ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/8702/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

позивача ОСОБА_1;

відповідача ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1В.) звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту відповідач, ОСОБА_2М.) про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до умов укладеного між сторонами в усній формі договору позики, відповідач отримала від позивача суму позики у розмірі 2 400 доларів США та 20 000 грн. до 12 грудня 2014 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов, позичальником, відповідачем у справі, видано позивачу розписку від 12 грудня 2013 року, у якій посвідчено факт отримання нею визначених грошових коштів.

Однак, у встановлений договором та розпискою строк, відповідач не повернула суму позики, у звязку з чим за нею утворилась заборгованість, яку позивач і просить стягнути урахуванням штрафних санкцій.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала в частині суми основної заборгованості, в задоволені штрафних санкцій просила суд відмовити.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено в усній формі договір позики, згідно умов якого позивачем було надано відповідачу позику в сумі 2 400 доларів США та 20 000 грн. до 12 грудня 2014 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов позичальник видала позикодавцю розписку від 12 грудня 2013 року.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. А частиною 2 ст. 1047 цього Кодексу передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначено грошової суми або визначеної кількості речей.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобовязання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідач умов договору позики у визначений у ньому строк не виконала, внаслідок чого у неї перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 2 400 доларів США та 20 000 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

А згідно зі стст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту ЦПК України) відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду. А згідно з частиною 4 цієї статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи.

За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних щодо стягнення заборгованості за невиконання договору позики у розмірі у розмірі 2 400 доларів США, що за курсом НБУ станом на день звернення до суду становить 51 117,60 грн., та 20 000 грн.

Відповідно до ст. 625 цього Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги наведене та перевіривши наданий позивачем розрахунок суми штрафних санкцій за період з 13 грудня 2014 року по 07 жовтня 2015 року, суд дійшов висновку, що сума штрафних санкцій на підставі ст. 625 ЦК України, яка підлягає стягненню становить 439,34 грн. 3% річних та 7 400 грн. інфляційної складової боргу.

Щодо заявлених вимог про відшкодування витрат на правову допомогу, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат повязаних з розглядом судової справи та підлягають розподілу за правилами ст. 88 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пп. 47 та 48 своєї постанови «Про застосування законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року за №10 встановив, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88,89 ЦПК України.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VІ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з доданих до позовної заяви актів до договорів №100901, №280901 про надання послуг та квитанцій №57 від 11 серпня 2015 року і №109 від 07.10.2015 року, позивачем сплачено 2 750 грн. (2 500 + 250) в якості оплати за юридичні послуги, однак розрахунку в частині, яка стосується його виконання, повязаного з розглядом в суді саме даного спору до суду не надано, а відтак неможливо встановити їх відповідність вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України покладаються на відповідача. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 789,57 грн.

На підставі викладеного та керуючись стст. 526, 610, 612, 1046-1047, 1049 Цивільного кодексу України, стст. 12, 56, 57, 60, 79, 88, 174, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 2 400 доларів США, що за курсом НБУ станом на день звернення до суду становить 51 117,60 грн., та 20 000 грн., інфляційні втрати у розмірі 7 400 грн., три проценти річних у сумі 439,34 грн., а також судовий збір у розмірі 789,57 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.