також проживав до 2010 року. В квартиру ОСОБА_1 поселився з дозволу їх бабусі, тоді в квартирі жили його сестри ОСОБА_21, ОСОБА_3, він, бабуся ОСОБА_22, яка померла в 2004 році. З початку 2000 року відносини сестри ОСОБА_3 з ОСОБА_1 стали більш дружніми, це була сім"я, вони разом жили в одній кімнати, скуплялись, їздили відпочивати разом, купували меблі в квартиру. В 2008 році вони усиновили хлопчика ОСОБА_47, а потім доньку, в 2012 році у них народилася сумісна донька, вони живуть однією сім"єю і на теперішній час.

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні пояснила, що вона є сестрою ОСОБА_3 по матері, ОСОБА_1 з 1997 року живе за адресою АДРЕСА_3 він знайомий їх бабусі, у вказаній квартирі проживали вона, бабуся, її брат та ОСОБА_3. Спочатку він жив в окремій кімнаті квартири, а ОСОБА_3 з нею в іншій. Згодом між ним та ОСОБА_3 в 2000 року виникли близькі відносини і вони стали проживати в одній кімнаті, він став громадянським чоловіком ОСОБА_3 Вона з ними їздили разом відпочивати, в тому числі на море, вони разом купували продукти, техніку, були однією сім"єю, разом відпочивали. В квартирі знаходяться речі, документи ОСОБА_1 З 2000 року ОСОБА_3 живе однією сім"єю з ОСОБА_1 за вказаною адресою.

Свідок ОСОБА_23 в судовому засіданні пояснила, що з кінця 1995 року вона знайома з ОСОБА_1 і вона не бачила, щоб він проживав з колишньою дружиною ОСОБА_2. Її вона не знає, проте жіночих речей у нього вдома вона не бачила, хоча вона з чоловіком часто бували у нього вдома. Їй відомо, що дружина ОСОБА_1 розлучилася з ним в 1982 році та уїхала проживати за кордон.

Свідок ОСОБА_24 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_1 знає з 1990 року, його сім"я дружила з його сім"єю, Коли вони жили на вул. Караваєва, то ходили в гості. Йому відомо, що з 1990 року ОСОБА_1 жив з батьком, він з дружиною не жив, а приблизно з 1996-1997 року з ним жила сім"єю Тома, як чоловік та жінка. Згодом ОСОБА_1 з ОСОБА_3 жили на лівому березі, приїздили до них у гості, на дачу, ночували у них. Після 1997 року ОСОБА_1 з ОСОБА_3 1-2 рази на тиждень приїздили до нього в гості, він казав, що з дружиною давно не живе. Коли вони їздили разом на море, ОСОБА_1 з ОСОБА_3 жили разом з окремому будиночку.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_25 пояснила, що вона з 1985 року знає ОСОБА_1, оскільки він був другом її чоловіка. Він придбавав житло і вони двічі позичали йому гроші, зокрема її чоловік позичав йому 16 000,00 доларів США, які ОСОБА_1 згодом повернув, а потім знову брав в борг для придбання житла. ОСОБА_2 вона не бачила з 1985 року, їй відомо, що вона уїхала в Америку проживати, та те, що ОСОБА_1 перебуває в розірваному з нею шлюбі.

Разом з цим, в ході судового розгляду справи судом встановлені наступні факти та обставини.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 як у позові так і в судовому засіданні посилається на положення Сіймейного Кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. Разом з цим, правовідносини, що розглядаються у даній справі, регулюються діючим на час їх виникнення Кодексом про шлюб та сім»ю України.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім»ю України, яки діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно до ст. 23 Кодексу про шлюб та сім»ю України майном, що нажите під час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

Статтею 24 Кодексу про шлюб та сім»ю України передбачено, що майно, яке належить кожному з подружжя до вступу у шлюб, а також отримане ним під час шлюбу у подарунок, а також в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття та інш.), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок загальних коштів подружжя, за винятком цінностей та предметів розкошу. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується та розпоряджується належним йому роздільним майном.

Згідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сім»ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

У відповідності до ст. 29 Кодексу про шлюб та сім»ю України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

У відповідності до ст. 44 Кодексу про шлюб та сім»ю України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Тобто датою припинення шлюбу є не дата винесення судом рішення про розірвання шлюбу, а дата реєстрації розлучення в органі реєстрації актів громадянського стану хоча б одним із подружжя.

Відповідно до роз»яснень п.15 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч.2 ст. 114 СК). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 01.01.2004 року, тобто до набрання чинності Сімейним Кодексом України.

Як зазначено вище, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано в судовому порядку рішенням народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 15.12.1983 року, тобто до набрання 01.01.2004 року чинності Сімейним Кодексом України. І тому датою припинення шлюбу повинна бути не дата винесення судом рішення про розірвання шлюбу, а дата реєстрації розлучення в органі реєстрації актів громадянського стану хоча б одним із подружжя ОСОБА_2.

Разом з цим, в судовому засіданні встановлено, що сторони вказане рішення суду в органи реєстрації актів громадянського стану не надавали і на час розгляду справи реєстрації розлучення подружжя ОСОБА_2 в органах реєстрації актів громадянського стану не відбулося, що підтверджено "Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища" від 01.11.2013 року № 7, в якому ОСОБА_2 зазначена в якості дружини ОСОБА_1 та не спростовано позивачем ОСОБА_1 А відтак вищенаведене майно, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_1, вважається спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а тому не може бути визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник заперечували проти позовних вимог позивача, посилаючись на те, що ОСОБА_2 позов до Ленінського народного суду м. Дніпропетровська був нею поданий за пропозицією ОСОБА_1 для уникнення можливої конфіскації їх майна. Ніхто з них рішення суду про розірвання шлюбу до цього часу до органів РАГС не подавав, тому їх шлюб вважається не розірваним і все вказане позивачем у позові майно було придбано ними сумісно за спільні кошти під час перебування у шлюбі.

На підтвердження тверджень відповідачки в судовому засіданні надали пояснення свідки.

Відповідач ОСОБА_2, допитана в судовому засіданні в якості свідка, пояснила, що з 1976 по 2008 рік вона жила з ОСОБА_1 однією сім"єю. З 1976 по 1978 року вони жили в квартирі її батьків на АДРЕСА_18, в 1978 році цю квартиру поміняли на АДРЕСА_8, де жили разом до 1990 року. В 1983 році вона подала до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська заяву на розірвання шлюбу, оскільки ОСОБА_1, який працював на рефрежераторі, запевнив її зробити це для того, щоб уникнути можливої конфіскації їх майна. Оскільки це було фіктивне розлучення, свідоцтво про розірвання шлюбу вони не отримали, жили однією сім"єю в шлюбі, разом їздили відпочивати. В 1990-1991 роках вказану квартиру поміняли на квартиру АДРЕСА_9 з доплатою, яку доплачували її батьки. Там вона з чоловіком, сином жили до 1994 року. В 1994 році в квартирі сталася пожежа і вони сім"єю переїхала в квартиру батька ОСОБА_1 на АДРЕСА_19, яка була згодом приватизована на ОСОБА_1 та його батька. В 1997 році вони переїхали в АДРЕСА_10. В 1998 році після здійсненого ремонту вона з ОСОБА_1 переїхали проживати в квартиру АДРЕСА_9, де жили вдвох до 2000 року. В 1999 року їх син уїхав до США, оскільки захворів батько ОСОБА_1, який там проживав, доглядав за ним. Ще в 1996 році батько ОСОБА_1 подав документи на об"єднання сім"ї і вона з ОСОБА_1, сином ОСОБА_6 мали намір поїхати до США в статусі біженців. В кінці 1996 року вона, ОСОБА_1, їх син в м. Москва пройшли медичну комісію, висновок якої був дійсний до 2000 року, та отримали статус біженців. В вересні 2000 року позвонила сестра ОСОБА_1 з США та повідомила? що його батько дуже погано почуває, а з консульства повідомили?що якщо до 01.11.2000 року ніхто з їх сім"ї не виїде до США, буде закритий дозвіл на виїзд. Оскільки у неї був повторний висновок медкомісії, а ОСОБА_1 не встигав зробити повторний висновок, він їй дав дозвіл на оформлення документів на виїзд за кордон і 01.11.2000 року вона виїхала до м. Кахос в США для здійснення догляду за батьком ОСОБА_1, де працювала. Увесь цей період між нею та ОСОБА_1 були сімейні стосунки, загальний бюджет. Вона в 2000, 2002, 2004, 2006 роках, на 3-6 міс., приїздила з США, жила з ОСОБА_1 на АДРЕСА_9. В 2002 році ОСОБА_1 зустрічав її в м. Києві з США. В 2005 році вони зустрічались в Італії на свадьбі родичів. Коли вона приїхала в 2008 році їй люди сказали, що у ОСОБА_1 є інша жінка, між ними склалися неприязні відносини.

Також ОСОБА_2 пояснила, що квартира АДРЕСА_1 ними була разом куплена, на що вона давала письмову згоду, квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_14, будинок АДРЕСА_15, земельну ділянку ОСОБА_1 купив на їх спільні гроші, вона йому давала довіреності; домоволодіння АДРЕСА_16 він купляв по довіреності, яку вона йому залишала, автомобіль "Хонда" придбаний їх сином ОСОБА_6 та ОСОБА_1 в 2001 році. На покупку квартир витрачалися їх спільні гроші, в тому числі ті, які вона заробляла до від"їзду, будучи власником парикмахерського салону "Волшебниця" в м. Дніпропетровську, а також за гроші, які вона заробила в Америці та привозила і давала ОСОБА_1, їх гроші вони зберігали в банку, у ОСОБА_1 була довіреність він її імені. При придбанні будинку по вул. Р. Люксембург вона була присутня. Все інше майно покупалося ОСОБА_1, коли вона була в США, на підставі довіреностей, які вона йому давала.

Свідок ОСОБА_49 в судовому засіданні пояснила, що вона знайома з ОСОБА_2, вона дружила з ОСОБА_2 та була знайома з її чоловіком ОСОБА_1, оскільки в 1982 році працювала нотаріусом в Ленінській нотаріальній конторі, а у ОСОБА_2 був поряд розташований салон. Вона у них була в гостях коли вони жили на пр. Петровського і на АДРЕСА_9, куди вони згодом переїхали, вони жили однією сім"єю як чоловік та жінка. Про те, що між ними був шлюб розірваний їй не було відомо. Батько ОСОБА_1 уїхав в Америку і визвав до себе ОСОБА_2. Коли п"ять років назад ОСОБА_2 приїздила на її, свідка, день народження, то її до неї додому привозив ОСОБА_1, а ввечері забрав. Їй відомо, що в шлюбі ОСОБА_2 купили квартиру на пр. Карла Маркса, парикмахерський салон у них був, та автомобіль.

Свідок ОСОБА_29 в судовому засіданні пояснила, що, що знає ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1992 року як хорошу сім"ю. З 1994 по 2000 рік вона була вхожа в їх квартиру на АДРЕСА_9 кожний четвер рано вранці - з 07-30 год., оскільки кожен раз заходила за ОСОБА_2 для того, щоб з нею піти на нараду до Дніпропетровської міської ради. При цьому бачила, що ОСОБА_1 жив там же, готував сніданки, забирав їх з вечірок, був зразковим чоловіком. В квартирі по АДРЕСА_9 вони після того, як там зробили ремонт, відсвяткували 40-річчя ОСОБА_2 і вона вказала, що їде в Америку доглядати за батьком ОСОБА_1, який дуже хвилювався за нього. В листопаді 2000 року ОСОБА_2 уїхала в Америку, приїхала звідти в 2001 році, між ними виникали дрібні сварки. Після пожежі в квартирі по АДРЕСА_9 вони на час ремонту переїхали разом в квартиру №79, після ремонту, який тривав декілька років, вони повернулися жити в квартиру по АДРЕСА_9. Коли ОСОБА_2 приїздила з Америки, вона кожний раз з нею спілкувалась і була впевнена до 2008 року, що вона з ОСОБА_1 живуть однією сім"єю. В 2005 році ОСОБА_2 їй сказала, що в 2004-2005 роках вона з ОСОБА_1 їздили з дітьми на свадьбу в Італію до племінниці, казала, що вони разом з ОСОБА_1 придбали земельну ділянку для побудови будинку. В квартирі по АДРЕСА_9 була пожежа в 1996-1997 роках, у цей час вона жила за вказаною адресою з ОСОБА_1. Двічі на рік ОСОБА_2 приїздила в м. Дніпропетровськ з Америки. На прохання ОСОБА_2, яка в цей час була в Америці, вона з чоловіком відводили ОСОБА_1 у лікарню, оскільки він погано себе почував. ОСОБА_2 їй сказала, що вони з ОСОБА_1 фіктивно розлучилися в 1983 році для уникнення можливої конфіскації майна, оскільки були проблеми з законом. Приблизно в 2007 році між ними погіршилися відносини, стали виникати сварки і ОСОБА_2 стала рідше приїздити з Америки

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що вона знає ОСОБА_1 з 1976 року, оскільки є родичкою матері ОСОБА_2 Після їх свадьби у них була хороша сім"я. Їй не було відомо, що вони розірвали шлюб, проте ОСОБА_2 їй говорила, що коли її мати, яка працювала директором вагона-ресторана, уїхала, вона залишила багато майна і вони боялися його можливої конфіскації. В кінці 90-х початку 2000 року вона часто заходила за ОСОБА_2 вранці до них додому за адресою АДРЕСА_9 для того, щоб разом їти на збори, при цьому двері квартири відкривав ОСОБА_1 Коли ОСОБА_2 періодично - близько 2 рази на рік приїздила з Америки до м.Дніпропетровська, вона в цей час, в 2001-2002рр., також проживала з ним і коли вона? свідок, до них приходила ОСОБА_1 відчиняв їй двері квартири та зустрічав її. Від ОСОБА_1 їй відомо, що його батько? який жив в Америці, захворів і ОСОБА_2 їде до Америки за ним доглядати, на що він давав письмову згоду.

Свідок ОСОБА_31 в судовому засіданні пояснила, що вона знайома з ОСОБА_2 з 1974 року та дружить з нею і зараз. Вони з ОСОБА_1 одружились в 1976 році, жили однією сім"єю, за адресою м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_9 вони жили до 90-х років. В 1989-1990 роках вона з чоловіком та ОСОБА_2 їздили разом в Угорщину. Після пожежі за цією адресою вони переїхали проживати на пр. Петровського всією сім"єю. ОСОБА_2 в 2000-х роках уїхала проживати в Америку за викликом батька ОСОБА_1, який там жив, для догляду за ним. До цього ОСОБА_1 з ОСОБА_2 нею їздили в м. Київ в посольство, оскільки мали намір разом поїхати за кордон. ОСОБА_2 в Америці працювала, періодично приїздила - 1-2 рази на рік в м. Дніпропетровськ на три тижні або на місяць, передавала позивачу гроші, при цьому вони жили з ОСОБА_1 однією сім"єю по АДРЕСА_9. В 2006-2008 роках вона приїздила на свій день народження і вона - ОСОБА_31 була присутня на святкування її дня народження, де був і ОСОБА_1 В 2008 році відносини між ОСОБА_2 розладилися і з тих пір вони не зустрічалися. Їй відомо,що ОСОБА_2 з ОСОБА_1 сумісно купили будинок по вул. Р.Люксембург, вона йому видавала довіреність на відчуження нерухомого майна у нотаріуса від її імені. Влітку 2005 року ОСОБА_1 їздив на свадьбу в Італію до племінниці, куди приїхала також ОСОБА_2 з Америки.

Свідок ОСОБА_32 в судовому засіданні пояснив, що він з 1985 р. почав проживати з ОСОБА_31 і з 1986 року до 2008 року спілкувався з сім"єю ОСОБА_2. Вони разом в 1989 році їздили в Угорщину, а взимку їздили до матері ОСОБА_2 в м. Хабаровськ, регулярно по вихідним дням обідали разом. Після від"їзду до Америки ОСОБА_2 раз на рік приїздила влітку до м. Дніпропетровська, вони разом з ОСОБА_1 приходили до них у гості. В останній раз він з нею спілкувався в 2008 році? коли вона влітку приїхала на свій день народження, де під час його святкування був і ОСОБА_1 В 2008 році вони з ОСОБА_1 поругались.

Свідок ОСОБА_33 в судовому засіданні пояснила, що вона знає сім"ю ОСОБА_1 з 2000 року після того, як її донька ОСОБА_34 познайомилась з їх сином ОСОБА_6 і вони стали жити разом. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 жили однією сім"єю за адресою АДРЕСА_9. Їх син з сім"єю під час ремонту в 2004 році жили у них і вони часто до них туди заходили, у них була хороша сім"я. Вони разом їздили на свадьбу в Італію до родичів, там разом жили. До 2008 року під час приїзду ОСОБА_2 до м. Дніпропетровська вони разом з ОСОБА_1 жили в квартирі по АДРЕСА_9, поки вона не дізналася, що у нього є інша жінка. Свідок також пояснила, що вона з ОСОБА_2 є співвласниками квартири по пр. Гагаріна, вона її здавали в оренду і 50% отриманої плати віддавали ОСОБА_1, який надавав свою згоду на покупку цієї квартири.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є його батьками. В квартирі по пр. Петровського він з батьками жили до 1989 року, в 1990 році вони переїхали в квартиру по АДРЕСА_9, де жили до пожежі, яка сталася в 1994 році. В 1994 році вона сім"єю переїхала на вул. Караваєва і поки в квартирі на АДРЕСА_9 робили ремонт, вони жили по АДРЕСА_10, в 1997 році повернулися проживати в квартиру АДРЕСА_9. Вони хотіли однією сім"єю виїхати до Америки до діда - батька ОСОБА_1, для чого пройшли співбесіду, проте ОСОБА_1захворів і він сам поїхав в Америку. В 2001 році його дід захворів і ОСОБА_2 виїхала до Америки доглядати за ним за домоволеністю з ОСОБА_1, проте вона часто приїздила в м. Дніпропетровськ, оскільки у неї тут було підприємство. Коли його мати їхала до Америки, вона залишала йому довіреність на розпорядження її майном. Його батьки жили однією сім"єю до 2008 року. В 2008 році його мати узнала, що у батька є інша молода жінка і подала на розділ майна. ОСОБА_2 приймала участь у всіх придбаннях вказаного нерухомого майна, а він побудував будинок на вул. Рози Люксембург.

Свідок ОСОБА_37 в судовому засіданні пояснила, що з 1993 року вона працювала в парикмахерському салоні у ОСОБА_2 бухгалтером, де ОСОБА_2 була директором та їй належало 50% салону. Вона із вказаного часу знала ОСОБА_1 як чоловіка ОСОБА_2 В період з 1993 по 2000 рік ОСОБА_1 привозив на роботу, забирав, обслуговувався у салоні як її чоловік. Після її від"їзду до Америки він продовжував ще близько 5 років обслуговуватися в салоні і вони з нього плату як з чоловіка ОСОБА_2 не брали. Вона весь цей час вважала ОСОБА_1 чоловіком ОСОБА_2, виходячи з їх добрих взаємовідносин, поведінки, розмов ОСОБА_2 про нього, під час яких вона його називала ОСОБА_35. Про те, що шлюб між ними був давно розірваний їй відомо не було. На даний час вона є директором салону, а ОСОБА_2 є його співвласником, їх син ОСОБА_6 був заступником директора салону до кінця березня 2013 року.

На підтвердження свідчень в судовому засіданні ОСОБА_2 з представником суду була надана заява рідної сестри ОСОБА_1 - ОСОБА_38 від 06.12.2012 року, завірена державним нотаріусом Штату Нью Йорк Оксаною Люп та на якій міститься Апостиль від 10.12.2012 року, засвідчений в Албані Нью Йорк особливим заступником Секретаря Штату, Штат Нью-Йорк. У вказаній заяві ОСОБА_40 зазначила, що вона свідчить про те, що в період з 1970 по 1985 рік вона проживала в м. Дніпропетровську та м. Дніпродзержинську, потім переїхала у м. Кінгісепп США, звідки підтримувала регулярні відносини з сім»єю брата та родичами. Вона достовірно знає та підтверджує, що з часу укладення шлюбу між її братом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в 1976 році і до 2008 року вони проживали сумісно, мали загальний бюджет і протягом цього часу їх фактичні шлюбні відносини не переривалися. В 1996 році за запрошенням батька ОСОБА_41 вони отримали дозвіл на виїзд до США, проте продовжували разом жити в м. Дніпропетровську за адресою АДРЕСА_9, куди вони з батьком систематично телефонували. В 2000 році в зв»язку з хворобою батька з»явилася критична необхідність їх приїзду до Америки, куди виїхала лише ОСОБА_2, оскільки ОСОБА_1 з причини хвороби виїхати не зміг. ОСОБА_2 допомагала доглядати за батьком, коли вона поверталася до України, вони продовжували жити з ОСОБА_1 В 2005 році вони прилітали до Італії на свадьбу доньки ОСОБА_38

Відповідно до листа Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 27.03.2013 року № 1201/2978 - за обліками ГУДМС України в Дніпропетровській області значиться громадянка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка дійсно у 2000 році отримала дозвіл на виїзд на постійне місце проживання до США, в зв»язку з чим вона була документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_8 від 02.04.1998 року, орган видачі 0401, в якому було проставлено штамп «постійне місце проживання - США». До виїзду на постійне місце проживання до США ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою АДРЕСА_9 та знята з реєстраційного обліку 28.09.2000 року. Як зазначено у даному листі, у виїзній справі ОСОБА_2 не значиться жоден з членів сім»ї, проте вказано на те, що згідно переліку документів наявна копія свідоцтва про одруження з ОСОБА_1 серії НОМЕР_5 від 15.11.1996 року, видана відділом реєстрації актів цивільного стану виконкому Красногвардійської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, а також його нотаріальна згода щодо виїзду до США ОСОБА_2 Зазначеним спростовуються твердження ОСОБА_1 про те, що він з 1983 року не підтримував жодних відносин з ОСОБА_2

Як вбачається з наданих суду Бабушкінським районним відділом у м. Дніпропетровську Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області копій заяв ОСОБА_1 на видачу паспорта: НОМЕР_6 від 14.10.2005, НОМЕР_7 від 21.03.2002 року у рядку цих заяв, датованих 14.10.2005р. та 21.03.2002 року, під назвою: "сімейний стан, якщо одружений, вказати прізвище, ім"я, по батькові дружини, чоловіка" зазначено - "одружений ОСОБА_2", а у рядку "яким органом ЗАГСу і коли зареєстрований шлюб" зазначено: "Красногвардійським ЗАГС м. Дніпропетровська 06.06.1976". Тобто при заповненні вказаних заяв в 2002 та 2005 роках позивачем у вказаних документах ОСОБА_2 вказувалася як дружина.

Також, як вбачається з наданої суду Бабушкінським районним відділом у м. Дніпропетровську Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області копії заяви ОСОБА_1 від 14.09.2000 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_49, зареєстрованої в реєстрі за № 2472, ОСОБА_1 цією заявою повідомив? що йому відомо про клопотання його дружини ОСОБА_2 з питання виїзду з України на постійне місце проживання за кордон, до США. Цим він заявив, що не заперечує проти її виїзду за кордон на постійне місце проживання, і що виїжджаюча ОСОБА_2 не має по відношенню до нього невиконаних обов"язків та майнових зобов"язань, передбачених законодавством України.

Відповідно до листа приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Олійник С.В. від 07.11.2013 року № 176/01-16, даним нотаріусом був посвідчений 15.04.2004 року договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_1, зареєстрований в реєстрі за № 1964. Для укладання вищевказаного договору нею було засвідчено підпис ОСОБА_2 на заяві про надання згоди чоловіку ОСОБА_1 на придбання квартири АДРЕСА_1. На підтвердження зазначеного суду надана завірена копія нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Олійник С.В. за реєстровим № 1963 вказаної заяви ОСОБА_2, в якій зазначено, що при її посвідчені нотаріусом оглянуто свідоцтво про реєстрацію шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 серії НОМЕР_5, видане Красногвардійським ЗАГС м. Дніпропетровська.

Відповідно до листа Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 16.11.2013 року № 5583, згідно архівного наряду даної нотаріальної контори "Договори відчуження квартир та документи, на підставі яких вони посвідчувалися", том № 4 за 2005 рік, 18.02.2005 року державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Зайченко І.А. посвідчено нотаріальну дію - засвідчення справжності підпису на заяві від гр. ОСОБА_1, про надання згоди своїй дружині ОСОБА_2 на придбання квартири АДРЕСА_20, за ціну та на умовах за її розсудом, про що є відповідний запис в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій нотаріуса Зайченко І.А. від 18.02.2005 року за р. № 2-1028.

Як вбачається з листа приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Юрченко Л.Л. від 21.11.2013 року № 671/01-16, письмова нотаріальна згода ОСОБА_2 ( в особі представника за довіреністю ОСОБА_6) своєму чоловікові ОСОБА_1 на придбання земельної ділянки АДРЕСА_21 (для будівництва та обслуговування житлового будинку), надавалася 15.02.2007 року і засвідчена приватним нотаріусом Юрченко Л.Л. за № 669.

Вказане не було спростовано позивачем, який посилався на те, що при здійсненні багатьох правочинів у нотаріуса з ним завжди знаходився його син ОСОБА_6, оскільки він йому довіряв на той час, маючи поганий зір, та дозволяв вести документацію по своїм справам, неодноразово видавав довіреності на його ім"я, проте 14.09.2008 року за його заявою за фактом шахрайства відносно ОСОБА_6 та його дружини було порушено кримінальну справу, в якій він підозрюється в заволодінні його майном шахрайським шляхом саме через використання довіреностей, які були виписані від його ім"я. Разом з цим, доказів того, що вказані довіреності були визнанні в установленому законом порядку недійсними, або будь-яка особа була визнана винною у їх використанні шахрайським шляхом суду не надано.

Відповідно до довіреності від 17.04.2004 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_49, реєстровий номер 1677, ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_34, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розпоряджатися всім її майном, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, зокрема, з можливістю укладати всі дозволені законом угоди, зі строком дії довіреності до 17.04.2007 року.

Як вбачається з наданої суду Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою заяви від 18.02.2005 року за р. №2-1028, завіреної нотаріально, ОСОБА_1 надав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на придбання квартири АДРЕСА_20, за ціну та на умовах за її розсудом, що спростовує доводи позивача на обгрунтування його позовних вимог.

У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наданих у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. Зважаючи на наведені обставини та вказані положення цивільно-процесуального законодавства, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів.

Таким чином, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 не надав достатніх доказів на підтвердження того, що все зазначене у позові майно було придбано ним за свої особисті грошові кошти, не надав доказів своєї матеріальної можливості особисто придбати вказане майно.

Крім того, на підтвердження своїх тверджень в обгрунтування позову позивач посилався на те, що коли він вже проживав разом з ОСОБА_3, йому приходилося брати у борг грошові кошти для придбання нерухомості. Ті гроші? які він брав в борг у ОСОБА_3, він їй не повертав, оскільки вона живуть однією сім"єю. Також він брав гроші у борг на придбання нерухомості у своїх знайомих, а зокрема ОСОБА_25 та ОСОБА_22, які потім повертав разом з ОСОБА_3 На підтвердження вказаних тверджень ОСОБА_1 суду надані оригінали розписок та їх копії, відповідно до яких ОСОБА_1 21.10.1998 року взяв в борг у ОСОБА_25 7000,00 доларів для придбання будинку за адресою АДРЕСА_15, які зобов"язався повернути протягом року, та 20.02.1999 року взяв борг у ОСОБА_3 16 000 доларів США на покупку квартири по АДРЕСА_22, які зобов"язався повернути протягом трьох років, а також розписки від 12.05.2003 року, відповідно до якої позивач взяв у борг у ОСОБА_22 грошові кошти в сумі 45000,00 грн. для придбання домоволодіння за адресою АДРЕСА_16, які зобов"язався повернути протягом 2 років..

Разом з цим, відповідно до ч.2 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, для підтвердження своїх заперечень зобов»язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно до ч.3 цієї статті особи, які беруть участь у справі, зобов»язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов»язки.

Зазначені розписки були надані позивачем суду лише в судовому засіданні 02.09.2015 року майже в кінці судового розгляду справи, про них як про доказ своїх заперечень він суд не повідомляв перед початком судового розгляду, крім того. Крім того, суду не надано будь-яких доказів на підтвердження доводів, вказаних в цих розписках, зокрема наявності на час зазначеної дати складання розписки - 20.02.1999 року у власності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_9, зазначених у розписці грошових коштів.

Крім того, позивач у позові просить визнати його особистою власністю домоволодіння по АДРЕСА_16 в цілому, разом з цим як вбачається з свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 31.07.2003 року ОСОБА_1 придбав лише 17/100 частин вказаного домоволодіння.

Зважаючи на викладене та встановлені обставини, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Також, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню у повному обсязі.

У наданому суду позові ОСОБА_3 просила визнати факт проживання її та ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_3 з 15.01.2000 року по теперішній час однією родиною без реєстрації шлюбу; визнати спільною сумісною власністю їх, її та ОСОБА_1, подружжя наступне нерухоме майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 45,9 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м.; земельну ділянку, площею 0,0350 га та житловий будинок літ. А-1 з мансардним поверхом за АДРЕСА_15, загальною площею 135,4 кв.м., житловою площею 87,3 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: баня літ. Б, альтанка літ. В, навіс літ. Г, споруди №1-4, І,ІІ; 17/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_16, загальною площею 19,7 кв.м.; трикімнатну квартиру АДРЕСА_14, загальною площею 39,7 кв.м.; житловою площею 33,2 кв.м.; двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 33,5 кв.м., та визнати за нею право власності на ? частину вказаного майна.

В обгрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_3 у позові посилається на те, що з 15.01.2000 року вони з ОСОБА_1 почали проживати однією родиною, були пов"язані спільним побутом, вели спільні господарство за сумісні кошти купували необхідне їм майно, в тому числі спірне, вони разом всиновили двох дітей та мають одну спільну дитину, 2012 року народження. При цьому, обгрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_3 посилається на положення Сімейного Кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. Разом з цим, правовідносини, що розглядаються у даній справі, регулюються діючим на час їх виникнення Кодексом про шлюб та сім»ю України, і положеннями цього Кодексу не було передбачено встановлення факту проживання осіб однією сім"єю без реєстрації шлюбу. Вказане підтверджується роз"ясненнями, викладеними у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 р. "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" (із змінами від 25.05.1998 р.) в якому зазначено, що встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах може мати місце, якщо такі відносини виникли до 08.07.1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадянського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Крім того, відповідно до ст. 74 Сімейного Кодексу України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На це посилається і в роз"ясненнях, викладених у п.20 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

У даній же справі встановлено, про що зазначено вище, реєстрація розлучення подружжя ОСОБА_1 в органах реєстрації актів громадянського стану не відбулася, що свідчить про те, що ОСОБА_1 залишається перебувати у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Таким чином, встановлення факту проживання однією сім"єю без шлюбу можливо у разі якщо сторони не перебувають в іншому шлюбі.

З огляду на наведене, суд вважає, що передбачені законом підстави для визнання факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 15.01.2000 року по теперішній час однією родиною без реєстрації шлюбу відсутні, як і відсутні підстави для визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вказаного нерухомого майна та визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину цього майна. Крім того, як вбачається із позовної заяви ОСОБА_3, нею заявлений позов про визнання факту проживання однією родиною, визнання спільною сумісною власності майна, права власності на частину майно до ОСОБА_1 Разом з цим, в судовому засіданні встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відсутні будь-які спірні правовідносини щодо цього майна.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають у повному обсязі.

З урахуванням того, що суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволенню не підлягають? не підлягають відшкодуванню понесені ними витрати по справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про визнання факту проживання однією родиною без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину нерухомого майна.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Т.О. Кудрявцева