АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач-Чобіток А.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого -Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Ящук Т.І.

при секретарі - Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3,третя особа: служба у справах дітей Деснянської районної м. Києва адміністрації про звернення стягнення на предмет застави та виселення,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року позивач звернувся з вказаний позовом до відповідачів та зазначав, що 25 квітня 2003 року було укладено договір про відкриття карткового рахунку і встановлення кредитного ліміту,у відповідності до якого позивач надав відповідачу ОСОБА_2 кредит у розмірі 15 000 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 14,04 % зі строком повернення цих коштів до 25 квітня 2008 року.

У забезпечення виконання зобов»язання щодо повернення кредитних коштів, між тими ж сторонами 26 травня 2003 року було укладено договір застави, згідно з яким у заставу було надано нерухоме майно-квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,80 кв.м, яка належить ОСОБА_2 на праві власності.

Посилаючись на невиконання вказаним відповідачем умов кредитного договору внаслідок чого утворилася заборгованість, розмір якої становить 3 921,15 доларів США, позивач просив в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити мешканців квартири.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Зазначає, що судом зроблений помилковий висновок стосовно не розповсюдження на правовідносини, які виникли між сторонами ЗУ «Про іпотеку»,оскільки іпотека це окремий вид застави. Крім того суд безпідставно вважав, що позивачем не надано чіткого та детального розрахунку суми заборгованості, оскільки відповідачами вказаний розрахунок не спростовувався.

Вислухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги , обставини справи , колегія суддів приходить до наступного.

Встановлено, що 25.04.2003 року між «ПриватБанк» в подальшому ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений договір № К3Н0G про відкриття картрахунку і встановлення кредитного ліміту «VISA ELEKTRON SERVICE» , за умовами якого позивач відкриває Клієнту картковий рахунок і випускає Клієнту Платіжну картку, вид та термін якої визначено в анкеті-заяві, яка є невід»мною частиною договору, та надає відповідачу кредитний ліміт на картковий рахунок у розмірі 15 000 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 14,04 % на термін 60 місяців по 25 квітня 2008 року включно ( п.п.1.1., 6.1.).

Клієнт здійснює операції з використанням Картки, передбачені пунктом 2.1 цього договору, відповідно до чинного законодавства та Правил користування платіжними картками в частині, що не суперечить цьому договору, які є його невід»ємною частиною.

Підпунктом 4.1.7. Договору, сторони визначили, що за бажанням Клієнта банк зобов»язується перевипустити Картку з новою датою закінчення терміну дії.

Підпунктом 5.1.6. даного Договору, передбачено право Банку переглядати процентну ставку за платежі, здійснені в рахунок кредитного ліміту, про що направляє Клієнту письмове повідомлення про зміну процентної ставки за 20 днів до передбачуваного вступу в дію зміненої процентної ставки. При неотриманні Банком протягом вказаних 20 днів письмової відповіді Клієнта із згодою сплачувати новий розмір процентної ставки (запропонований Банком) або настанні умов, передбачених п. 5.1.5. , термін користування кредитним лімітом може бути скорочений відповідно до чинного законодавства шляхом направлення Банком повідомлення Клієнту з вказівкою конкретної дати повернення кредитних коштів. При цьому у вказаний в повідомленні термін Клієнт зобов»язується погасити кредитний ліміт в повній сумі, сплатити нараховані за весь період користування проценти та неустойку.

У забезпечення виконання зобов»язань за цим договором, ОСОБА_2 зобов»язався надати Банку квартиру в заставу, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1

Також даний Договір містить згоду співвласника ОСОБА_4 на надання в заставу або заклад майна, переданого у забезпечення виконання зобов»язань за договором, укладеним між ПриватБанком та ОСОБА_2 , що належить їй на праві спільної власності з вказаною особою.

Вказаний договір нотаріально не посвідчувався.

26.05.2003 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов»язань Заставодавця, що випливають з договору про відкриття картрахунку та встановлення кредитного ліміту «VISA ELEKTRON SERVICE» від 25.04.2003 р. з повернення кредиту у сумі 15000 доларів 00 центів США на термін 60 місяців по 25 квітня 2008 року включно, а також передбачених його умовами інших платежів, був укладений договір застави квартири , відповідно до якого ОСОБА_2 надав в заставу заставодержателю квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 30,40 кв. м, загальною площею 50,80 кв.м, що належить Заставодавцеві на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.В. 25.04.2003 року за реєстровим № 1608 і зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна 07.05.2003 року.

За згодою сторін, квартира, що заставляється, оцінюється в сумі 117480 гривень 00 копійок, що складає 22000 доларів США по курсу НБУ на 26.05.2003 року, що відповідає результатам незалежної оцінки квартири. Згідно до відомостей, викладених у довідці-характеристиці, виданій Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна 19 травня 2003 року № 661642, вартість квартири, яка заставляється, становить 225 гривень 62 коп..

Згідно із пунктом 16 даного Договору звернення стягнення на Майно здійснюється у випадках , передбачених п.п. 10.4, 10.5.1-10.5.3, 2.7.2 договору відповідно до ст. 20 Закону «Про заставу».

Пунктом 17 даного Договору застави сторонами визначено, що Заставодержатель набуває право звернути стягнення на предмет застави та задовольнити за його рахунок свої вимоги в повному обсязі, враховуючи суму боргу по кредитному ліміту, проценти за користування кредитом, неустойку, відшкодування збитків, заподіяних прострочкою виконання, витрат за вчинення виконавчого напису нотаріусом в разі, якщо на момент виконання зобов»язання , забезпеченого заставою, воно не буде виконано, а також при порушенні Заставодавцем протягом більш, ніж 1 місяця, умов договору про відкриття картрахунку та встановлення кредитного ліміту «VISA ELEKTRON SERVICE» №К3Н0G від 25.04.2003 року. При цьому банк інформує Заставодавця шляхом надіслання повідомлення з вказівкою конкретної дати повернення кредитних коштів. Заставодавець у вказаний в повідомленні строк повинен погасити кредит в повній сумі, сплатити нараховані відсотки, якщо на вказану в повідомленні дату виникли підстави для її стягнення. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється в безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

За вибором Заставодержателя у відповідності до ст. 20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на предмет застави, його реалізація можуть бути проведені шляхом відчуження на користь Заставодержателя в рахунок погашення боргових зобов»язань ( 19 договору).

22.05.2014 року , посилаючись на Закон України «Про іпотеку» ПАТ КБ «ПриватБанк» пред»явив позов до ОСОБА_2 про звернення стягнення, в якому уточнивши вимоги, а також пред»явивши вимогу і до малолітньої доньки відповідача ОСОБА_3, просило в рахунок погашення заборгованості за договором про відкриття картрахунку та встановлення кредитного ліміту «VISA ELEKTRON SERVICE» від 25.04.2003 р., в розмірі 3921,15 доларів США, що за курсом 12.61 відповідно до службового розпорядження НБУ від 10.04.2014 року складає 49 445,70 грн., з яких 2127,24 доларів США - заборгованість за кредитом ; 1518,68 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 275,23 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором, звернути стягнення на квартиру, яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею 30,40 кв.м., загальною площею 50,80 кв.м , яка розташована за адресою : АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету застави ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з реєстрацією від імені ОСОБА_2 предмету іпотеки у Державній реєстраційній службі з можливістю здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету застави, з початковою ціною продажу Предмету застави на підставі проведеної оцінки майна суб»єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вказаної квартири.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що з наданого позивачем розрахунку не вбачається можливим встановити з чого саме складається вказана сума заборгованості, що унеможливлює перевірку викладених у розрахунку відомостей, зазначивши при цьому , що між сторонами укладався договір застави, що відповідно, встановлює інші правовідносини та тягне за собою інший механізм та порядок стягнення, який регулюється Законом України «Про заставу», а не Законом України «Про іпотеку», на який послався позивач .

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду в повній мірі з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, то договір застави між сторонами був, укладений 26.05.2003 року, тобто до вступу в дію Цивільного Кодексу України, а також Закону України «Про іпотеку» , які набрали чинності з 01 січня 2004 року .

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України визначено, що щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим кодексом, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу», застава - це спосіб забезпечення зобов'язань. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право вразі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає в силу договору чи закону.

Аналогічне поняття застави визначено і статтею 572 ЦК України, а згідно зі ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Крім того, ч. 1 ст. 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

При вирішенні питання щодо застосування норм матеріального права при розгляді даної справи слід виходити із правил переважного застосування окремих законів - положення ст. 572-593 ЦК України ( які регулюють правовідносини інституту застави) підлягають переважному застосуванню перед правилами Закону «Про заставу», оскільки із двох нормативно-правових актів одного рівня (однакової юридичної сили) перевага при правозастосуванні надається акту, що прийнятий пізніше ; Закон «Про іпотеку» як акт спеціальний і прийнятий пізніше, а також з урахуванням п. 2 ст. 50 цього Закону ( «до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти діють у частині, що не суперечить цьому Закону») застосовується стосовно іпотеки переважно перед Законом «Про заставу» і ст. 572-593 ЦК України.

Таким чином висновок суду про те, що позивач при поданні даного позову повинен був керуватись лише Законом України «Про заставу» є помилковим.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Частина 1 ст. 58 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

На підтвердження виникнення в нього права вимоги про звернення стягнення на предмет застави, позивач надав розрахунок заборгованості за договором №К3Н0G від 25.04.2003 року, укладеного між сторонами, в якому зазначено заборгованість за кредитом, за відсотками та з комісії.

Згідно з умовами кредитного договору, відповідачем отримано 15 000 доларів кредитного ліміту на картковий рахунок строком на 60 місяців по 25 квітня 2008 року включно зі сплатою відсотків у розмірі 14,04 %.

Як вбачається з розрахунку заборгованості то до 13.11.2008 року платежі відповідачу нараховувались , виходячи з розміру відсотків 14,04, а з 25.11.2008 року відсоткова ставка складала вже 16,08 .

Так, п.п. 5.1.6. кредитного договору передбачено право Банку переглядати проценту ставку, про те про зміну її розміру останній повинен направити Клієнту письмове повідомлення за 20 днів до передбачуваного вступу в дію зміненої процентної ставки. При цьому при неотриманні Банком протягом вказаних 20 днів письмової відповіді Клієнта із згодою сплачувати новий розмір процентної ставки (запропонований Банком) або настанні умов, передбачених п. 5.1.5. , термін користування кредитним лімітом може бути скорочений відповідно до чинного законодавства шляхом направлення Банком повідомлення Клієнту з вказівкою конкретної дати повернення кредитних коштів. При цьому у вказаний в повідомленні термін Клієнт зобов»язується погасити кредитний ліміт в повній сумі, сплатити нараховані за весь період користування проценти та неустойку.

Підтверджуючи направлення відповідачу повідомлення про зміну процентної ставки, позивачем надано копію вказаного повідомлення від 03.10.2008 року за №20.1.2.2/6-22855/5639, а також копію реєстру № 329 USD , проте будь-яких доказів того, що ОСОБА_2 отримано вказане повідомлення, матеріали справи не містять (а.с. 15,16).

Крім того п.п. 5.1.6. договору чітко визначено дії Банку у разі неотримання письмової відповіді Клієнта із згодою сплачувати новий розмір процентної ставки, які передбачають звернення Банку з вимогою про повне погашення кредитного ліміту.

Однак, незважаючи на ту обставину, що кредитний ліміт надавався відповідачу включно лише до 25.04.2008 року, позивач вимогу про погашення заборгованості ОСОБА_2 не пред»явив , як не пред»явив її і після неотримання письмової згоди відповідача на зміну процентної ставки.

Не виконано Банком, як Заставодержателем і пункт 17 Договору застави від 26.05.2003 року, відповідно до якого в разі, якщо на момент виконання зобов»язання , в даному випадку 25.04.2008 року, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, а також при порушенні Заставодавцем протягом більш, ніж 1 місяця, умов договору про відкриття картрахунку та встановлення кредитного ліміту «VISA ELEKTRON SERVICE» №К3Н0G від 25.04.2003 року , ПАТ КБ «ПриватБанк» набуває право звернути стягнення на предмет застави

При цьому, пред»явивши даний позов та надавши на підтвердження права вимоги Договір про відкриття картрахунку та встановлення кредитного ліміту «VISA ELEKTRON SERVICE» від 25.04.2003 р., позивач анкету-заяву, яка є невід»ємною частиною вказаного договору та якою визначено вид та термін дії Платіжної картки Клієнта відповідно до п.п.1.1. Договору не надав, як не надав і Правила користування платіжними картками , відповідно до яких Клієнт повинен здійснювати операції з використанням Картки, які також є невід»ємною частиною основного договору згідно із п.п. 1.2. останнього.

Будь-яких доказів того, що Банк за бажанням Клієнта перевипускав Картку з новою датою закінчення терміну дії , що передбачено п.п. 4.1.7. Договору, матеріали справи також не містять.

Таким чином наданий позивачем розрахунок заборгованості ОСОБА_2 не можуе бути достовірним доказом на підтвердження суми боргу, оскільки частина 4 статті 60 ЦПК України забороняє здійснювати доказування через припущення, тобто твердження, які самі по собі потребують доведення.

Крім того, в Постанові «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за № 5 від 30.03.2012 року Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз»яснив, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК).

Враховуючи, що узазначених нормах змістпоняття «співмірності» закон нерозкриває, то такаобґрунтованість повинна оцінюватисьсудом виходячи іззагальних принципів праваі засад цивільногосудочинства (стаття 8 КонституціїУкраїни, стаття 3 ЦКУкраїни, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення(тлумачення) самого слова"співмірність", яке означає" спільномірний» , тобто «Визначення повинно бути співмірним. Це значить, що визначуване і визначаюче поняття мають бути рівні обсягом».

Відповідно до договору застави від 26.05.2003 року, на момент його укладення вартість квартири АДРЕСА_1 складала 22 000 доларів США (п.4 Договору застави).

Як вбачається з розрахунку заборгованості ОСОБА_2, то її загальний розмір , на думку ПАТ КБ «ПриватБанк» , складає 3 921, 15 доларів США.

Пред»явивши даний позов до відповідача через шість років після спливу строку, на який надавався кредитний ліміт, та заявляючи вимогу про звернення стягнення на предмет застави, позивач нову оцінку квартири станом на 2014 рік не провів.

Проте, навіть у порівнянні з оцінкою квартири проведеною у 2003 році розмір заборгованості вочевидь не є рівним за обсягом вартості предмета іпотеки.

Звертає колегія суддів увагу і на те , що відповідно до ст. 13 Закону України «Про заставу» в редакції, що діяла на дату укладення договору застави 26.05.2003 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно,транспортні засоби, космічні об'єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правоустановчих документів.

Майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою всіх співвласників (ст. 6 вказаного Закону ).

Таким чином, зважаючи на вимоги даного Закону щодо письмової форми договору застави та його обов»язкового нотаріального посвідчення, нотаріальному посвідченню підлягала і згода співвласників на здійснення правочину щодо застави спільного майна.

При укладанні 25.04.2003 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 договору № К3Н0G про відкриття картрахунку і встановлення кредитного ліміту «VISA ELEKTRON SERVICE», форма укладення якого не передбачає нотаріального посвідчення, ОСОБА_4, як співвласник надавала згоду на надання в заставу майна, переданого у забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов»язань за вказаним договором , що належить їй на праві спільної власності з останнім.

Проте, сам договір застави, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, нотаріально посвідчений 26.05.2003 року , згоди ОСОБА_4 як співвласника майна, переданого в заставу не містить.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що договір купівлі-продажу квартири, яка є предметом застави за вказаним договором від 25.04.2003 року, зареєстрований в Київському міському БТІ лише 07.05.2003 року, тобто після укладення ОСОБА_2 Договору № К3Н0G про відкриття картрахунку і встановлення кредитного ліміту «VISA ELEKTRON SERVICE», в зв»язку з чим згода надана ОСОБА_4 25.04.2003 року правового значення не має, оскільки на цей час вона ще не набула прав співвласника на зазначену квартиру.

Заявляючи вимогу про звернення стягнення на предмет застави до ОСОБА_2, ПАТ КБ «ПриватБанк» вказану вимогу до ОСОБА_4, як співвласника квартири АДРЕСА_1 не заявив.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення в даній справі та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову ПАТ « КБ «ПриватБанк» з підстав його необґрунтованості та недоведеності .

Керуючись ст.ст.304,307,309,313,314,316,319 ЦПК України,колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3,третя особа: служба у справах дітей Деснянської районної м. Києва адміністрації про звернення стягнення на предмет застави та виселення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -