Справа № 752/3039/15-ц
Провадження №: 2/752/2740/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2015 року року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Пасинок В.С.

за участю секретаря - Власенко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання третейської угоди недійсною, -

встановив:

у лютому 2015 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання недійсною третейської угоди.

Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 28 грудня 2007 року між нею та відповідачем було укладено договір кредиту № 199/03-7 та договір відновлювальної кредитної лінії № 199/03-7С, відповідно до умов яких банк надає позичальнику в користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 174 200,00 грн. зі сплато 12,5 % річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 27 березня 2013 року та зобовязується здійснювати надання грошових коштів окремими частинами (траншами) зі сплатою 15,0% річних за кредитом в межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом в сумі 10 887,50 грн. з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 27 березня 2013 року відповідно.

Проте, вважає умови укладених договорів є несправедливими, оскільки останні утворюють істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду їй як споживачу, а також тому, що спори про захист прав споживачів взагалі виключені з підвідомчості третейських судів. Крім того, умови договорів, зокрема, п. 6.2. останніх, містить третейське застереження, яке не відповідає вимогам цивільного законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним. До того ж, до вказаних договорів Регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків як не був долученим, так і не був закріплений.

Тому, просила суд визнати недійсним п. 6.2. договору кредиту № 199/03-7 та договору відновлювальної кредитної лінії № 199/03-7С від 8 грудня 2007 року.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд позов задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, наведених у запереченні на позовну заяву (а.с. 55-58).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

28 грудня 2007 року між сторонами було укладено договір кредиту № 199/03-7 та договір відновлювальної кредитної лінії № 199/03-7С, відповідно до умов яких банк надає позичальнику в користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 174 200,00 грн. зі сплато 12,5 % річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 27 березня 2013 року та зобовязується здійснювати надання грошових коштів окремими частинами (траншами) зі сплатою 15,0% річних за кредитом в межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом в сумі 10 887,50 грн. з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 27 березня 2013 року відповідно (а.с. 6-14).

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно п. 6.2 вищезазначених договорів у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем або Білоконем Юрієм Миколайовичем у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючою Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Відповідно до ст. 17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

В даному випадку, укладена Третейська угода між сторонами була зазначена у вигляді третейського застереження в договорах, у якому також вказаний предмет спору, сторони, їх місцезнаходження, дата та місце укладення третейського застереження та іншу умови, передбачені законодавством. Тому, на думку суду, у сторін згідно законодавства не було необхідності передбачати вищезазначені відомості у вигляді окремої письмової угоди. До того ж, на момент укладення вищезазначеного договору вимоги ч. 5 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» ще не мали законної сили.

До того ж, звернувшись до суду, позивач посилалась на те, що спори про захист прав споживачів, в тому числі й банківських послуг, взагалі виключені з підвідомчості третейських судів, з огляду на що п. 6.2. договорів є недійсним. Проте, суд не погоджується з даним твердження сторони позивача з огляду на те, що дійсно п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суду» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Разом з тим, заборону на укладення третейської угоди та встановлено обмеження розгляду третейськими судами спорів щодо захисту прав споживачів, в тому числі споживачів послуг банку, було запроваджено Законом України від 03 лютого 2011 року «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди», який набрав чинності 12 березня 2011 року, та на момент укладення спірних договір не мав законної сили, а тому, на думку суду, посилання позивача на вказану норму в даному випадку є недоречно, судом до уваги не приймається та розцінюється як спосіб захисту позивачем своїх інтересів.

Крім того, на дуку суду, укладення сторонами третейської угоди не є порушенням прав позивача, оскільки угода про передання справи на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а одним із способів реалізації права на захист своїх прав (Ухвала ВСУ від 21 жовтня 2010 року).

За змістом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України "Про третейські суди"), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).

Тому, враховуючи те, що договори від 28 грудня 2007 року є дійсними, суд приходить до висновку про те, що внесені до них застереження, які є третейськими угодами, жодним чином не порушують права позивача на захист своїх прав у судах загальної юрисдикції.

Також судом не приймається до уваги посилання сторони позивача, про що представником останньої було зазначено в судовому засіданні, на те, що Регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків не надавався позивачу разом із договорами, що, в свою чергу, виключало можливість останньої ознайомитися з його змістом та умовами розгляду справи у третейському суді, а також не був долучений до договорів як невідємна частина останніх.

Однак, суд не погоджується з даними твердженнями представника позивача, оскільки законодавством України не передбачено обов'язку додавати Регламент до застереження. Зазначений регламент є загальнодоступним і перебуває у вільному доступі.

Посилання сторони позивача на несправедливість умов договорів кредиту № 199/03-7 та відновлювальної кредитної лінії № 199/03-7С від 28 грудня 2007 року також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи в розрізі положень ст. ст. 57-59 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи положення вказаних статей, приймаючи до уваги те, що позивачем як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи на підтвердження факту вчинення щодо нього відповідачем дій, які б призвели до порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів позивача, не було надано доказів, на які б він посилався як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Крім того, в ході розгляду справи позивачем не було використано надані їй ст. 27 ЦПК України права щодо подання доказів, заявленню клопотань тощо. Остання та її представник не скористались порядком витребування доказів, який передбачений правилами ст. 137 ЦПК України, та не витребували у встановленому законом порядку доказів, необхідних їм для обґрунтування своєї позиції.

Тому, оскільки ні позивач, ні її представник не надали суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував, що укладення між сторонами 28 грудня 2007 року у договорах третейської угоди не відповідало вимогам законодавства України, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову.

З огляду на вищенаведене, відповідно ст. ст. 203, 215, 627, 638 ЦК України, ст. ст. 5, 12, 14 Закону України «Про третейські суди», керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання третейської угоди недійсною відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Голосіївський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.С. Пасинок