Номер провадження 2/754/1770/15
Справа №754/1471/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

17.06.2015 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Панченко О.М.

при секретарі Буцко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання договору дарування частини будинку недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 у січні 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування частини будинку недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що вона, відповідачі та третя особа по справі є співвласниками будинку АДРЕСА_1. Позивач володіє 20/100 частиною спірного домоволодіння, відповідач ОСОБА_2 на даний час володіє його 147/400 частиною, відповідачу ОСОБА_3 до укладення договору дарування від 29.05.2014 року на праві власності належало 49/200 частин будинку, третя особа по справі ОСОБА_4 на даний час володіє 31/100 частиною спірного будинку.

29.05.2014 року між відповідачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір дарування 49/200 частин будинку АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу П»ятаковим С.А., за яким відповідач ОСОБА_3 подарував свою частину будинку відповідачу ОСОБА_2 Відповідно до акту ЖЕК від 09.09.2013 року, який був затверджений начальником ЖЕК, було обстежено домоволодіння за вказаною вище адресою та встановлено, що на території домоволодіння виявлено невідповідність технічному паспорту, а саме відсутня частина будинку «А-1» та «а-1» до фундаменту. В акті також було зазначено, що дана частина будинку знесена без згоди представника співвласника ОСОБА_5 З вищенаведеного випливає, що на момент посвідчення нотаріусом договору дарування ОСОБА_3 своїх 49/200 частин спірного будинку відповідачу ОСОБА_2 цього нерухомого майна не існувало, воно було знесено відповідачем ОСОБА_2 для нового будівництва. Оскільки умовами вище вказаного договору дарування порушено майнові права позивача, штучно погіршено не на її користь співвідношення часток у спільному частковому майні спірного домоволодіння, вона була вимушена звернутися до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права, просить суд на підставі ч. 5 ст. 203 ЦК України визнати недійсним договору дарування 49/200 частин будинку АДРЕСА_1 від 29 травня 2014 року, укладеного між відповідачами по справі, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу П»ятаковим С.А.

В судовому засіданні представники позивачки в повному обсязі підтримали заявлені нею позовні вимоги та просили суд про їх задоволення в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з»явився, належним чином повідомлявся судом про день та час розгляду справи.

Його представник в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з»явився, належним чином повідомлений судом про день та час розгляду справи. В своїй письмовій заяві просить проводити розгляд справи без його участі та відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог, оскільки вони є необґрунтованими.

Третя особа по справі ОСОБА_4 в судове засідання не з»явилася, належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з»явився, в своїй письмовій заяві просить проводити розгляд справи без його участі.

Вислухавши пояснення представників позивача, представника відповідача ОСОБА_2, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 29.05.2014 року відповідач ОСОБА_3 подарував відповідачу ОСОБА_2 49/200 частин житлового будинку НОМЕР_1 з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходяться на АДРЕСА_1, які належали йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15 Київською державною нотаріальною конторою 07.10.2008 року. (а.с. 13-15). Крім того, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.02.2014 року відповідач ОСОБА_2 володіє 147/400 частиною даного домоволодіння.

Іншими співвласниками спірного будинку є: позивач ОСОБА_1, якій відповідно до договору дарування від 26.06.2008 року належить 20/100 частин у спірному домоволодінні і 49/400 частин спірного будинку належить їй на підставі заповіту складеного ОСОБА_6 і посвідченого 15 Київською державною нотаріальною конторою 02.03.2012 року, разом це становить 129/400 частин будинку, а також третя особа ОСОБА_4, якій належить 124/400 частин житлового будинку, відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 26.02.2008 року та договором дарування від 26.06.2008 року.

В судовому засіданні представники позивача по справі посилалися на те, що на момент посвідчення нотаріусом спірного договору дарування відповідачем ОСОБА_3 49/200 частин будинку відповідачу ОСОБА_2, вказаної частини будинку не існувало, а відтак правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, що є підставою для визнання його судом недійсним.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі та реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 234 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійним.

Згідно із ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 718 ЦК України предметом договору дарування можуть виступати майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому, а також нерухомі і рухомі речі (в тому числі гроші та цінні папери).

Відповідно до 719 ЦК України договір дарування майнового права укладається так само, як і договір дарування нерухомої речі у письмовій формі.

Статтею 722 ЦК України передбачено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

На підставі вищевказаного та керуючись положеннями Узагальнення Верховного Суду України від 24.11.2008 року «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про не обґрунтованість заявлених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Крім того, у своїй Постанові від 21.01.2015 року за №6-197цс14 прийнятої за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, Верховний Суд України зробив висновок, щодо застосування ст. 234 ЦК України та зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Як було встановлено при розгляді справи, відповідачі по справі, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, діючи добровільно, за внутрішнім покликанням, усвідомлюючи зміст, умови, значення та наслідки такої події, уклали між собою договір дарування, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_3 подарував належні йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15 Київською державною нотаріальною конторою 07.10.2008 року 49/200 частин спірного житлового будинку, а відповідач ОСОБА_2 прийняв в дар зазначені частини житлового будинку. Даний договір дарування укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу П»ятаковим С.А.

Таким чином, при укладенні спірного договору сторонами були дотримані загальні вимоги для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України.

Крім того, позивач по справі не є стороною оспорюваного договору дарування, в судовому засіданні її представниками не було наведено доказів на підтвердження обставин, що вказаний договір порушує її право або цивільний інтерес, а також те, що у учасників правочину при його укладенні були відсутні наміри створити юридичні наслідки.

З урахуванням всього вищевикладеного, суд приходить до висновку про не обґрунтованість заявлених позовних вимог та відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 154, 212-215 ЦПК України, ст.ст.203,215,216,229 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд , -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя: