АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 547/1115/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1274/15Головуючий у 1-й інстанції Любицький В. О. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

02 квітня 2015 року м. Полтава

Суддя судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області Карпушин Г. Л., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Селянського (фермерського) господарства «С.Барвінок» на рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 18 лютого 2015 року по справі за позовом ТОВ «Синбат» Агро» до ОСОБА_2, Селянського (фермерського) господарства «С.Барвінок» про визнання договору оренди земельної ділянки поновленим, визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки та про визнання недійсним договору оренди землі,-

в с т а н о в и в :

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 18 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Визнано укладеною додаткову угоду про поновлення договору оренди землі від 09 серпня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Синбат» Агро та ОСОБА_3 про поновлення договору оренди земельної ділянки № 45 від 15 вересня 2007 року площею 3,87 га, який був укладений між ТОВ « Синбат» Агро та ОСОБА_3, як власником земельної ділянки, правонаступником майна якого являється ОСОБА_2, і який зареєстрований у Семенівському районному відділі Полтавської регіональної філії ДП ЦДЗК при Держкомземі України 04 квітня 2008 року за № 95, на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені зазначеним договором.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки № 1 від 01 квітня 2013 року, укладений між ОСОБА_3 та СФГ «С.Барвінок», який зареєстрований державним реєстратором реєстраційної служби Семенівського районного управління юстиції Полтавської області за рішенням № 3477340 від 26.06.2013 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

З рішенням місцевого суду не погодився представник Селянського (фермерського) господарства «С.Барвінок» - ОСОБА_4, та оскаржила його в апеляційному порядку, подавши на нього апеляційну скаргу.

Вивченням матеріалів справи встановлено, що вирішуючи питання стягнення судових витрат місцевий суд невірно застосував норми законодавства, в звязку з чим сума судового збору при подачі позовної заяви була стягнута з позивача не в повному обсязі, а також, при ухваленні рішення залишилося не вирішеним питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Так, з матеріалів справи вбачається, що при подачі позову до суду позивачем заявлялося три вимоги немайнового характеру, кожна з яких повинна бути оплачена судовим збором. Проте, судовий збір було сплачено лише у розмірі 243, 60 грн., як за одну вимогу немайнового характеру.

Ціна позову у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, визначається загальною сумою всіх вимог (п.10 ч.1 ст. 80 ЦПК України).

Згідно ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» визначено розмір ставок за позовну вимогу немайнового характеру 0,2 розміру мінімальної заробітної плати 243,60 грн. (п.1.2.).

Відповідно до п.13 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» визначено, що якщо в позовній заяві обєднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, повязані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою), наприклад за вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, враховуючи обставини справи та кінцеве рішення прийняте районним судом, судовий збір повинен бути достягнутий на користь держави з позивача за подачу позову немайнового характеру у розмірі передбаченому чинним законодавством, яке діяло на момент винесення рішення.

Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК України, та виходити з того, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно п. 41 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що якщо суд не прийняв рішення щодо розподілу судових витрат або наприклад, про повернення судового збору з Державного бюджету України, то за заявою сторони або прокурора, який брав участь у судовому процесі, а також з власної ініціативи суд на підставі статті 220 ЦПК України має право ухвалити додаткове рішення у справі, яким вирішити відповідне питання.

За таких обставин справа підлягає поверненню до районного суду для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення про стягнення в повному обсязі судових витрат та їх розподіл між сторонами.

Керуючись ст. 297 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Цивільну справу за позовом ТОВ «Синбат» Агро» до ОСОБА_2, Селянського (фермерського) господарства «С.Барвінок» про визнання договору оренди земельної ділянки поновленим, визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки та про визнання недійсним договору оренди землі повернути до Семенівського районного суду Полтавської області для ухвалення додаткового рішення в строк до 05 травня 2015 року.

В касаційному порядку ухвала оскарженню не підлягає.

З оригіналом згідно: Суддя Апеляційного суду Полтавської областіОСОБА_1