АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2015року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Пікуль А.А., Невідомої Т.О.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17.10.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, -

Справа № 752/11362/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц-796/14885/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Т.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_1, яка діє в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_7, 2004 р.н., звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_8 про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 09.12. 2013 близько 11 год. 00 хв. на перерві після третього уроку в кабінеті № 302 гімназії № 179, між учнями 4-А класу виник конфлікт, який переріс в бійку, в результаті чого ОСОБА_9, 2004 р.н., завдаючи удари кульковою ручкою, наніс тілесні ушкодження однокласнику ОСОБА_7, 2004 р.н., зокрема проникаюче поранення лівого ока, внаслідок чого останній повністю втратив зір на ліве око.

На думку позивача, вина неповнолітнього ОСОБА_9, 2004 р.н., у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, підтверджується матеріалами кримінального провадження № 0014657, за наслідками якого постановою слідчого провадження було закрито у зв'язку з тим, що останній не досяг віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність.

Позивач зазначає, що відповідачі, як батьки неповнолітнього ОСОБА_9, не виконують своїх обов'язків щодо належного виховання свого сина.

За таких підстав, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 майнові витрати на лікування сина, моральну шкоду та судовий збір.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07.10.2015 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права. Позивач посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення безпідставно не прийнято до уваги належний доказ, а саме характеристику складену на ОСОБА_9 за період його навчання в гімназії №179 м. Києва з 2013 по 2014 навчальні роки, оскільки вищевказана характеристика вказує на негативну поведінку ОСОБА_9 та є документом, що містить відомості про обставини, які мають значення для справи. Крім того, представник позивача зазначає, що відповідачами в ході розгляду справи вказані обставини спростовані не були, та жодних доказів на підтвердження того, що тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_2 зазнав внаслідок нещасного випадку та/або їх заподіяння іншими особами, відповідачами також не надано. Разом з тим, в оскаржуваному судовому рішенні суд першої інстанції надав перевагу одним доказам (характеристикам) наданим відповідачами, над іншими доказами (характеристикою) наданою позивачем, проте всупереч п. 3 ч. 1 ст. 215 ЦПК України в мотивувальній частині рішення не навів мотивів, з яких суд прийняв до уваги докази надані відповідачами та відхилив докази надані позивачем. Також позивач вказує на те, що судом першої інстанції було залишено поза увагою і норми ст. 19 Закону України «Про загальну середню освіту», в якій зазначено, що учасниками навчально-виховного процесу в загальноосвітніх навчальних закладах, окрім педагогічних працівників цих закладів є також батьки, а тому висновки суду про те, що батьки малолітнього ОСОБА_9 є неналежними відповідачами по справі є безпідставними. На підставі вищевикладеного, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представники позивача підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась. Проте, нею разом з відповідачем ОСОБА_3 були подані письмові заперечення проти апеляційної скарги /т.2 а.с.97-100/, що свідчить про її обізнаність про розгляд справи в апеляційному суді. За наведених обставин, а також враховуючи положення ст.ст. 303,303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за доцільне розглянути справу за відсутності вказаної особи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь у судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції погодився з доводами відповідача про те, що підставою притягнення батьків до цивільно-правової відповідальності за правопорушення, вчинені неповнолітніми дітьми, виступає їх власне правопорушення, під яким слід розуміти винне, протиправне невиконання покладених на них обов'язків щодо належного виховання дітей. Шкода, завдана ОСОБА_7, виникла під час перебування дитини у навчальному закладі - гімназії № 179 м. Києва і є наслідком нездійснення належного контролю навчального закладу за поведінкою учнів.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не вважає за можливе.

Відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Згідно з положеннями ст. 1167 цього Кодексу моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Отже, для покладення відповідальності на заподіювача майнової та моральної шкоди, необхідна сукупність таких обов'язкових умов: наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди.

Вказані положення є загальними щодо відшкодування шкоди. Разом тим, правовідносини щодо відшкодування шкоди завданої малолітньою особою регулюються спеціальними нормами ЦК України.

Так, згідно ст. 1178 ЦК України шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, - якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою.

Якщо малолітня особа завдала шкоди під час перебування під наглядом навчального закладу, закладу охорони здоров'я чи іншого закладу, що зобов'язаний здійснювати нагляд за нею, а також під наглядом особи, яка здійснює нагляд за малолітньою особою на підставі договору, ці заклади та особа зобов'язані відшкодувати шкоду, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини.

Якщо малолітня особа перебувала в закладі, який за законом здійснює щодо неї функції опікуна, цей заклад зобов'язаний відшкодувати шкоду, завдану нею, якщо не доведе, що шкоди було завдано не з його вини.

Якщо малолітня особа завдала шкоди як з вини батьків (усиновлювачів) або опікуна, так і з вини закладів або особи, що зобов'язані здійснювати нагляд за нею, батьки (усиновлювачі), опікун, такі заклади та особа зобов'язані відшкодувати шкоду у частці, яка визначена за домовленістю між ними або за рішенням суду.

Обов'язок осіб, визначених частиною першою цієї статті, відшкодувати шкоду, завдану малолітньою особою, не припиняється у разі досягнення нею повноліття. Після досягнення повноліття особа може бути зобов'язана судом частково або в повному обсязі відшкодувати шкоду, завдану нею у віці до чотирнадцяти років життю або здоров'ю потерпілого, якщо вона має достатні для цього кошти, а особи, які визначені частиною першою цієї статті, є неплатоспроможними або померли.

В силу ч. 1 ст. 1199 ЦК України у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я малолітньої особи фізична або юридична особа, яка завдала цієї шкоди, зобов'язана відшкодувати витрати на її лікування, протезування, постійний догляд, посилене харчування тощо.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції апеляційним судом встановлені наступні обставини та правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_2, який народився 27.01.2004, що підтверджується даними свідоцтва про народження (т.1 а.с.28).

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується даними свідоцтва про народження (т.1 а.с.27).

Малолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у 2013-2014 навчальному році навчалися у 4-А класі гімназії № 179 м. Києва.

09.12.2013 близько 11 год. 25 хв. на перерві після третього уроку в кабінеті № 302 гімназії № 179 м. Києва, розташованої за адресою: м. Київ, проспект 40-річчя Жовтня, 120-В, ОСОБА_2, 2004 року народження, отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої травми лівого ока з послідуючим оперативним видаленням кришталика, склоподібного тіла, зниженням гостроти зору до 0. Згідно медичного висновку № 21, виданого Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Голосіївського району м. Києва» від 06.02.2014 ОСОБА_7, 2004 року народження, отримав статус дитини-інваліда (т.1 а.с.13).

Постановою від 30.04.2015 старшого слідчого СВ Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_10, кримінальне провадження № 0014657 від 10.12.2013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, закрито за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Разом з тим, вказаною постановою встановлено, що 09.12.2013 близько 11.00 години, на перерві після третього уроку в кабінеті № 302, гімназії № 179 за адресою: м. Київ, проспект 40-річчя Жовтня, 120-в, між учнями 4-А класу виник конфлікт, який переріс у бійку, в результаті чого, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, завдаючи удари кульковою ручкою, наніс тілесні ушкодження однокласнику ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, а саме: здійснив проникаюче поранення лівого ока, чим завдав останньому фізичного болю. Після цього, ОСОБА_2 госпіталізовано до «Центру мікрохірургії ока».

В результаті нанесених тілесних ушкоджень, малолітній ОСОБА_2 отримав згідно висновку експерта № 295/Е від 18.03.2014 тілесні ушкодження у вигляді: відкритої травми лівого ока: проникаюче корнеосклеральне поранення (лінійна рана рогівки, субкон'юнктивальний розрив склери з випадінням внутрішніх оболонок), гіфема, відшарування сітківки з послідуючим оперативним видаленням кришталика, склоподібного тіла, зниженням гостроти зору до 0.

Вказане тілесне ушкодження за ступенем тяжкості відноситься до тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм втрати органу).

Характер та морфологія виявленого ушкодження свідчить про те, що воно утворилось від травматичної дії тупого предмету, характерні властивості якого при ушкодженні не відобразились, за давністю утворення може відповідати терміну зазначеному у постанові, тобто 09.12.2013.

Згідно вказаної постанови досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні від 10.12.2013 реєстраційний номер № 0014657 зібрано матеріали та докази, які вказують на вчинення кримінального правопорушення малолітнім громадянином України ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, що передбачено ч. 1 ст. 212 КК України, але враховуючи те, що на момент вчинення кримінального правопорушення малолітній ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 не був суб'єктом злочину, як зазначено в ст. 18 КК України та не досяг віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, як зазначено у ст. 22 КК України, кримінальне провадження закрито (т.2 а.с.6-9).

Виходячи з вище зазначеного, наявним є причинно-наслідковий зв'язок між винними та протиправними діями малолітньої особи ОСОБА_9, заподіянням ним шкоди (каліцтва) іншій малолітній особі ОСОБА_2 Проте, вказані обставини, судом першої інстанції всупереч вимогам ст. ст. 212-214 ЦПК України не встановлювалися і не перевірялися.

Як зазначено в рішенні суду першої інстанції, підставою притягнення батьків до цивільно-правової відповідальності за правопорушення, вчинені неповнолітніми дітьми, виступає їх власне правопорушення, під яким слід розуміти винне, протиправне невиконання покладених на них обов'язків щодо належного виховання дітей.

Однак, в силу ч.ч.1,2 ст. 150 СК України на батьків покладається обов'язок виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний моральний розвиток.

Виходячи з вказаної норм перш за все дитина має виховуватись в дусі поваги до прав і свобод інших людей і цей обов'язок покладається саме на батьків.

Право людини на особисту недоторканість, на охорону здоров'я, повагу честі гідності є основоположними і мають закладатися батьками при здійснення свого обов'язку щодо належного виховання. При цьому ці права належать кожній людині і мають поважатися і додержуватися кожною людиною, з урахуванням того, що інша особа має такі ж самі права. Навіть право на самооборону не є необмеженим. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням (ч.2 ст. 19 ЦК України).

Термін «духовний», використаний в ст. 150 СК України, в широкому значенні пов'язаний з внутрішнім станом людини. У цьому контексті «духовне» відображає не тільки ті переживання, які традиційно вважаються релігійними, а те, що торкається сприйняття та пізнання, всю людську активність та всі функції, у яких загальний підсумок - володіння цінностями, більш високими, ніж загальноприйняті - такі, як: етичні, естетичні, героїчні, гуманістичні та інші. Моральний розвиток це рівень засвоєння уявлень про моральні норми, сформованості моральних почуттів і моральної поведінки. У процесі морального розвитку протягом дитинства під впливом дорослих формується спрямованість особистості. Механізмом перетворення моральних норм на суб'єктивну моральність є моральні почуття - стійкі переживання у свідомості людини, її суб'єктивне ставлення до себе, явищ суспільного буття, до інших людей. Певний тип поведінки набуває для індивіда значення й усвідомленості через почуття. Завдяки моральним почуттям моральна свідомість і вчинки набувають реального смислу. Становлення уявлень особистості про світ, стосунки людей, про себе починається у дошкільному дитинстві одночасно з розвитком почуттів і моральних якостей (гуманізму, колективізму та ін.), яке дитина зможе застосовувати у школі.

А отже покладати відповідальність за поведінку дитини виключно на шкільний заклад є неприпустимо, оскільки основні засади виховання дитини закладаються саме батьками дитини і, відповідно, дії дитини є результатом їх виховання.

Твердження відповідачів про недоведеність вини їх сина ОСОБА_9 у завданні тілесних ушкоджень ОСОБА_2, так як відсутній вирок суду, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вирок у даній справі не може бути постановлений, так як особа, що вчинила кримінальне правопорушення не досягла віку з якого може наставати кримінальна відповідальність. Разом з тим, було проведено досудове розслідування, встановлені обставини, які свідчать про наявність причинно-наслідкового зв'язку між діями малолітньої особи ОСОБА_9 та заподіянням шкоди (каліцтва) іншій малолітній особі ОСОБА_2 і вказані обставини в ході розгляду даної цивільної справи стороною відповідача не були спростовані належними та допустимими доказами.

Крім того, необхідно звернути увагу, що у питаннях відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я будь-яке діяння, яким завдається шкода здоров'ю фізичної особи, як правило презумується протиправним. Специфічною у даному деліктному зобов'язанні є і вина заподіювача шкоди. Як і загальними правилами вина заподіювача презумуються, аж доки він не доведе свою невинуватість.

Разом з тим деліктну відповідальність за завдану шкоду можуть нести тільки особи, які здатні розуміти значення своїх дій та оцінювати їх можливі наслідки. Проте шкода, завдана малолітньою особою також підлягає відшкодуванню.

За змістом ч. 1 ст. 1178 відповідальність за шкоду, завдану малолітніми особами несуть, зокрема, батьки. Обов'язок здійснювати виховання дитини покладається на обох батьків, то обидва батьки у рівній мірі і несуть відповідальність за шкоду, завдану малолітньою особою.

Так, умовою відповідальності батьків є їх власна винна поведінка, яка виявляється у несумлінному здійсненні або ухиленні ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою дитиною. Але для того, щоб довести відсутність своє вини вони повинні обгрунтувати неможливість здійснення належного виховання.

Відповідно до ч. 2 ст. 1178 обов'язок відшкодувати шкоду, завдану малолітньою особою, може бути покладений на навчальний заклад, заклад охорони здоров'я, інший заклад, що зобов'язаний здійснювати нагляд за малолітньою особою, або на особу, яка зобов'язана здійснювати нагляд за малолітньою особою на підставі цивільно-правового договору, якщо малолітня особа завдала шкоди під час перебування під їх наглядом.

Проте вина цих осіб, є більш вузьким поняттям, ніж вина батьків. Вина таких закладів або осіб може виявлятися лише у нездійсненні необхідного нагляду за дитиною в момент завдання нею шкоди. За низький рівень виховної роботи зазначені особи відповідальності не несуть.

Виходячи з вищевикладеного, застосуванню у даній справі підлягають положення ч. 4 ст. 1178 ЦК України, оскільки доведено, що малолітня особа завдала шкоди як з вини батьків, яка полягає у недостатньому здійсненні виховання щодо поваги прав інших осіб, духовного та морального розвитку, так і з вини навчального закладу, який не забезпечив необхідного нагляду за дитиною.

Разом з тим, позовні вимоги пред'явлені лише до батьків малолітньої особи і визначаючи частку їх відповідальності, апеляційний суд виходить з того, що основний обов'язок по вихованню дитини покладається саме на батьків, а тому визначає його на рівні 60 (шістдесяти) відсотків.

Розмір матеріальної шкоди підтверджений матеріалами справи.

Зокрема, витрати пов'язані з проведенням операції ОСОБА_2 німецькою клінікою Асклепіос Клінік Норд Хайдберг підтверджуються випискою з рахунку 0413591 02 - за 03.01.2014 про переказ 7000,00 євро.

Витрати на придбання ліків для лікування ОСОБА_2 на загальну суму 343,44 євро підтверджуються: чеком від 13.01.2014 № 0148 оплата Visa на суму 216,00 євро; чек від 14.01.2014 № 2237, оплата Visa на суму 20 євро; чеком від 14.03.2014 оплата Visa на суму 15 євро; чеком від 13.01.2014 на суму 92,44 євро.

Витрати на проїзні документи до м. Гамбург (Німеччина) на загальну суму 2963,64 євро підтверджуються: рахунком-фактурою №1378792 від 18.12.2013 на суму 890,32 євро; рахунком-фактурою №1379786 від 06.01.2014 на суму 1363,32 євро; рахунком-фактурою №1380675 від 13.01.2014 р. на суму 710,00 євро.

Витрати на проживання в готелі за кордоном на загальну суму 2070,10 євро підтверджуються: рахунком-фактурою №20106850-1 від 07.01.2014 на суму 923,10 євро; рахунком-фактурою №1395-16410 від 14.01.2014 на суму 96,00 євро; рахунком №1395-16408 від 14.01.2014 на суму 288,00 євро; рахунком №1395-16409 від 14.01.2014 на суму 288,00 євро; рахунком №1395-14985 від 23.12.2013 на суму 285,00 євро; рахунком №1395-15041 від 23.12.2013 на суму 95,00 євро; рахунком №1395-14762 від 20.12.2013 на суму 95,00 євро.

Загальна сума витрат визначена позивачем у розмірі 196797, 15 грн., а відповідно, 60 % від вказаної суми становить 118078,79 гривен.

В порядку ст. 23 особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до роз'яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Наявність такого роду травми сама по собі свідчить про наявність як фізичних, так і душевних страждань. Останні зокрема полягають у порушенні звичайного ритму життя позивача.

В силу ст.1167 ЦК України , моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених ч. 2 цієї статті. А в порядку ч.1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, визначених ст. 3 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що оцінюючи моральну шкода в сумі 42000 гривень будуть дотримані вказані вимоги, виходячи із заявлених позовних вимог і міри відповідальності відповідачів, як батьків дитини що завдала шкоди, визначеної судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Оскільки обов'язок виховання покладається на обох батьків, то вони несуть солідарну відповідальність перед потерпілим ОСОБА_2 за завдану їх малолітньою дитиною ОСОБА_9 шкоду, як матеріальну, так моральну.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до пункту 2 частини першої статті 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є, зокрема, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права (стаття 309 ЦПК України).

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

В порядку ст. 88 ч. 1, 5 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивач була звільнена від сплати судового збору, тому в порядку ч. 3 ст. 88 ЦПК України вказані витрати підлягають стягненню з відповідачів в дохід держави в рівних частках. Згідно Закону України «Про судовий збір» ставка із позовних заяв немайнового характеру становить 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, що на дату ухвалення рішення становить 1600,79 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314,316-319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07.10.2015 - скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в порядку відшкодування матеріальної шкоди 118078,79 гривень, в порядку відшкодування моральної шкоди 42000 гривен. Всього стягнути 160078 (сто шістдесят тисяч сімдесят вісім) гривень 79 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Держави судовий збір у розмірі 1600,79 гривен в рівних частках.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: