Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 310/1949/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Ревуцький С.І.
Провадження № 22-ц/778/5574/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

ОСОБА_2

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» про визнання кредитного договору та договору застави транспортного засобу недійсними, зупинення нарахування та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ПАТ «РОДОВІД БАНК» звернулося до суду з вищевказаним позовом, протягом розгляду справи розмір позовних вимог було збільшено.

В обґрунтування позову Банк зазначав, що 21.03.2008р. між ВАТ «РОДОВІД БАНК» (правонаступник - ПАТ «РОДОВІД БАНК») та ОСОБА_3 (до зміни прізвища - Яценко) Т.Л. було укладено кредитний договір № 34.5/АК-00002.08.2 із змінами, внесеними додатковими угодами № 1 від 12.11.2008р., № 2 від 04.02.2010р. та № 3 від 24.01.2011р.

У відповідності до умов кредитного договору відповідач отримала кредит шляхом відкриття позичальнику не відновлюваної кредитної лінії на загальну суму 19 881,00 доларів США терміном по 21.03.2015р. включно зі сплатою відсотків за користування кредитом: процентна ставка за кредитом становить 7,7 % річних до 12.11.2008р., а з 12.11.2008р. 9,7 % річних. Кредитні кошти було надано на купівлю автомобіля та сплату страхових платежів. Щомісячна плата за обслуговування кредиту встановлена в розмірі 0,2500 % від суми виданого кредиту.

Банк виконав свої зобовязання перед позичальником за кредитним договором у повному обсязі.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 21.03.2008р. між сторонами був укладений договір застави транспортного засобу № 34.5/АК-00002.08.2-З, у відповідності до якого ОСОБА_3 передала Банку в заставу належне їй на праві власності майно - автомобіль KIA CEED 1.4, 2008р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

ОСОБА_3 порушує умови кредитного договору, своєчасно не сплачує заборгованість за кредитом та відсотками. Сума заборгованості відповідача перед Банком станом на 26.02.2015р. склала: сума поточної заборгованості за кредитом - 236,56 доларів США, сума простроченої заборгованості за кредитом 6 337,45 доларів США, сума поточної заборгованості по процентам - 22,71 доларів США, сума простроченої заборгованості по процентам - 322,03 доларів США, сума поточної заборгованості за платою за обслуговування кредиту - 1 491,51 грн., сума простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту - 7 179,31 грн., сума нарахованої пені за прострочення кредиту 2 681 268,50 грн., сума нарахованої пені за прострочені проценти 177 784,85 грн., сума нарахованих 3 % річних за прострочення кредиту 13 764,73 грн., сума нарахованих 3 % річних за прострочення процентів - 912,40 грн., сума інфляційних втрат від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту - 842,57 грн., а всього 6 918,75 доларів США та 2 883 243,87 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, Банк просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 34.5/АК-00002.08.2 від 21.03.2008р. в сумі 6 918,17 доларів США та 2 883 243,87 грн., а також судовий збір в розмірі 3 654 грн.

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ПАТ «РОДОВІД БАНК» про визнання кредитного договору та договору застави транспортного засобу недійсними, зупинення нарахування та зобовязання вчинити певні дії.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3 посилались на ті обставини, що, дійсно, 21.03.2008р. між ВАТ «РОДОВІД БАНК» та нею було укладено кредитний договір № 34.5/АК-00002.08.2, у відповідності до якого вона отримала кредит в сумі 19 881,00 доларів США на споживчі цілі з кінцевим терміном повернення - 21.03.2015р. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 21.03.2008р. між сторонами був укладений договір застави транспортного засобу № 34.5/АК-00002.08.2-З.

Станом на 23.09.2014р. ОСОБА_3 сплачено на рахунок Банку в погашення кредиту суму в розмірі 21 202,12 доларів США та проценти за обслуговування кредиту в сумі 29 179,38 грн.

Позивач за зустрічним позовом вважає, що Банк не мав права видавати їй кредит в іноземній валюті як резиденту України без індивідуальної ліцензії НБУ. Крім того, Банк не надав їй вичерпну інформацію відносно предмету кредитного договору, вказаний кредитний договір укладений на несправедливих щодо ОСОБА_3 умовах, містить суперечливі та дискримінаційні по відношенню до останньої умови. Використання іноземної валюти як засобу платежу по кредитному договору суперечить Цивільному кодексу України, Законам України «Про захист справ споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», іншим нормам законодавства України. Оскільки кредитний договір містить суперечливі та дискримінаційні умови щодо позивача за зустрічним позовом, він підлягає визнанню недійсним.

Визнання недійсним кредитного договору, укладеного між сторонами, є підставою для визнання недійсним договору застави транспортного засобу від 21.03.2008р. як похідного зобов'язання.

Посилаючись на вищевикладені обставини, ОСОБА_3 просила суд:

- визнати недійсним кредитний договір № 34.5/АК-00002.08.2 від 21.03.2008р.;

- визнати недійсним договір застави транспортного засобу № 34.5/АК-00002.08.2-3 від 21.03.2008р., зареєстрований в реєстрі за № 1220;

- зупинити ПАТ «РОДОВІД БАНК» нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за кредитним договором № 34.5/АК-00002.08.2 від 21.03.2008р. з моменту останньої оплати за квитанціями;

- виключити з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис про обтяження та заборону відчуження рухомого майна за договором застави транспортного засобу № 34.5/АК-00002.08.2-3 від 21.03.2008р., зареєстрований в реєстрі за № 1220, а саме автомобіля KIA CEED 1.4;

- зобов'язати ОСОБА_3 повернути ПАТ «РОДОВІД БАНК» в натурі все, що вона отримала за кредитним договором № 34.5/АК-00002.08.2 від 21.03.2008р., договором застави транспортного засобу № 34.5/АК-00002.08.2-3 від 21.03.2008р., зареєстрованого в реєстрі за № 1220, а саме, суму кредиту в розмірі 19 881,00 доларів США та зобов'язати ПАТ «РОДОВІД БАНК» прийняти від ОСОБА_3 19 881,00 доларів США;

- зобов'язати ПАТ «РОДОВІД БАНК» повернути ОСОБА_3 в натурі все, що воно отримало за кредитним договором № 34.5/АК-00002.08.2 від 21.03.2008р., договором застави транспортного засобу № 34.5/АК-00002.08.2-3 від 21.03.2008р., а саме, сплачені ОСОБА_3 грошові кошти в рахунок погашення кредиту в сумі 21 202,12 доларів США, проценти за обслуговування кредиту в розмірі 29 179,38 грн., та зобов'язати ОСОБА_3 прийняти від ПАТ «РОДОВІД БАНК» 21 202,12 доларів США, проценти за обслуговування кредиту в розмірі 29 179,38 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2015 року позов ПАТ «РОДОВІД БАНК» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «РОДОВІД БАНК» заборгованість за кредитним договором № 34.5/АК-00002.08.2 від 21.03.2008р. в розмірі 6 918,17 доларів США, що складається з наступного: сума поточної заборгованості за кредитом - 236,56 доларів США, сума простроченої заборгованості за кредитом 6 337,45 доларів США, сума поточної заборгованості по процентам - 22,71 доларів США, сума простроченої заборгованості по процентам - 322,03 доларів США, а також 156 151,39 грн., що складається з наступного: сума поточної заборгованості за платою за обслуговування кредиту 1 491,51 грн., сума простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту 7 179,31 грн., сума пені 146 638,00 грн., сума інфляційних втрат від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту - 842,57 грн., а також витрати на сплату судового збору в сумі 3 027,89 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ПАТ «РОДОВІД БАНК» відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 серпня 2015 року задоволена заява ПАТ «РОДОВІД БАНК» про виправлення арифметичної помилки у рішенні Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26.06.2015 року.

В резолютивній частині рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26.06.2015 року по справі за позовом ПАТ «РОДОВІД БАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ «РОДОВІД БАНК» про визнання кредитного договору та договору застави транспортного засобу недійсними, зупинення нарахування та зобовязання вчинити певні дії, виправлено арифметичну помилку, зазначено суму заборгованості, що підлягає стягненню саме в доларах США «6 918,75 доларів США», а не 6 918,17 доларів США.

Не погоджуючись із рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2015 року, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким зустрічний позов задовольнити. У разі відмови у скасуванні рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2015 року, змінити рішення в частині відмови застосування строку позовної давності, а саме, визнати, що не підлягають стягненню суми основного боргу, простроченої заборгованості, процентів, інших платежів та штрафних санкцій у звязку зі спливом строку позовної давності, а саме:

- прострочена сума основної заборгованості за кредитом, яка утворилася за період з 13.05.2008р. по 23.02.2012р. в розмірі 2 691,02 доларів США;

- нарахована пеня від суми простроченої основної заборгованості за кредитом, яка виникла за період з 13.05.2008р. по 23.02.2014р. в розмірі 58 779,91 доларів США та нараховані 3 % від прострочених платежів на суму 78,04 доларів США;

- сума пені, яка нарахована на суму прострочених процентів за кредитом за період з 13.05.2008р. по 23.02.2014р. на загальну суму 5 265,94 доларів США.

Сторони, їх представники до апеляційного суду не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що у справі є докази (рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення). Представник ПАТ «РОДОВІД БАНК» у надісланій апеляційному суду письмовій заяві просить розглядати справу апеляційним судом без її участі. Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, така неявка сторін, їх представників не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Справа розглянута у відсутність осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При цьому, судова колегія наголошує, що ПАТ «РОДОВІД БАНК» рішення суду не оскаржувало, тому, перевіряючи законність оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, колегія не перевіряє справу щодо відмови у задоволенні частині позовних вимог ПАТ «РОДОВІД БАНК» про стягнення пені та 3 % річних, зменшення розміру неустойки на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України із-за відсутності апеляційної скарги.

Висновок суду про стягнення заборгованості за кредитним договором відповідає матеріалам справи та вимогам норм матеріального права, зокрема, встановленим ст. 526 ЦК України загальним умовам виконання зобов'язання та передбаченому ст. 629 ЦК України принципу обов'язковості договору.

Так, за змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладені, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.ст. 526, 530, 610, 612 ч. 1 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21.03.2008р. між ВАТ «РОДОВІД БАНК» (правонаступник ПАТ «РОДОВІД БАНК») та ОСОБА_3 (до зміни прізвища Яценко) (т. 1, а.с. 52) було укладено кредитний договір № 34.5/АК-00002.08.2 із змінами, внесеними додатковими угодами № 1 від 12.11.2008р., № 2 від 04.02.2010р. та № 3 від 24.01.2011р. За умовами вказаного договору ОСОБА_3 отримала кредит шляхом відкриття позичальнику не відновлюваної кредитної лінії на загальну суму 19 881,00 доларів США терміном по 21.03.2015р. включно зі сплатою відсотків за користування кредитом: процентна ставка за кредитом становить 7,7 % річних до 12.11.2008р., а з 12.11.2008р. 9,7 % річних. Кредитні кошти було надано на купівлю автомобіля та сплату страхових платежів. Щомісячна плата за обслуговування кредиту встановлена в розмірі 0,2500 % від суми виданого кредиту (т. 1, а.с. 40-41, 43-44, 45, 46).

Відповідно до письмової заяви ОСОБА_3 від 21.03.2008р., що написана нею власноручно, остання підтверджує, що на момент укладення кредитного договору у письмовій формі вона ознайомлена з усіма умовами кредитування, передбаченими п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Один оригінальний екземпляр кредитного договору отримала (т. 1, а.с. 42).

Крім того, 21.03.2008р. між сторонами по справі був укладений договір застави транспортного засобу № 34.5/АК-00002.08.2-З, за умовами якого ОСОБА_3 для забезпечення виконання в повному обсязі своїх зобовязань перед заставодержателем за вищевказаним кредитним договором передала в заставу Банку автомобіль KIA CEED 1.4, 2008р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 47, 48-50).

У звязку з неналежним виконанням зобовязань за кредитним договором ОСОБА_3 станом на 26.02.2015р. має заборгованість: сума поточної заборгованості за кредитом 236,56 доларів США, сума простроченої заборгованості за кредитом 6 337,45 доларів США, сума поточної заборгованості по процентам 22,71 доларів США, сума простроченої заборгованості по процентам 322,03 доларів США, сума поточної заборгованості за платою за обслуговування кредиту 1 491,51 грн., сума простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту 7 179,31 грн., сума нарахованої пені за прострочення кредиту 2 681 268,50 грн., сума нарахованої пені за прострочені проценти 177 784,85 грн., сума нарахованих 3% річних за прострочення кредиту 13 764,73 грн., сума нарахованих 3% річних за прострочення процентів 912,40 грн., сума інфляційних втрат від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту 842,57 грн., а всього 6 918,75 доларів США та 2 883 243,87 грн. (т. 1, а.с. 78-82).

Правильність наданого Банком розрахунку розміру заборгованості відповідачем не спростована, доказів в обґрунтування його неправильності ані суду першої, ані апеляційної інстанції не надано. Розрахунок відповідає умовам кредитного договору і не дає підстав ставити його під сумнів.

До ухвалення рішення судом першої інстанції ОСОБА_3 зроблено заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (т. 1, а.с. 184).

Проте, обґрунтовуючи позов Банк зазначав, що відповідач ОСОБА_3 періодично, по декілька разів на рік з квітня 2008 року по лютий 2015 року вносила суми на погашення заборгованості за кредитним договором (т. 1, а.с. 84-86, 87-90, 91-97, 98-101, 102-107, 108-111).

Таким чином, у відповідності до ст. 264 ЦК України дії ОСОБА_3 з часткового погашення боргу переривали перебіг строку позовної давності, а тому строк позовної давності щодо сплати заборгованості за кредитом, яка утворилася за період з 13.05.2008р. по 23.02.2012р., пені за період з 13.05.2008р. по 23.02.2014р. не сплив на час пред'явлення позову.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, доводи апеляційної скарги щодо неправильності висновку суду про часткове задоволення позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що неналежне виконання позичальником зобовязань за кредитним договором підтверджене належними доказами, суд дійшов правильного висновку, що з ОСОБА_3 на користь Банку підлягає стягненню сума заборгованості за кредитним договором.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, суд з дотриманням вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин.

Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється.

Разом з тим, вказані положення були внесені до Закону України «Про захист прав споживачів» згідно з Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» та набули чинності лише 16 жовтня 2011 року, а тому, не можуть бути застосовані до оспорюваного кредитного договору.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ч. 2 ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відтак, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору (п.п. 10, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Як зазначалося вище, відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним (п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач (п. 16 вищевказаної Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р.).

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ).

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, повязані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку.

У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Установивши, що ПАТ (колишнє ВАТ) «РОДОВІД БАНК» на момент укладення кредитного договору мав банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, а саме право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснювати кредитування в іноземній валюті, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що видача Банком кредиту громадянину України ОСОБА_3 у доларах США не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову в часині визнання кредитного договору недійсним, таким, що не відповідає ст. 524 ЦК України, у зв`язку з видачею Банком кредиту в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи вказаних вище ліцензії та дозволу спростовані під час апеляційного розгляду справи. Належним чином завірені копії банківської ліцензії № 27, що видана ВАТ «РОДОВІД БАНК» 11.10.2004р. на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозволу № 27-4, виданого ВАТ «РОДОВІД БАНК» 22.09.2006 року, на право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно з додатком до цього дозволу, є в матеріалах справи (т. 1, а.с. 191, 192, 193).

Посилання ОСОБА_3 на те, що кредитний договір було укладено з порушенням положень Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставним.

Так, відповідно до п. 7.9. кредитного договору позичальник, підписуючи цей договір, підтверджує, що він отримав в письмовій формі та ознайомлений з інформацією, наданою Банком про умови кредитування, вартість супутніх послуг, орієнтовну сукупну вартість кредиту. Детальний розпис сукупної вартості кредиту наведено в Додатку 1 до цього договору (т. 1, а.с. 40-41).

Як зазначалося вище, відповідно до письмової заяви ОСОБА_3 від 21.03.2008р., що написана нею власноручно, остання підтверджує, що на момент укладення кредитного договору у письмовій формі вона ознайомлена з усіма умовами кредитування, передбаченими п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (т. 1, а.с. 42).

Отже, позичальник була у письмовій формі повідомлена про всі умови споживчого кредитування в ПАТ «РОДОВІД БАНК» та орієнтовну сукупну вартість кредиту відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, що підтверджується текстом договору, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною.

При укладенні та скріпленні особистим підписом позичальника кредитного договору ОСОБА_3 не зверталася до Банку із заявами про надання додаткової інформації або розяснення певних положень договору, та не скористалася правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та протягом тривалого часу вносила кошти на погашення кредитного зобовязання.

Тому доводи апеляційної скарги про порушення банком вимог п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 2.1. Правил НБУ № 168, а саме ненадання споживачу у письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка встановлена ст.ст. 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що Банком порушено вимоги закону в частині валюти зобовязання, що значно погіршило становище позичальника після різкого підвищення курсу іноземної валюти відносно до національної, та дії Банку по видачі кредиту в доларах США є способом зловживання правом та перекладає свої ризики на споживача кредитних послуг не можуть бути підставою для скасування рішення суду. Погіршення матеріального стану позичальника не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Далі, в матеріалах справи відсутні докази щодо наявності в оспорюваному кредитному договорі несправедливих умов, що виключає визнання договору частково або повністю недійсним з урахуванням положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Однією з підстав визнання умов договору несправедливими є надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених в договорі, як це передбачено п. 11 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Проте, як вбачається з ч. 4 ст. 18 вказаного Закону, положення п.п. 8, 11 та 13 частини 3 ст. 18 не застосовуються до операцій з цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем, а також договорів про купівлю-продаж іноземної валюти, дорожніх чеків або про міжнародні грошові перекази, номіновані в іноземній валюті.

Тому доводи апеляційної скарги про необхідність визнання кредитного договору недійсним внаслідок наявності у ньому несправедливих умов також спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Судова колегія звертає увагу, що позивач за зустрічним позовом не навела самостійних обставин недійсності договору застави транспортного засобу, наполягаючи на похідному характері даного договору від дійсності кредитного договору.

З огляду на викладене, висновок суду про відсутність правових підстав, з якими закон пов'язує недійсність оспорюваних договорів, є вірним, відповідає встановленим у справі обставинам і заснований на законі.

Позовні вимоги про застосування наслідків недійсності правочинів є похідними від вимог про визнання недійсними кредитного договору та договору застави транспортного засобу, тому не підлягають задоволенню з огляду на відмову у задоволенні основної вимоги.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, фактично дублюють доводи зустрічного позову та зведені до переоцінки доказів, які судом першої інстанції оцінені належним чином і відповідають встановленим у справі обставинам.

Решта доказів та обставин, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: