Справа № 729/111/15-ц Провадження № 22-ц/795/1296/2015 Головуючий у I інстанції Демченко Л. М. Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді Губар В.С.,

суддів: Мамонової О.Є., Позігуна М.І.

при секретарі Козлачковій Ю.В.,

за участю: представників позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_5 ОСОБА_2 на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 09 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів дарування,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 09 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів дарування відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 28 січня 2015 року, а саме: скасовано арешт на нерухоме майно - земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:2353, за адресою: Чернігівська область. Бобровицький район, село Марківці, вулиця Ярославська, 11, площею 0,25 га, яка належить ОСОБА_7, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, та на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:2354, за адресою: Чернігівська область. Бобровицький район, село Марківці, вулиця Ярославська, 11, площею 0,5947 га, яка належить ОСОБА_7, ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

В апеляційній скарзі представник апелянта ОСОБА_5 ОСОБА_2 просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухваленого рішення, порушення судом процесуального та матеріального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову суперечить вимогам діючого законодавства і зокрема ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України.

Апелянт вказує, що в ухвалі Дарницького районного суду м. Києва від 15.07.2013 року про накладення арешту на спірні земельні ділянки наявні незначні помилки, проте, ухвала є законною і підлягає обов»язковому виконанню. Апелянт вважає, що за наявності ухвали про забезпечення позову і накладення арешту на майно боржника, незалежно від направлення чи ненаправлення ухвали ОСОБА_6, останній не мав права відчужувати належні йому земельні ділянки, а тому укладені ним договори дарування земельних ділянок є нікчемними і в силу закону мають бути визнані недійсними. На думку апелянта, невиконання державною виконавчою службою ухвали суду про накладення арешту на спірні земельні ділянки також не впливає на законність ухвали та на те, що ця ухвала обмежує власника у праві відчужувати своє майно.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом по справі встановлено, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15.05.2013 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про стягнення боргу. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15.07.2013 року було накладено арешт на: земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:2357 за адресою Чернігівська область, Бобровицький район, с. Макарівці, вул. Ярославська, 14, площею 0,25 га, яка зареєстрована за ОСОБА_8, ідентифікаційний код НОМЕР_2; земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:2358 за адресою Чернігівська область, Бобровицький район, с. Макарівці, вул. Ярославська, 14, площею 0,91га, яка зареєстрована за ОСОБА_8, ідентифікаційний код НОМЕР_2; земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:2353 за адресою Чернігівська область, Бобровицький район, с. Макарівці, вул. Ярославська, 11, площею 0,25 га, яка зареєстрована за ОСОБА_9, ідентифікаційний код НОМЕР_3; земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:2354 за адресою Чернігівська область, Бобровицький район, с. Макарівці, вул. Ярославська, 11, площею 0,5947 га, яка зареєстрована за ОСОБА_9, ідентифікаційний код НОМЕР_3.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.12.2013 року з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 стягнуто на користь ОСОБА_5 грошові кошти 4029709,90 грн. та судові витрати в розмірі 3670,40 грн. (а.с.16-21). Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 жовтня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_6 та апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_8 задоволено частково, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 6 грудня 2013 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2013 року скасовано в частині солідарного стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 грошових коштів 4029709,90 грн. та судових витрат 3 670,40 гр. та ухвалено в цій частині нове рішення, за яким з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 стягнуто 4029709,90 грн. грошових коштів та 3670,40 грн. судових витрат (а.с.22-24). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2014 року касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_8 відхилені, а рішення апеляційного суду м. Києва від 02.10.2014 року залишено без змін (а.с.126-128).

Згідно договорів дарування земельних ділянок від 02.08.2013 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_7: земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :01:000:2353, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибної ділянки), яка розташована в Чернігівській області, Бобровицький район, с. Марківці, вул. Ярославська, 11 та земельну ділянку площею 0,5947 га, кадастровий номер :01:000:2354, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в Чернігівській області, Бобровицький район, с. Марківці, вул. Ярославська, 11 (а.с.142-147).

Звертаючись до суду з позовом про визнання укладених між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договорів дарування недійсними, позивач посилався на те, що внаслідок укладення договорів дарування земельних ділянок під час дії ухвали суду про забезпечення позову та накладеного арешту на вказані земельні ділянки, відповідачем порушені вимоги чинного законодавства, оскільки укладання даних договорів порушує право позивача на належне виконання рішення суду про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики, яке набрало законної сили та є обов»язковим для виконання, Як стверджує позивач, оспорювані договори даруванні укладені з метою уникнути виконання судового рішення та наполягає, що відповідач з моменту винесення ухвали про накладення арешту не мав права розпоряджатись майном з моменту винесення ухвали, незалежно від того, які зроблені дії на стадії виконання такої ухвали.

Відмовляючи в задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем наявності правових підстав для визнання оспорюваних договорів дарування недійсними. Окрім того, як зазначив суд першої інстанції, арешт накладався на земельні ділянки, належні на праві власності ОСОБА_9 та які розташовані у селі Макарівці, у той час як відповідачем у справі є ОСОБА_6 і належні йому земельні ділянки розташовані у селі Марківці (а.с. 10, 13,14). Крім того, місцевий суд вказав, що ОСОБА_6 не був обізнаний про існування ухвали суду про накладення арешту на земельні ділянки і про те, що він не має права вчиняти правочини.

Такий висновок суду ґрунтується на законі та відповідає обставинам справи і з ним погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Статтею 203 ЦПК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, підставою недійсності правочину може бути недотримання спеціальних вимог закону щодо вчинення певних видів правочинів.

Перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок, встановлено статтею 228 ЦК України.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне віджуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об»єктами права власності українського народу землею, як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об»єктів цивільного права тощо.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України слід урахувати вину сторін або однієї з них у намірі порушити публічний порядок, проте позивачем наявність такої вини відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не доведена у суді першої інстанції і не підтверджена у апеляційному суді. Відтак, посилання позивача на нікчемність укладених між відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договорів дарування земельних ділянок не грунтується на законі.

Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто, з аналізу даної норми випливає, що презумпція правомірності правочину може бути спростована лише за наявності припису закону, що забороняє такі дії та правом суду є виходити з того, що заборона правочину може або міститися у спеціальних нормах ЦК, або слідувати із правил ст. 13 ЦК про межі здійснення цивільних прав.

Відповідно до вимог ст.ст. 152, 153 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно, або грошові кошти, що належать відповідачу і знаходяться у нього або в інших осіб. Копія ухвали надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. У разі постановлення ухвали без повідомлення особи, щодо якої просять вжити заходи забезпечення позову, копія ухвали надсилається особі, щодо якої вжито заходи забезпечення позову негайно, після її виконання. Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Згідно з ст. 210 ЦПК України якщо ухвала має силу виконавчого документа і підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень, така ухвала оформлюється з урахуванням вимог, встановлених Законом України Про виконавче провадження.

Так, згідно вищезазначених правових норм арешт накладається тільки на майно відповідача з метою забезпечення позову пред'явленого саме до нього, однак, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15.07.2013 року про забезпечення позову, арешт був накладений на майно ОСОБА_9, який не був відповідачем по вищезазначеній цивільній справі. ( а.с.13,14).

Крім того, як вбачається з листа начальника реєстраційної служби Бобровицького районного управління юстиції Чернігівської області ОСОБА_10 від 25.03.2015 року № 02.2-11/259, перевіркою було встановлено, що заява про реєстрацію обтяження на підставі ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 15.07.2013 року у цивільній справі № 753/6424/13-ц до реєстраційної служби Бобровицького районного управління юстиції Чернігівської області не надходила. Також, було вказано, що зазначений в даній ухвалі суду населений пункт с. Макарівці на території Бобровицького району Чернігівської області відсутній, а тому за вказаною адресою в ухвалі суду виконання ухвали щодо накладення арешту на земельні ділянки -неможливе.

Відтак, на момент укладення між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 оспорюваних договорів дарування земельних ділянок, у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об»єктів нерухомого майна були відсутні відомості про накладення арешту та заборону відчуження земельних ділянок, належних на праві власності ОСОБА_6 та розташованих у селі Марківці Бобровицького району Чернігівської області, а тому були відсутні передбачені законом підстави, які б унеможливили укладення цих правочинів.

Отже, суд першої інстанції розглядаючи справу та досліджуючи матеріали цивільної справи Дарницького районного суду м. Києва № 753/6424/13-ц, вірно встановив, що укладаючи договори дарування після спливу тривалого часу після накладення арешту на земельні ділянки ОСОБА_9, а не відповідача по справі ОСОБА_6, останній не був обізнаний про існування ухвали суду від 15.07.2013 року і про те, що він не має права вчиняти правочини щодо належних йому на праві власності земельних ділянок.

Твердження апелянта про начеб-то обізнаність відповідача з ухвалою суду про накладення арешту на належні відповідачеві на праві власності земельні ділянки є лише припущеннями, які спростовуються матеріалами справи.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. При цьому, як передбачено в ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Між тим, позивачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду доказів про те, що ОСОБА_6 при укладенні договорів дарування земельних ділянок діяв у порушення приписів ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 15.07.2013 року і не доведено порушення відповідачем при вчиненні правочинів вимог закону, які згідно до ст. 215, 203 ЦК України могли б бути підставою для визнання правочинів недійсними.

Оскільки позивачем не надано доказів, які з достовірністю підтверджують викладені ним доводи стосовно наявності підстав для визнання недійсними договорів дарування належних йому на праві власності земельних ділянок, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові за недоведеністю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності незначних помилок в ухвалі Дарницького районного суду м. Києва від 15.07.2013 року, які не впливають на її виконання є необґрунтованими, оскільки вказаною ухвалою було накладено арешт на майно ОСОБА_9, а не відповідача по справі ОСОБА_6. Крім того, зазначеною ухвалою було накладено арешт на майно, яке знаходиться в с. Макарівці Бобровицького району Чернігівської області, однак вказаний населений пункт на території Бобровицького району Чернігівської області відсутній.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушень вимог ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України при укладенні оспорюваних договорів не відповідають матеріалам та обставинам справи.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, на правильність висновку суду не впливають, тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Таким чином, апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_5 ОСОБА_2 необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_5 ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 09 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий:Судді: