Справа №242/3869/15-ц
Провадження №2/242/1656/15
І м е н е м У к р а ї н и
25 листопада 2015 року Селидівський міський суд Донецької області в складі: головуючого судді Пирогової Л.В., при секретарі Клименко А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Селидове цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕС», про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості, -
Представник позивача ОСОБА_3, належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій підтримав позов, та не заперечував проти винесення заочного рішення по справі.
Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, належним чином повідомлені про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не зявились.
Відповідно положень ст. 224 ЦПК України, зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи із такого.
Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, 26.04.2013 року між позивачем та ТОВ «ДЕС» укладено кредитний договір у вигляді відзивної відновлюваної кредитної лінії №745/01-2013 з додатковою угодою від 25.04.2015 року, згідно якого ТОВ «ДЕС» отримав грошові кошти у розмірі 350000,00 грн. під 28% річних до 24.04.2015 року.
Пунктом 2.3, 2.4 умов кредитного договору передбачено, порядок нарахування та сплата процентів за користування кредиту.
Позивач належним чином виконав умови кредитного договору надавши ТОВ «ДЕС» обумовлені кошти, що підтверджується випискою з особового рахунку у період з 26.04.2013 року по 01.08.2015 року.
Позичальник, в свою чергу порушив п. 2 умов кредитного договору, щодо повернення заборгованості за основною сумою кредиту, процентами та іншими платежами в порядку та строки, визначені кредитним договором.
Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), та в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статі 1048 цього Кодексу.
Однак позичальником умови договору кредиту належним чином не виконувались.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу.
Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Факт неналежного виконання позичальником своїх договірних зобов'язань і наявність підтверджується наявними у матеріалах справи наданими позивачем розширеними розрахунками заборгованості, якими підтверджується заявлений банком розмір загального боргу позичальника.
Суд визнає правильним представлений позивачем розрахунок періоду і суми заборгованості, що утворилася у відповідача. Розрахунок відповідає Умовам укладеного договору.
Позивач звернувся до суду із позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором укладеним між банком та ОСОБА_1 від 26.04.2013 року та стягнення заборгованості за договором поруки від 25.04.2014 року укладеним між банком та ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості, яка виникла у ТОВ «ДЕС» за кредитним договором № 745/01-2013 від 26.04.2013 року у загальній сумі 426 184,39 грн.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).
Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.
Таким чином, суд дійшов до висновку, про можливість розгляду одночасно позовну вимогу щодо звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором укладеним між банком та ОСОБА_1 від 26.04.2013 року та позовну вимогу про стягнення заборгованості зі договором поруки від 25.04.2014 року укладеним між банком та ОСОБА_2.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом узабезпечення виконання зобовязань між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки від 25.04.2014 року., згідно п. 1, 2 якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання обовязків боржника та несе солідарну відповідальність у разі порушення боржником зобовязань.
Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.
Відповідно до ст.. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Таким чином, на час звернення позивачем до суду заборгованість перед ПАТ «Банк Камбіо» за кредитним договором №745/01-2013 від 26.04.2013 року не погашена, що підтверджується наданими суду розрахунком заборгованості та виписками з особового рахунку у період з 26.04.2013 року по 01.08.2015 рік.
Тому, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Банк Камбіо» до ОСОБА_2, як до поручителя за договором поруки від 25.04.2014 року, про стягнення заборгованості за кредитним договором №745/01-2013 від 26.04.2013 року обґрунтовані та підлягають задоволенню.
Що стосується позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
З метою забезпечення виконання позичальником своїх кредитних зобов'язань, між ПАТ «Банк Камбіо» (іпотекодержатель) і ОСОБА_1 (іпотекодавець) було укладено Іпотечний договір від 26.04.2013 року, за яким іпотекодавець передав банку в іпотеку квартиру №53 загальною площею 57,0 кв.м, житловою площею 42,6 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Донецьк, вул..Набережна, 157, яка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05.12.2003 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу за реєстровим №885, право власності за яким зареєстровано 16.01.2004 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно КП Бюро технічної інвентаризації м.Донецька за №103.
Пунктом 7.1 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а в разі їх невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки і задовольнити свої вимоги.
Договором іпотеки передбачено способи звернення стягнення на предмет іпотеки, які не суперечать Закону України «Про іпотеку».
Частиною 1 статті 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває права звернення на предмет застави.
Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Викладене свідчить про право позивача на звернення стягнення банком на предмет іпотеки в рахунок задоволення своїх вимог за кредитним договором № 745/01-2013 від 26.04.2013 року.
Відповідно до статей 590, 591 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Пунктом 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року визначено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.
Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК).
При вирішенні позовної вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, суд враховує положення п. 1.2 договору іпотеки від 26.04.2013 року, яким визначено загальну вартість предмета іпотеки, а саме: квартира №53 загальною площею 57,0 кв.м, житловою площею 42,6 кв.м за адресою: м. Донецьк, вул..Набережна, 157, яка складає 601920,00 грн., та вважає, що сума заборгованості за кредитом є не співмірною з вартістю іпотечного майна, оскільки вартість предмету іпотеки значно перевищує суму заборгованості, що підлягає стягненню.
Також, як вбачається з п. 3.1 іпотечного договору від 26.04.2013 року із змінами від 26.04.2013 року, передання в іпотеку квартиру №53 загальною площею 57,0 кв.м, житловою площею 42,6 кв.м за адресою: м. Донецьк, вул..Набережна, 157 за кредитним договором № 745/01-2013 від 26.04.2013 року вчинено за письмовою згодою дружини відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 у вигляді заяви, справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу. Таким чином, вирішуючи питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, який є власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4, яка не є стороною по справі, суд вбачає порушення цивільних майнових прав останньої на вказане майно.
Крім того, враховуючи, що іпотекодавець ОСОБА_1 є відмінним від боржника ТОВ «ДЕС» за кредитним договором № 745/01-2013 від 26.04.2013 року, суд вважає, що позивачем не надано доказів завдання збитків боржником, що призвело до першочергового задоволення вимог за рахунок саме предмета іпотеки, оскільки як вбачається із розрахунку заборгованості за зазначеним кредитним договором ТОВ «ДЕС» здійснював виплату кредитних коштів своєчасно у період з 29.04.2013 року по 25.09.2014 року, тільки у період з 26.09.2014 року по 31.07.2015 року у боржника виникла заборгованість у розмірі 426184,39 грн.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскільки через порушення боржником основного зобов'язання, банк в силу ст. ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку» має право задовольнити свої вимоги щодо стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, але розмір заборгованості є не співмірним з вартістю іпотечного майна, для забезпечення захисту цивільних майнових та інших конституційних прав і законних інтересів сторін даного спору, достатнім буде задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2В, з яким укладено договір поруки від 25.04.2014 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №745/01-2013 від 26.04.2013 року.
Виходячи з наведеного, суд вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №745/01-2013 від 26.04.2013 року обґрунтовані і підлягають задоволенню, позовні вимоги до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотекизадоволенню не підлягають.
Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», який діяв на час звернення позивача до суду, позивач звільнений від сплати судового збору.
На підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним судові витрати покласти на відповідача ОСОБА_2 у розмірі згідно ст.. 4 Закону України «Про судовий збір», який діяв на час звернення позивача до суду.
Керуючись ст. ст. 525, 526, 527, 530, 553, 554, 572, 589 - 592, 610, 611 ЦК України, ст.ст. 11, 33, 39 Закону України „Про іпотеку", ст. ст.10,11, 57, 60, 88, 208, 209, 212 - 215, 224 - 226 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕС», про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у розмірі 3654 (три тисячі шістсот пятдесят чотири) грн..00 коп.
В решті позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо» відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції через Селидівський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення.
Суддя Л.В.Пирогова