Справа № 308/465/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ГОТРИ Т.Ю., КОЖУХ О.А.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 19.01.2015 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 і мотивувала його таким. Позивач і відповідач успадкували за своїми батьком ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, і матір'ю ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5, по 1/2 частці у квартирі АДРЕСА_1 та по 1/2 частці у земельній ділянці площею 0,0536 га, призначеній для ведення індивідуального садівництва та розташованій в урочищі «Доманинська реформа» на території Оноківської сільської ради Ужгородського району.

Стосунки між сестрами склалися неприязні, між ними часто виникали конфлікти, сварки на побутовому рівні, відповідач перешкоджає позивачу в доступі до успадкованого спільного помешкання і на час звернення до суду позивач не має можливості користуватися квартирою АДРЕСА_1. Останній за ліком випадок вчинення таких перешкод мав місце 22.02.2014, коли відповідач не допустив позивача до квартири. Протягом 2014 року позивач неодноразово звертався до органів внутрішніх справ з приводу цих конфліктів та перешкод, які вчиняються відповідачем у користуванні успадкованим майном, щодо цього складалися відповідні документи, де такі факти зафіксовані, проте, позивачу було рекомендовано вирішити спір у порядку цивільного судочинства.

Посилаючись на ці обставини, вказуючи на нереалізованість прав власника, на порушення права власності щодо користування успадкованою квартирою, виходячи з положень ст.ст. 16, 316, 319, 321, 358, 391 ЦК України, позивач просив:

усунути йому перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належною йому 1/2 часткою квартири АДРЕСА_1 зобов'язавши відповідача не перешкоджати вселенню позивача до квартири та його проживанню в квартирі;

усунути йому перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належною йому 1/2 часткою земельної ділянки площею 0,0536 га, кадастровий НОМЕР_1, призначеною для ведення індивідуального садівництва, розташованою в АДРЕСА_2, зобов'язавши відповідача не чинити позивачу перешкод у доступі до ділянки. Судові витрати позивач просив покласти на відповідача.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21.05.2015 позов задоволено, постановлено:

усунути ОСОБА_1 перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належною їй 1/2 часткою квартири АДРЕСА_1, зобов'язано ОСОБА_2 не перешкоджати вселенню ОСОБА_1 до квартири та проживанню в квартирі;

усунути ОСОБА_1 перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належною їй 1/2 часткою земельної ділянки площею 0,0536 га, кадастровий НОМЕР_1, розташованою в АДРЕСА_2, зобов'язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у доступі до ділянки;

стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 243,60 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Відповідач не погодився з таким рішенням суду, вважає його незаконним та необґрунтованим, оскільки позов не було доведено. Так, не було доведено вчинення позивачу перешкод у користуванні майном і такі не вчинялися. Крім того, якщо йдеться про користування квартирою, то рішення суду обґрунтоване вчиненням перешкод до моменту виникнення права спільної часткової власності сторін на квартиру, що виникло тільки 20.06.2014, після чого може йтися про захист прав співвласників майна. Щодо начебто вчинення перешкод у користуванні земельною ділянкою позивач взагалі не наводив, а суд - не досліджував ніяких доказів. Тож суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, внаслідок чого рішення слід скасувати, а в позові - відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_6, які апеляцію підтримали, позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_7, які апеляцію не визнали, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності. Однак, погодитись із таким рішенням не можна, оскільки висновки суду хибні, суд дійшов їх унаслідок неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права. У справі встановлені такі факти і обставини.

ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (батькам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6) на праві спільної сумісної власності належала трикімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 65,30 кв. м, житловою площею 40,10 кв. м, право власності на яку було набуте в порядку приватизації державного житлового фонду та було зареєстроване в підприємстві техівентаризації 30.01.2003 (а.с. 5, 22). ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5.

24.09.2013 держнотаріус Першої ужгородської держнотконтори Бучацька Л.В. видала ОСОБА_1 за реєстровим № 1-334 Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1, у свідоцтві зазначено, що спадщина складається з 1/2 частки указаної квартири, що належала спадкодавцю ОСОБА_3, а ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є спадкоємцями цього майна у рівних частках по 1/3 кожна, на 1/6 частку квартири свідоцтво про право на спадщину не видавалося, оскільки ОСОБА_4 померла не встигши оформити свою частку в спадщині (а.с. 7). ОСОБА_1 24.09.2013 зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на 1/6 частку квартири на підставі зазначеного вище свідоцтва (а.с. 10-11).

31.01.2014 держнотаріус Першої ужгородської держнотконтори Бучацька Л.В. видала ОСОБА_1 за реєстровим № 1-28 Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0536 га, кадастровий НОМЕР_1, наданої для ведення індивідуального садівництва, розташованої в АДРЕСА_2 Закарпатської області, що належала спадкодавцю ОСОБА_3 на підставі Державного акту серії НОМЕР_2 на право приватної власності на землю, виданого Оноківською сільською радою 29.04.1994, у свідоцтві зазначено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є спадкоємцями цього майна у рівних частках по 1/2 (а.с. 15). ОСОБА_1 31.01.2014 зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на 1/2 частку земельної ділянки на підставі зазначеного вище свідоцтва (а.с. 16-17).

17.03.2014 приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Н.М. видала ОСОБА_1 за реєстровим № 537 Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1, у свідоцтві зазначено, що спадщина складається з 1/2 частки указаної квартири, що належала спадкодавцю ОСОБА_4, а ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є спадкоємцями цього майна у рівних частках по 1/2 кожна, ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частку квартири видано 14.03.2014 (а.с. 12). ОСОБА_1 17.03.2014 зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на 1/4 частку квартири на підставі зазначеного вище свідоцтва (а.с. 13-14).

20.06.2014 приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Н.М. видала ОСОБА_1 за реєстровим № 1750 Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/12 частку квартири АДРЕСА_1, у свідоцтві зазначено, що спадщина складається з 1/6 частки указаної квартири, що належала спадкодавцю ОСОБА_4, а ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є спадкоємцями цього майна у рівних частках по 1/2 кожна (а.с. 6). ОСОБА_1 20.06.2014 зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на 1/12 частку квартири на підставі зазначеного вище свідоцтва (а.с. 8-9).

Інших документів щодо оформлення сторонами прав власності на майно в порядку спадкування за своїми батьками в справі немає. З наявних документів і в силу положень, зокрема, ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 4, ст.ст. 316, 328, 355, 356, 1216, 1218, 1220, 1226, 1261, 1267, ст. 1268 ч. 5, ст.ст. 1296, 1297 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів) випливає, що спільна часткова власність на успадковане нерухоме майно виникла з часу відкриття спадщини за першим спадкодавцем ОСОБА_3, а ОСОБА_1 своє право реєструвала відповідно до правил, установлених ст. 2 ч. 1, ст. 3 ч. 1, ст. 4 ч. 1 п. 1, ст. 19 ч. 1 п. 6 та іншими нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З огляду на викладене, твердження апелянта про виникнення права спільної часткової власності на нерухоме майно, зокрема, квартиру, лише 20.06.2014, помилкове.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), обов'язок доказування позову лежить на позивачеві, йому слід належно довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 ЦПК України).

Обґрунтовуючи пред'явлені вимоги, позивач ОСОБА_1 зазначала, що відповідач ОСОБА_2 перешкоджає їй у доступі до квартири АДРЕСА_1, у користуванні квартирою, частка в якій належить позивачу, останній за ліком випадок вчинення таких перешкод мав місце 22.02.2014, коли відповідач не допустив позивача до квартири. Факти, на які посилається позивач, підтверджуються матеріалами, що складалися органами внутрішніх справ за її зверненнями.

Заперечуючи позов (а.с. 28-33 та ін.), відповідач ОСОБА_2 стверджувала, що не перешкоджає сестрі в доступі до квартири, якою та могла раніше і може зараз користуватися, та посилалася, в свою чергу, на дії сестри, що перешкоджають саме їй із сім'єю нормально жити в квартирі: вселення сестрою в свою кімнату жильців, погрози вигнати відповідача із сім'єю з квартири, винесення речей з квартири тощо. З приводу дій сестри ОСОБА_2 теж зверталася до органів внутрішніх справ.

У справі наявні висновки службових осіб Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області за наслідками перевірки заяв із фіксацією таких обставин:

заяви ОСОБА_1 від 22.02.2014 про перешкоди в доступі до спільного помешкання - квартири АДРЕСА_1, які їй чинить ОСОБА_2, яка 22.02.2014 близько 17-00 к.ч. не допустила її до квартири, на що ОСОБА_2 пояснень не давала, оскільки її не було вдома (висновок від 24.02.2014, а.с. 18-19);

заяви ОСОБА_1 від 03.03.2014 про те, що ОСОБА_2 перешкоджає їй в доступі до спільного помешкання - вищезгаданої квартири та заявляє, що не дасть їй можливості там проживати, ображає, провокує сварки, на що ОСОБА_2 пояснила, що ОСОБА_1 завжди безперешкодно може приходити до квартири, вона має ключ від квартири, ніхто їй в цьому не перешкоджає (висновок від 05.03.2014 № 35/6501, а.с. 20-21);

заяви ОСОБА_2 від 03.03.2014 про погрози ОСОБА_1 поселити в успадкованій сестрами квартирі АДРЕСА_1 сторонніх людей, про те, що ОСОБА_1 без дозволу забирає її речі з квартири, деякі з яких викидає на смітник, чим заважає нормальному проживанню в квартирі, на що ОСОБА_1 пояснила, що у сторін напружені стосунки через непорозуміння із розподілом спадщини за батьками, і що її чоловік телефоном пропонував ОСОБА_2 перестати вчиняти сварки та спільно продати квартиру (висновок від 05.03.2014 № 35/6502, а.с. 42-43);

заяви ОСОБА_2 від 23.02.2015 про те, що ОСОБА_1 поширює неправдиву інформацію про перешкоджання їй в доступі до житла - квартири АДРЕСА_1, тоді як насправді вона має вільний доступ до своєї кімнати, має ключі від неї, може приходити будь-коли, на що ОСОБА_1 пояснила, що ОСОБА_2 перешкоджає їй у доступі до помешкання (висновок від 24.02.2015, а.с. 48);

заяви ОСОБА_2 від 03.03.2015 про те, що ОСОБА_1 18.02.2015 разом зі своїм чоловіком самовільно, без згоди ОСОБА_2, винесли зі згаданої вище квартири побутові речі, частину меблів, які є спільною власністю сторін, одержаною у спадок від батьків, на що ОСОБА_1 пояснила, що речі забрала згідно з попередньою домовленістю із сестрою (висновок від 03.03.2015, а.с. 44-45).

В усіх випадках після одержання зафіксованих у висновках пояснень подальший розгляд звернень органом внутрішніх справ припинявся внаслідок відсутності ознак кримінальних правопорушень із констатацією наявності спірних цивільно-правових відносин.

З оглянутих апеляційним судом паспортів сторін випливає, що стосовно:

ОСОБА_1: 06.05.1898 зареєстровано її шлюб із ОСОБА_10, з 23.12.1993 ОСОБА_1 прописана по АДРЕСА_3, 16.08.2012 зареєстровано розірвання шлюбу, 29.11.2013 її знято з реєстрації за попереднім місцем проживання та цього ж дня зареєстровано в АДРЕСА_1;

ОСОБА_2: 30.07.1987 зареєстровано її шлюб із ОСОБА_12, з 09.08.1988 ОСОБА_2 прописана по АДРЕСА_1, 10.12.2002 її знято з реєстрації, 30.04.2009 її зареєстровано АДРЕСА_4, 25.03.2014 її знято з реєстрації та цього ж дня зареєстровано в АДРЕСА_1.

В апеляційному суді обома сторонами визнано, що у двох кімнатах квартири АДРЕСА_1 фактично проживає сім'я ОСОБА_2, а одна кімната перебуває в розпорядженні ОСОБА_1, у цій кімнаті знаходяться її речі, вона має ключі як від квартири, так і від кімнати, мала раніше та має й зараз можливість користуватися нею в т.ч. для проживання. ОСОБА_2 ствердила, що не перешкоджає сестрі в доступі та у проживанні в квартирі з використанням зазначеної кімнати, а ОСОБА_1 визнала, що фактично має доступ до свого житлового приміщення. Водночас ОСОБА_2 пояснила, що не заперечуючи проти проживання в квартирі сестри як співвласника майна, вона не може погодитися на проживання в квартирі також і колишнього чоловіка сестри. Ця позиція сторони в апеляційному суді узгоджується з наданими поясненнями, а також з позицією в суді першої інстанції, що викладалася письмово та зводиться до того, що по-перше, проживання в квартирі двох сімей не дозволяють фактичні житлові умови, по-друге, у сестри з чоловіком складні стосунки, між ними часто виникали сварки, були періоди припинення спільного проживання, зараз шлюб розірвано, а також свавільна поведінка колишнього чоловіка сестри стосовно ОСОБА_2 та членів її сім'ї призводила до конфліктів раніше, по-третє, колишній чоловік сестри зареєстрований в іншому місці і фактично забезпечений житлом. Визнання ОСОБА_1 факту щодо можливості свого доступу до квартири узгоджується з іншими матеріалами справи.

Таким чином, право власності ОСОБА_1 на частку у спадковому майні не заперечується відповідачем як таке і не є предметом спору, відповідач не заперечує проти реалізації цього права, зокрема, проти права проживання у квартирі. Водночас доводи позивача ОСОБА_1, яка ставила питання лише щодо захисту її особистого права як співвласника спадкового майна, про перешкоди з боку ОСОБА_2 у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 необґрунтовані, бездоказові та не відповідають дійсним обставинам справи. Висновки службових осіб органу внутрішніх справ за зверненнями сторін з одного боку, самі по собі не є належними та допустимими доказами, оскільки не встановлюють та не кваліфікують відповідних фактів і можуть оцінюватися лише в сукупності з іншими доказами, з іншого боку, вказують на характер стосунків сторін та на певні обставини щодо користування спірним майном. Позивач сукупністю належних і допустимих доказів не довів наявності реальних перешкод, що вчиняються йому з боку відповідача, у користуванні квартирою, відповідних конкретних фактів, а визнання сторонами наведених вище обставин в апеляційному суді враховується за правилами ст. 61 ч. 1 ЦПК України.

Стосовно порушення права власності позивача на земельну ділянку, про захист якого була пред'явлена позовна вимога, позов не містить жодного обґрунтування, у заяві не наводяться жодні фактичні підстави, а в справі відсутні будь-які докази позивача, які б вказували на порушення права за відповідних конкретних обставин. Відсутність такого обґрунтування, підстав, доказів щодо цієї вимоги позивач визнав у апеляційному суді.

Виходячи з наведеного, у суду першої інстанції не було належних підстав для висновку про порушення конкретними діями відповідача права власності позивача на квартиру та на земельну ділянку, про захист яких пред'являвся позов, що фактично ґрунтувався на припущеннях. Самі по собі відсутність згоди між спадкоємцями щодо порядку володіння успадкованим майном і конфліктні стосунки між ними у контексті встановленого в справі не свідчать про порушення майнових прав позивача, про які ставилося питання. Суд не мав підстав на захист права власності позивача, зокрема, права володіння та користування майном, доказів порушення якого не було, застосовувати положення ст.ст. 316-319, 321, 358, 386, 391 ЦК України, як не мав і підстав для захисту права розпорядження майном, про порушення якого жодних даних немає і яке, за загальним правилом, здійснюється за згодою співвласників майна, до чого вселення в житло в контексті спору між сторонами стосунку не має. Поряд із цим, сторони не позбавлені права встановити порядок володіння спадковим майном за домовленістю між собою, за наявності для того підстав - вимагати захисту свого права, в т.ч., у разі триваючого його порушення, а також вчиняти інші дії відповідно до закону для врегулювання своїх майнових стосунків.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію, доводи якої щодо необґрунтованості та недоведеності позову заслуговують на увагу, слід задовольнити, рішення суду першої інстанції, що не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, скасувати, у позові про усунення перешкод у здійсненні права власності - відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 травня 2015 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 121,80 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору, повернути ОСОБА_2 зайво сплачений за квитанцією Ужгородського поштамту від 29.05.2015 (платіж № 17226) судовий збір з апеляційної скарги в розмірі 8,20 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді