У х в а л а

2 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Григор'євої Л.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до дочірнього підприємства «Каzамета-Україна» приватного підприємства «Лаона» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до дочірнього підприємства «Каzамета-Україна» приватного підприємства «Лаона» (далі ДП «Каzамета-Україна» ПП «Лаона») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позов обґрунтовував тим, що стягнута з ДП «Каzамета-Україна» ПП «Лаона» на його користь заборгованість по заробітній платі за рішенням апеляційного суду Херсонської області від 23 липня 2012 року була перерахована йому відповідачем лише 11 липня 2014 року.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 24 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 9 лютого 2015 року, у задоволені позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2015 року у відкритті касаційного провадження відмовлено.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2015 року ОСОБА_4 порушує питання про скасування ухваленого у справі рішення суду касаційної інстанції та ухвалення нового рішення з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції статті 117 КЗпП України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 грудня 2014 року, постанову Верховного Суду України від 29 січня 2014 року та рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовим рішенням у подібних правовідносинах слід розуміти таке, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові ОСОБА_4 суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанції, виходив із того, що вини відповідача у тому, що присуджена на користь позивача заборгованість по заробітній платі немає, оскільки на кошти підприємства державним виконавцем було накладено арешт.

На відміну від висновків, які містяться у справі, про перегляд якої подано заяву, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 грудня 2014 року на яку посилаються заявники, як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, суд касаційної інстанції виходив із того, що відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

У постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року вина підприємства у невиплаті належних звільненому працівникові коштів не встановлена.

Отже, у справі, яка переглядається, та у справах, на рішення в яких посилається заявник в обґрунтування своєї заяви про перегляд судового рішення, наявні різні фактичні обставини, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції статті 117 КЗпП України.

За таких обставин, які свідчать про те, що наведені заявником судові рішення не є прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також не свідчать про невідповідність рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до дочірнього підприємства «Каzамета-Україна» приватного підприємства «Лаона» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку до провадження Верховним Судом України відмовити.

Ухвала Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Судді В.М. Сімоненко
Л.І. Григор'єва
Н.П. Лященко