АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________Провадження: № 22-ц-/790/350/15 Головуючий: 1 інстанції Справа: № 631/635/14-ц Покальчук Ю.М. Категорія: право власності Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора Нововодолазького району Харківської області на рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 27 травня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Старовірівська сільська рада Нововодолазького району Харківської області про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказувала на те, що рішенням загальних зборів співвласників майна пайового фонду колишнього КСП «Красное Знамя» була затверджена загальна вартість майна пайового фонду підприємства станом на 01.03.2000 року, яка склала 1 503 000 грн., а також список осіб, які мають право на майновий пай.

Відповідно до свідоцтва НОМЕР_1 про право власності на майновий пай члена КСП (майнового сертифікату) від 27 січня 2014 року, виданого Старовірівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, позивачці належить частка майна пайового фонду КСП «Знамя» (колишнє КСП «Красное Знамя») в с. Старовірівка Нововодолазького району Харківської області, вартість якої визначена в розмірі 85 762 грн., або 5,61% від загальної вартості майна пайового фонду підприємства станом на 01.03.2000 року.

Рішенням № 2 загальних зборів співвласників пайового фонду КСП «Знамя» від 30 вересня 2013 року відповідачу по справі ОСОБА_3 було виділено в натурі з майна першої групи - 1/2 частину будівлі зерносховища залишковою вартістю 140 865 грн. відповідно до майнового сертифікату пайового фонду КСП «Знамя» вартістю 70 432,50 грн., або 4,68 відсотків від загальної вартості майна пайового фонду підприємства станом на 01.03.2000 року.

У вересні 2013 року позивачка звернулась до загальних зборів співвласників майна із заявою про виділення їй належного майнового паю в натурі відповідно до визначеної вартості майна колишнього КСП «Красное Знамя» та передачу їй у власність 1/2 частини будівлі зерносховища, інвентарний № 3, рік вводу в експлуатацію - 1987 рік, залишковою вартістю 140 865 грн., у відповідності до Порядку виділення та використання майна реорганізованих КСП, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 14.03.2001 року № 62.

Рішенням № 2 загальних зборів співвласників пайового фонду колишнього КСП «Красное Знамя» від 01 лютого 2014 року заяву ОСОБА_2 було задоволено та виділено їй в натурі іншу 1/2 частину вищезазначеної будівлі зерносховища.

Згідно акту приймання-передачі основних засобів, відповідно до рішення зборів уповноважених колишнього КСП «Красное Знамя», 1/2 частина будівлі зерносховища, залишковою вартістю 140 865 грн, інвентарний номер 003, 1987 року побудови, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 була передана позивачці.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що будівля зерносховища складається з двох відокремлених приміщень, які мають спільну стіну, а відтак є можливим виділення в натурі часток співвласників, між якими фактично вже склався порядок користування спільним майном, позивачка ОСОБА_2 просила суд на підставі ст. 16, 328, 356-358, 364, 367, 391, 392 ЦК України припинити її право спільної часткової власності на 1/2 частину будівлі зерносховища, залишковою вартістю 140 865 грн, інвентарний номер 003, 1987 року побудови, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та визнати за нею право власності на нежитлову будівлю (склад) літ. А-1, загальною площею 653,00 кв.м., основною (виробничою) площею 649,50 кв.м., навіс літ. «а», розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_3 в своїй письмовій заяві, поданій до суду, підтримав заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Третя особа - Старовірівська сільська рада Нововодолазького району Харківської області проти задоволення заявленого ОСОБА_2 позову також не заперечувала.

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 27 травня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/2 частину будівлі зерносховища, балансовою вартістю 140 865 грн, інвентарний номер 003, 1987 року побудови, розташованого за адресою: АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлову будівлю (склад) літ. А-1, загальною площею 653,00 кв.м., основною (виробничою) площею 649,50 кв.м., навіс літ. «а», розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

У жовтні 2014 року через суд першої інстанції прокурором Нововодолазького району Харківської області в інтересах держави в особі Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області подано апеляційну скаргу на ухвалене районним судом по справі рішення, в якій прокурор просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог за їх безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги прокурор посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що позивачка ОСОБА_2 не представила належних доказів на підтвердження набуття нею права власності на частину будівлі зерносховища, балансовою вартістю 140 865 грн, інвентарний номер 003, 1987 року побудови, розташованого за адресою: АДРЕСА_2., а відтак і наявності підстав для застосування судом до спірних правовідносин положень ст.ст. 356, 358, 364 ЦК України.

Крім того, ані позивачкою ОСОБА_2, ані відповідачем ОСОБА_3 не надано до суду доказів щодо правомірного користування земельною ділянкою, на якій розташована зазначена будівля зерносховища, в зв'язку з чим використання цієї земельної ділянки без правовстановлюючих документів тягне за собою ненадходження до місцевого бюджету передбаченої законодавством плати за землю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Задовольняючи заявлені позивачкою ОСОБА_2 вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що будівля зерносховища, інвентарний номер 003, 1987 року побудови, розташованого за адресою: АДРЕСА_2. є спільною частковою власністю сторін по справі. При цьому частка позивачки у спільному майні становить 1/2 частину вказаної будівлі, однак у досудовому порядку вирішити питання про виділення їй в натурі частини спільної будівлі у відповідності до розміру її частки у спільному майні сторони не змогли через відсутність на це згоди відповідача, а тому позивачка має право на виділ у натурі своєї частки із майна, яке знаходиться у спільній частковій власності, та визнання за нею права власності на це майно.

Однак, із такими висновками районного суду судова колегія погодитися не може, оскільки ці висновки суперечать матеріалам справи та не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. ст. 316, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість встановлюються законом.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV (далі: Закон № 1952-IV).

Відповідно до ч.1 ст. 2 вказаного Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно ст. 19 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться, зокрема, на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Як встановлено по справі, відповідно до свідоцтва НОМЕР_1 про право власності на майновий пай члена КСП (майнового сертифікату) від 27 січня 2014 року, виданого Старовірівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, позивачці ОСОБА_2 належить частка майна пайового фонду КСП «Знамя» (колишнє КСП «Красное Знамя») в с. Старовірівка Нововодолазького району Харківської області, вартість якої визначена в розмірі 85 762 грн., або 5,61% від загальної вартості майна пайового фонду підприємства станом на 01.03.2000 року (а.с. 4).

Рішенням № 2 загальних зборів співвласників пайового фонду колишнього КСП «Красное Знамя» від 01 лютого 2014 року було задоволено заяву позивачки ОСОБА_2 та відповідно до її майнового сертифікату НОМЕР_1 виділено їй в натурі 1/2 частину будівлі зерносховища, залишковою вартістю 140 865 грн, інвентарний номер 003, 1987 року побудови, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 14).

Згідно акту приймання-передачі основних засобів від 01.02.2014 року за рішенням зборів уповноважених колишнього КСП «Красное Знамя» представник пайовиків ОСОБА_4 передала, а позивачка ОСОБА_2 прийняла 1/2 частину будівлі зерносховища, залишковою вартістю 140 865 грн, інвентарний номер 003, 1987 року побудови, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 15).

При цьому, як встановлено по справі, позивачка ОСОБА_2 до органу державної реєстрації прав із заявою про державну реєстрацію права на виділене їй нерухоме майно не зверталась і свідоцтва про право власності на це майно відповідно до ст. 18 Закону № 1952-IV не отримувала.

Однак, суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, на зазначені обставини уваги не звернув, як не звернув уваги й на те, що право спільної часткової власності відповідача ОСОБА_3 на будівлю зерносховища,балансовою вартістю 140 865 грн, інвентарний номер 003, 1987 року побудови, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 припинено рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області ще 20 лютого 2014 року (а.с. 20-21), а відтак безпідставно задовольнив заявлені позивачкою ОСОБА_2 вимоги та визнав за нею право власності на нежитлову будівлю (склад) літ. А-1, загальною площею 653,00 кв.м., основною (виробничою) площею 649,50 кв.м., навіс літ. «а», розташовану за адресою: АДРЕСА_2., в порядку виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, всупереч приписам діючого законодавства.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 27 травня 2014 року, ухвалене по справі, не може бути визнане законним і обґрунтованим, у зв'язку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог за їх безпідставністю.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст.ст. 15, 181, 182, 316, 319, 328, 356, 364 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 18, 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 1, 3, 4, 10, 11, 303, 304, 307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Нововодолазького району Харківської області - задовольнити.

Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 27 травня 2014 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Старовірівська сільська рада Нововодолазького району Харківської області про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, - відмовити в повному обсязі.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: