Ухвала іменем україни
16 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЮровської Г.В.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство № 25» Дніпропетровської міської ради, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що йому на праві приватної власності належить Ѕ частки квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 зареєстрована та є наймачем квартир АДРЕСА_2, що розташована поверхом вище квартири позивача.

13 березня 2013 року сталося залиття квартири позивача, про що комісією з працівників Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 25» Дніпропетровської міської ради (далі - КП «ЖЕП № 25» Дніпропетровської міської ради) було складено акт від 13 березня 2014 року, згідно з яким залиття квартири АДРЕСА_1 сталося з квартири АДРЕСА_2 та виникло в результаті того, що шланг було зірвано з пральної машини, яка знаходилася у квартирі АДРЕСА_2.

04 червня 2014 року сталося залиття квартири позивача, про що комісією з працівників КП «ЖЕП № 25» Дніпропетровської міської ради складено акт від 04 червня 2014 року, відповідно до якого залиття квартири позивача сталося з квартири відповідачки і виникло в результаті зламаного сифона під ванною.

Відповідно до робочого проекту ремонту квартири АДРЕСА_1 вартість відновлювального ремонту становити 9 095 грн 50 коп.

Оскільки ОСОБА_7 добровільно відмовляється відшкодувати шкоду, ОСОБА_6 просив суд стягнути з відповідачки на свою користь заподіяну внаслідок залиття квартири матеріальну шкоду в розмірі 9 095 грн 50 коп., моральну шкоду - 3 тис. грн, судові витрати (за вимоги матеріального характеру та відшкодування моральної шкоди).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заподіяну внаслідок залиття квартири матеріальну шкоду в розмірі 9 095 грн. 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої залиттям квартири, 750 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення судів першої інстанції та апеляційного суду вказаній нормі процесуального права не відповідають.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив із доведеності позивачем факту залиття належної йому на праві приватної власності квартири мешканцями квартири № 52, що розташована поверхом вище.

Апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції та ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено, виходив із того, що позивачем не доведено факту залиття його квартири, що сталося 13 березня 2013 року та 04 червня 2014 року, оскільки з журналу звернень громадян КП «ЖЕП № 25» вбачається, що позивач звертався з приводу залиття його квартири відповідачем 12 березня 2013 року та 30 травня 2014 року. Відповідно вина відповідача у залитті квартири позивача саме 13 березня 2013 року та 04 червня 2014 року відсутня.

З такими висновками судів попередніх інстанцій не можна погодитись, оскільки вони зроблені з порушенням норм процесуального права та не відповідають матеріалам справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення судів не відповідають.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а. с. 10).

Згідно з актом, складеним 13 березня 2013 року за підписом начальника дільниці КП «ЖЕП № 25» ОСОБА_9, майстра дільниці ОСОБА_10 та слюсаря-сантехніка дільниці ОСОБА_11 при огляді квартири АДРЕСА_1, було виявлено сліди залиття в коридорі, кухні, та житловій кімнаті площею 12,4 кв. м, залито електричну проводку в кухні та житловій кімнаті. Зі слів сусідів у квартирі № 52, що знаходиться поверхом вище було зірвано шланг з пральної машини. Мешканці квартири № 52 доступ до квартири не надали (а. с.18).

Згідно з актом від 04 червня 2014 року, складеним за підписом майстра дільниці ОСОБА_10 та слюсаря-сантехніка ОСОБА_12, при огляді квартири АДРЕСА_1, м. Дніпропетровськ, було виявлено наступне: сліди залиття в коридорі, залиття електропроводки у ванній кімнаті, сліди залиття кухні та житловій кімнаті. Залиття відбулося із квартири № 52, що розташована поверхом вище. При огляді квартири № 52 було виявлено витік води під ванною (а. с. 21)

Відповідно до локального кошторису на будівельні роботи від 02 червня 2014 року № 2-1-1, складеного ТОВ «Дніпрорембуд», вартість ремонтних робіт квартири АДРЕСА_1 м. Дніпропетровськ, складає 9 095 грн (а. с. 26).

З матеріалів справи вбачається, що співвласниками (власниками) квартири № 52, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_13 та ОСОБА_7 Кожному належить по Ѕ частки квартири (а. с. 67, 72).

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Як вбачається із матеріалів справи, до суду апеляційної інстанції було надано копії сторінок журналів реєстрації звернень громадян відповідно до яких ОСОБА_6 звертався до КП «ЖЕП № 25» з приводу залиття його квартири АДРЕСА_1 м. Дніпропетровськ, 12 березня 2013 року (а. с. 125) та 30 травня 2014 року (а. с. 126).

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд на підставі вказаних у журналі записів, зокрема дати звернення ОСОБА_6 до КП «ЖЕП № 25», дійшов висновку про відсутність вини відповідача у залитті належної ОСОБА_6 на праві приватної власності квартири.

Разом з тим, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, у правовідносинах щодо відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди: не позивач доводить наявність вини відповідача, а відповідач доводить відсутність своєї вини.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положеннями ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно з ч. 2 ст. 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Апеляційний суд у порушення ст. 58, 59, 60, 212 ЦПК України не надав належної оцінки наданим позивачем доказам, не спростував встановлений районним судом факт залиття належної позивачу на праві приватної власності квартири з вини відповідачів та не врахував, що за участю працівників КП «ЖЕП № 325» було складено відповідні акти про залиття квартири, однак відповідачі не допустили до своєї квартири для встановлення причин залиття.

Однак не можна повністю погодитись із висновком суду першої інстанції про стягнення матеріальної та моральної шкоди із ОСОБА_7 на користь позивача, оскільки суд не врахував, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_13 та ОСОБА_7 Кожному з них на праві приватної власності належить по Ѕ частки квартири.

Крім того, судам при новому розгляді справи слід звернути увагу на те, що позивач просить стягнути матеріальне відшкодування за шкоду, завдану йому залиттям належної йому квартири 04 червня 2014 року, в той час коли кошторис на виконання відновлювального ремонтускладено ТОВ «Дніпрорембуд» 02 червня 2014 року, тобто раніше ніж сталося залиття.

Допущені судами при розгляді справи порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалені ними рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2015 року та заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана