АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Винту Ю.М., Кулянди М.І.

секретар Паучек І.І.

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, представиника товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» Семещенко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання кредитного договору недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 28 квітня 2015 року,

встановила:

В лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Просив:

- визнати недійсним кредитний договір №5001169 від 8 листопада 2013 року укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - ТзОВ «Порше Мобіліті») про надання споживчого кредиту в частині наступної умови: «і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США визначеному вище, відповідно до статті 1.3 Загальних умов кредитування»;

- визнати недійсними пункти 1.3 та пункт 2.4 Загальних умов кредитування;

- визнати недійсним додаток до кредитного договору №5001169 від 8 листопада 2013 року, а саме графік погашення кредиту;

- зобов'язати ТзОВ «Порше Мобіліті» укласти з позивачем новий додаток до спірного кредитного договору, а саме графік погашення кредиту, визначивши в ньому суму платежу за розрахунковий період в гривні з розрахунку суми кредиту в розмірі 192 559 гривень 54 копійки з відсотковою ставкою 9,90 процентів;

- зобов'язати відповідача зробити перерахунок суми заборгованості по кредитному договору з розрахунку суми кредиту в розмірі 192 559 гривень 54 копійки з відсотковою ставкою 9,90 процентів станом на момент звернення до суду.

Посилався на те, що 8 листопада 2013 року сторони уклали кредитний договір №50011069. Згідно умов вказаного договору позивач отримав кредит в сумі 145 038 гривень 29 копійок та додатковий кредит в сумі 47 521 гривня 25 копійок, а всього 192 559 гривень 54 копійки на придбання автомобіля марки VW, модель Polo A05, на строк 60 місяців та процентною ставкою 9,90 процентів. Вказана сума кредиту станом на момент його видачі становила 17 659,60 доларів США та по додатковому кредиту - 5 786,10 доларів США.

Згідно додатку до вказаного договору, а саме графіку погашення кредиту місячний платіж, який повинен був бути сплачений до 15 числа місяця становив 471,59 долар США.

Кредитний договір від 8 листопада 2013 року №50001169 передбачає валютні операції на проведення яких у відповідача відсутня відповідна ліцензія, що передбачена законом.

Зі зменшенням курсу гривні відносно інших іноземних валют, сама боргу позивача з кредитним договором зросла втричі в зв'язку з чим значно погіршився його фінансовий стан, що свідчить про істотну зміну становища щодо виконання боргових зобов'язань.

ТОВ «Порше Мобіліті» укладаючи кредитний договір переклав знецінення гривні відносно інших валют по гривневому кредиту на позивача, що є ознакою нечесної підприємницької практики.

Визначення в графіку погашення кредиту розміру щомісячного платежу в доларах США та закріплення в умовах кредитування щомісячного платежу еквівалентного в іноземній валюті є несправедливим та свідчить про зловживання відповідачем свого права.

Норми, які містяться в додатках до кредитного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності існує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків, що порушує інтерес позивача, як споживача фінансових послуг.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 28 квітня 2015 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача на істотну зміну становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором, внаслідок підвищення курсу іноземної валюти та ріст суми боргу, яку необхідно сплачувати, не є підставою для скасування оспорюваних умов кредитного договору.

Твердження позивача про отримання ним валютного кредиту є помилковими.

Умови спірного договору відповідають вимогам закону.

Позивач не представив належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення відповідачем прав позивача.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними.

Так, відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини 2 статті 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до пункту 14 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, № 1023-XII (далі - Закону) нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно частини 6 статті 19 Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Частинами 1, 2, 5 статті 18 Закону визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи 8 листопада 2013 року сторони уклали кредитний договір №50011069. Згідно умов вказаного договору позивач отримав кредит в сумі 145 038 гривень 29 копійок та додатковий кредит в сумі 47 521 гривня 25 копійок, а всього 192 559 гривень 54 копійки на придбання автомобіля марки VW, модель Polo A05, на строк 60 місяців та процентною ставкою 9,90 процентів. Вказана сума кредиту станом на момент його видачі становила 17 659,60 доларів США та по додатковому кредиту - 5 786,10 доларів США (а.с.6).

Згідно додатку до вказаного договору, а саме графіку погашення кредиту місячний платіж, який повинен був бути сплачений до 15 числа місяця становив 471,59 долар США (а.с.8-10).

Згідно пункту 1.1 додатку до кредитного договору Загальні умови кредитування відповідач зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі, визначеній у кредитному договорі в українських гривнях. В кредитному договорі сторони встановили еквівалент суми кредиту у іноземній валюті, прийнятній для сторін (а.с.11).

Згідно пункту 1.3. додатку до кредитного договору Загальні умови кредитування сторони погоджуються, що кошти у повернення кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту та додаткового кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у кредитному договорі.

Пунктом 2.4 додатку до кредитного договору Загальні умови кредитування встановлено, що нарахування процентів: щомісячно 15 поточного числа місяця. Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти нараховуються за методом «30/360» (для цілей розрахунку один календарний місяць складається із 30 днів, при цьому умовно в році 360 днів) відповідно до графіка погашення кредиту. Проценти нараховуються на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до графіка погашення кредиту. Про цьому проценти не нараховуються за період з дати отримання кредиту і до першого календарного дня наступного місяця.

Відповідно до пункту 1.3.1 додатку до кредитного договору Загальні умови кредитування визначено, що розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту та додаткового кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти станом на робочий день, що передував дню укладення кредитного договору, у графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту та додаткового кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями банку, назву якого зазначено у кредитному договорі, до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту; при цьому для розрахунку використовується обмінний курс, чинний станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунка з урахуванням передбачених нижче особливостей (а.с.11).

Колегія суддів вважає правильним висновок суду про те, що оспорювані позивачем умови кредитного договору відповідають вимогам закону та підстави для визнання їх недійсними відсутні.

Враховуючи зазначені вище обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального права, а тому його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема помилковими доводи скарги про отримання позивачем валютного кредиту за відсутності у відповідача відповідної ліцензії.

З кредитного договору 8 листопада 2013 року №50011069 вбачається, що зобов'язання сторін за вказаним договором виражене в гривні. Одночасно сторони визначили у зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, що відповідає положенням статей 524, 533 ЦК України.

Помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що визначення в кредитному договорі грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а саме в доларах США є несправедливими умовами.

Так, статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

За змістом ч. 1 ст. 192 ЦК України, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", ст. 35 Закону України від 20 травня 1999 року №679-ХІV "Про Національний банк України", ст. 3 Закону України від 5 квітня 2001 року №2346-ІІІ "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" єдиним законним платіжним засобом , обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня, яка приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень за всіма видами платежів.

Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно зі ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

При цьому під іншим порядком у цій статті мається на увазі порядок і дата визначення курсу валюти.

Отже, положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті.

Саме до цього зводиться правова позиція, що висловлена Верховним Судом України в постанові від 2 липня 2014 року у справі №6-79цс14.

У зв'язку з вищенаведеним також помилковими є доводи скарги про те, що визначення в графіку погашення кредиту розміру щомісячного платежу в доларах США та закріплення в умовах кредитування щомісячного платежу еквівалентного в іноземній валюті є несправедливим та свідчить про зловживання відповідачем свого права.

Також з оспорюваних позивачем умов кредитного договору не вбачається здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики по відношенню до позивача та порушення його прав як споживача фінансових послуг.

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення не врахував правову позицію висловлену Верховним судом України в постанові 12 вересня 2012 року у цивільній справі № 6-80цс12 щодо несправедливих умов споживчого кредиту.

Зокрема в вищезазначеній постанові Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та дострокове його погашення.

В даній справі оспорюються умови договору щодо повернення коштів отриманих в кредит.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 28 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: