Справа № 127/4934/15-ц
Провадження № 2/127/2722/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2015 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Луценко Л.В.,

при секретарі Завадюк О.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач являється власником квартири АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради 26.12.2002 року, та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30.04.2014 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованого в реєстрі за №866.

Проте, за вищезазначеною адресою зареєстровані відповідачі по справі ОСОБА_2, яка доводиться позивачеві колишньою дружиною, та ОСОБА_3, який являється сином ОСОБА_2 від попереднього шлюбу, хоча останні за даною адресою з 06.01.2014 року не проживають.

У звязку із реєстрацією відповідачів у квартирі позивача, останній позбавлений можливості вільно володіти, користуватись та розпоряджатись обєктом своєї власності, окрім того, останній змушений також нести додаткові витрати по оплаті за житлово-комунальні послуги. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні останніх відмовити. Так, суду пояснили, що дійсно з 06.01.2014 року в квартирі АДРЕСА_1 не проживають, оскільки добровільно з останньої виїхали, їхніх особистих речей та речей повсякденного вжитку в даному житловому приміщення не має, проте у них не має іншого житла, а тому в будь-який момент можуть виникнути обставини, що вони залишаться без даху над головою.

Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних міркувань.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач являється власником квартири АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради 26.12.2002 року (державна реєстрація права власності на 1/2 частку зареєстровано КП «ВООБТІ» та записано в реєстрову книгу №570, реєстровий №866/50463, 04.02.2003 р. (а.с.9), та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30.04.2014 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованого в реєстрі за №866 (державна реєстрація права власності на 1/2 частку зареєстровано приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_4 30.04.2014 року за №00 (а.с.13,14).

За вищезазначеною адресою зареєстровані: позивач, відповідачі по справі ОСОБА_2, яка доводиться позивачеві колишньою дружиною, та ОСОБА_3, який являється сином ОСОБА_2 від попереднього шлюбу, та донька позивача ОСОБА_5, згідно довідки МКП «ЖЕК №5» від 10.03.2015 року №815 (а.с.18).

Проте, згідно акту №03 про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 09.01.2015 року, складеного майстром МКП «ЖЕК №5» ОСОБА_6, юристом МКП «ЖЕК №5» ОСОБА_7, мешканцями будинку №24 по вул. Стеценка в м. Вінниці, та затвердженого в.о. начальника МКП «ЖЕК №5» ОСОБА_8 09.01.2015 року, встановлено, що ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_2 не проживають з 06.01.2014 року, хоча продовжують бути зареєстрованими за даною адресою (а.с.17).

Окрім того, суд звертає увагу, що вищезазначена обставина сторонами в судовому засіданні не заперечувалась.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено факт не проживання відповідачів понад 1 рік, тоді як останні залишаються бути зареєстрованими за даною адресою.

Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобовязує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), що проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить йому, користуються житлом нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Дійсно, як вбачається з пояснень сторін в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 як дружина власника квартири та відповідач ОСОБА_3 як син дружини власника квартири в свій час правомірно були вселені у квартиру АДРЕСА_3.

Проте, рішенням Вінницького міського суду Вінницького міського суду Вінницької області від 05.02.2014 року у цивільній справі №127/1035/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами розірвано (а.с.16).

Таким чином, з огляду на вищенаведене та в системному аналізі ст.156 ЖК УРСР вбачається, що припинення сімейних стосунків з власником будинку (квартири) не позбавляє права таких осіб користування займаним приміщенням, зокрема відповідачів користуватись приміщенням квартири, належної позивачу.

Разом з тим, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселилися в житло у якості членів сім`ї, слід виходити з того, що право користування житлом має речово-правовий характер, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статті 405 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено факт не приживання відповідачів у помешканні позивача понад один рік, не приймання відповідачами участі в утриманні житла, факт відсутності особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали останнім в спірному житловому приміщенні, а тому відповідачі є такими, що втратили право користування житлом квартирою №27 у будинку №24 по вул. Стеценка в м. Вінниці.

А тому, з огляду на вищенаведене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні,а відтак підлягають задоволенню.

Окрім того, згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

Тому, витрати, понесені позивачем щодо сплати судового збору у розмірі 243,60 грн., що підтверджуються квитанцією №1 від 18.03.2015 року (а.с.1) також підлягають стягненню з відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.64, 156, 162 ЖК України, ст.ст.10, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою №27 у будинку №24 по вул. Стеценка в м. Вінниці.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер відсутній, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер відсутній, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер відсутній, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, витрати щодо сплати судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: