Ухвала

іменем україни

17 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Фольксбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Служба у справах дітей Рожнятівської районної державної адміністрації, приватний нотаріус Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчук Тарас Петрович, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року Публічне акціонерне товариство «Фольксбанк» (далі - ПАТ «Фольксбанк») звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило звернути стягнення на житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 279,3 кв. м та земельну ділянку площею 0,0932 га, що знаходяться по АДРЕСА_1 та на праві власності належать ОСОБА_3, шляхом продажу майна ПАТ «Фольксбанк» від свого імені будь-якій особі - покупцю на підставі договору купівлі-продажу за ціною, визначеною уповноваженим експертом-оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право ПАТ «Фольксбанк» щодо всіх повноважень продавця (у тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримання будь-яких документів, довідок, витягів з реєстру прав на нерухоме майно в органах БТІ, ЖЕУ, нотаріату, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмета іпотеки тощо), необхідних для здійснення такого продажу, а кошти, одержані від реалізації, скерувати для задоволення вимог ПАТ «Фольксбанк»; виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 із вказаного будинку.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2015 року, указаний позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте оскаржувані судові рішення зазначеним нормам процесуального права не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05 серпня 2008 року між ПАТ «Фольксбанк» (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 200 тис. доларів США зі сплатою процентів у розмірі 13,5 % річних та кінцевим терміном повернення не пізніше 04 серпня 2023 року.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань 05 серпня 2008 року між ПАТ «Фольксбанк» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, відповідно до якого з метою повного та своєчасного виконання основного зобов'язання іпотекодавець ОСОБА_3 передав в іпотеку банку нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 05 травня 2010 року задоволено позов ПАТ «Фольксбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та стягнуто з відповідачів у солідарному порядку 1 170 547 грн 35 коп. заборгованості за кредитним договором від 05 серпня 2008 року. На підставі цього рішення видано виконавчий лист № 2-158/2010.

Згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 12 лютого 2013 року розмір заборгованості позичальника за кредитним договором від 05 серпня 2008 року № 61-2/136 складає 308 785,15 доларів США, що еквівалентно 2 474 839 грн 70 коп., та 6720 грн.

29 грудня 2012 року ПАТ «Фольксбанк» направило на адресу ОСОБА_3 повідомлення-вимогу про дострокове погашення кредиту у зв'язку з тривалим невиконанням кредитних зобов'язань, а також попередження про звернення стягнення на іпотечне майно у випадку невиконання вказаної вимоги.

Крім того, листом від 29 грудня 2012 року ПАТ «Фольксбанк» направило на адресу ОСОБА_3 вимогу протягом 30 днів звільнити житло, що є предметом іпотеки.

Вказані вище листи надсилалися рекомендованою поштою, однак були залишені без відповідного реагування з боку боржника.

Згідно з довідкою Брошнів-Осадської селищної ради від 25 квітня 2013 року № 89/02-32 у житловому будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані такі особи: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з доведеності позову та наявності передбачених Законом України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення відповідачів, оскільки, як встановив суд, позичальник не виконав належним чином взятих за кредитним договором обов'язків, що призвело до утворення кредитної заборгованості.

Однак з такими висновками у повному обсязі погодитися не можна, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у ч. 1 якої передбачено підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію у постанові від 15 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, яка у силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Однак на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до них, не встановив усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: не з'ясував питання про те, чи придбано вищевказаний житловий будинок - предмет іпотеки за рахунок отриманих кредитних коштів, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, оскільки у разі встановлення факту придбання будинку не за рахунок кредиту разом із вирішенням питання про виселення суд має вирішити питання про надання іншого постійного житла згідно зі ст. 109 ЖК Української РСР.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України в достатньому обсязі не перевірив доводів апеляційної скарги та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, зокрема не зазначив обставин і фактів, які б спростовували доводи апеляційної скарги про те, що житловий будинок, який є предметом іпотеки, не придбаний за кредитні кошти.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303 <nau://ukr/1618-15|st303>, 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st316> не дотрималися норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак