441/1516/15-ц 2/441/767/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2015 р. Городоцький районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді - Яворської Н.І.

з участю секретаря - Цап І.М.

позивача ОСОБА_1 її представника ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Городок цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування Шевченківської РДА ЛМР Львівської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон за відсутності згоди батька,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 третя особа Орган опіки та піклування Шевченківської РДА ЛМР Львівської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон за відсутності згоди батька ОСОБА_3 та у супроводі уповноважених нею осіб, до досягнення дитиною 16 річного віку.

Позовні вимоги обгрунотовує тим, що з відповідачем до 02.04.2015 р. перебувала у зареєстрованому шлюбі від якого мають дочку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 02.04.2015 р. шлюб між нею та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з нею. Вона належно утримує дитину та піклується про її здоровя та фізичний розвиток. Має намір оздоровлювати дитину за кордоном, раніше відповідач надавав згоду на виїзд дитини у її супроводі за межі України, а з червня 2015 р. і натепер заперечує.

Зазначила, що відповідач безпідставно не дає згоди на виїзд дитини за кордон, така позиція відповідача шкодить інтересам та здоровю дитини, тому просить дозволити тимчасовий виїзд малолітньої ОСОБА_5 16.08.2010 р. за межі України без письмової згоди її батька та у супроводі уповноважених нею осіб.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали. Позивачка пояснила, що діє виключно в інтересах дитини, бажає на зимових святкових канікулах відпочити з дитиною в Болгарії.

Відповідач позов не визнав, пояснив, що позивачка зареєструвала шлюб з громадянином іноземної держави, має намір покинути Україну і вивезти дочку. На підтвердження надали лист з міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану. Повідомив, що був випадок літом 2015 р. коли він розшукував дочку. Позивачка повернувшись із-за кордону залишила дитину без його відома за межами області під нагляд прабабусі престарілого віку. Після такого, він втратив довіру до дій позивачки та не погоджується з поїздками дитини за кордон. Просив відмовити в позові.

Представник третьої особи до суду не зявився, просили слухати справу у їх відсутності, при наявності допустимих доказів у справі не заперечують, щодо тимчасового виїзду дитини (а.с.40).

Допитані в якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суду показали, що є членами родини, позивачка висловлювалася на бажання виїзду з України на постійне проживання в ОСОБА_8 Республіку та влаштування дочки в школу за кордоном.

Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи судом встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.ст. 10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова 02.04.2015 р. шлюб між сторонами розірвано (а.с.5).

Під час перебування у шлюбі в них народилася дочка ОСОБА_5, 16.08.2010 р. що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-СГ № 237850 зареєстрованого в Великолюбінській селищній раді Городоцького району Львівської області 26.08.2010 р. (а.с.7).

Згідно виписки міськлікарні (а.с.6) ОСОБА_5 16.08.2010 р. в лютому та березні 2015р. оглядалась з приводу захворювання: Діагноз гостре респіраторне вірусне захворювання.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України (ч.7ст.7 СК України).

Частинами 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 р. яка набрала чинності для України 27.09.1991 р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до положень статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів) опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

У відповідності з ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до підпунктів 1,2 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1. За нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків; якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про прибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі предявлення документів або їх нотаріально засвідчених копій; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Тобто, вищевказана вимога закону дає підстави для висновку, що законодавцем надано право суду приймати рішення щодо виїзду дитини за кордон при умові строкової конкретно визначеної поїздки з зазначенням країни та часу перебування, та відмови одного з батьків у наданні згоди на цей виїзд.

Вищенаведена правова позиція викладена також у Постанові Верховного Суду України від 09.02.2011 р. № 6-26604 св10, яка в силу вимог ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

З урахуванням наведеного вбачається, що вирішуючи питання надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, який не проживає разом з нею, суд повинен враховувати заперечення батька дитини, з яким дитина не проживає та зясувати обґрунтованість цих заперечень.

Як свідчать досліджені матеріали справи, позивачка ОСОБА_1 20.06.2015 р. зареєструвала шлюб з громадянином ОСОБА_8 Республіки Тюрком (а.с.4,32).

Із копії заяви вбачається, що відповідач ОСОБА_3 давав свою згоду на виготовлення візи та тимчасові поїздки за кордон до Туреччини в період з 29.05.2015 р. по 17.06.2015 р. своїй малолітній дочці ОСОБА_5 (а.с.8).

З копії заяви (а.с.31) видно, що позивачка з 22.06.2015 р. залишала свою малолітню дочку ОСОБА_5 на період своєї відсутності з прабабою ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2

За вказаних та наведених вище обставин суд вважає позов не підлягаючим задоволенню.

З досліджених в сукупності доказів вбачається, що відповідач давав свою згоду до часу залишення дитини позивачкою без відома батька більше двох місяців в іншій місцевості (а.с.31). За такої поведінки позивачки відповідач через правоохоронні органи розшукував дитину.

Позивачка просить надати дозвіл на тимчасові поїздки малолітньої на термін, який не передбачений законами, її вимога не містить інформації куди саме позивачка має намір виїхати з малолітньою дитиною.

Подані суду копії підтвердження бронювання (а.с.29,30) не підтверджують того, що позивачка дійсно має путівку з дитиною на тимчасовий виїзд на відпочинок.

Позивачкою не спростовані заперечення батька та свідків, що мати дитини має намір виїхати до ОСОБА_8 Республіки не з метою лікування та відпочинку дитини, а з метою виїзду на постійне проживання свого нового чоловіка, не спростовані побоювання батька щодо безпечності перебування дитини за межами України.

В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач чинить перешкоди позивачці в наданні дозволу на виїзд дитини за кордон, таке спростовано його заявою (а.с.8), та мотивами позивачки, що відповідач у травні 2015 р. виробив окремий проїзний документ дитині.

Посилання представника позивачки на лист органу опіки та піклування, суд не приймає до уваги, оскільки в листі (а.с.40) чітко зазначено, що адміністрація не заперечує щодо тимчасового виїзду малолітньої Труш при дотриманні Правил перетинання державного кордону, за наявності достатніх, допустимих та вагомих доказів в матеріалах справи, виключно в супроводі матері до 90 календарних днів. Дані вимоги позивачкою не підтверджені в суді таких не добуто.

З зібраних доказів вбачається, що батько піклується про дитину, проводить з нею вихідні, незважаючи на те, що малолітня проживає з матірю, зустрічі з батьком та дочкою відбуваються за згодою обох.

Керуючись ст. 10,60,209, 212-215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування Шевченківської РДА ЛМР Львівської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька - відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Львівської області через Городоцький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення в порядку ст. 294 ЦПК України.

СуддяОСОБА_10