Номер провадження: 22-ц/785/904/15
Головуючий у першій інстанції Парій І. О.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Драгомерецького М.М., Панасенкова В.О.

при секретарі - Томашевській К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 21 травня 2014 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №708 від 26 січня 2007 року в сумі 113 406 гривень 51 коп.,

встановила:

Позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №708 від 26 січня 2007 року в сумі 113 406 гривень 51 коп. (а.с.2-3).

Представник позивача у судове засідання не з'явився, причина неявки суду невідома.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилась.

Представник відповідачки (по довіреності) ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги позивача визнав частково та надав суду письмову заяву в якій просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача прострочений основний борг по кредиту, а саме 74 750 гривень 00 коп., а в решті позову позивачу відмовити у зв'язку з простроченим строком давності (а.с.43).

Рішенням суду позов був задоволений частково. Було стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» суму простроченого основного боргу по кредиту в розмірі 74 750 (сімдесят чотири тисячі сімсот п'ятдесят) гривень, а в решті позову до ОСОБА_2 відмовлено. Також було вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким повністю задовольнити заявлений позов, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові є незаконним і необґрунтованим, винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарг, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

Згідно кредитного договору №708 від 26 січня 2007 року Відкрите акціонерне товариство «Держаний ощадний банк України в особі керуючого філією Миколаївське відділення №7285 ВАТ «Ощадбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України») надало ОСОБА_2 кредит у розмірі 75 000 (сімдесят п'ять тисяч) гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік, строком до 25 січня 2012 року, що підтверджується копією кредитного договору (а.с.4-5).

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 29 січня 2007 року було укладено іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 7400 кв.м. (а.с.6-8).

Згідно статті 1054 ч.1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В обумовлені кредитним договором строки ОСОБА_2 своїх зобов'язань по погашенню кредиту та сплаті відсотків не виконувала.

Станом на 9 грудня 2013 року прострочена заборгованість по вищезазначеному кредиту склала 113 406 гривень 51 коп., з них: прострочений основний борг по кредиту 74 750 гривень 00 коп.; прострочені проценти за користування кредитом 17 159 гривень 59 коп.; пеня за прострочений основний борг по кредиту 1 900 гривень 33 коп.; пеня в сумі 21 496 гривень 92 коп., що підтверджується копією розрахунку заборгованості (а.с.9).

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_3 не заперечував проти цього.

Відповідно до 525 ЦK України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частина 1 ст. 530 ЦК України передбачається, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. ст. 554, 610-612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання, при якому настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завданні простроченням збитки.

Згідно з ч. 4 ст. 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

У своїй письмовій заяві погодившись відшкодувати позивачу прострочений основний борг по кредиту в сумі 74 750 гривень 00 коп., представник відповідачки ОСОБА_3 просив суд відмовити позивачу в стягненні з ОСОБА_2 процентів та пені у зв'язку з закінченням строків давності.

Згідно кредитного договору на споживчі потреби остаточний строк повернення кредиту встановлений 25 січня 2012 року (а.с.4-5).

Кредитор звернувся до суду з позовом 25 грудня 2013 року (а.с.2-3).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність терміном три роки.

Згідно п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Збільшення позовної давності, встановленої законом, може бути допущена тільки за домовленістю сторін, що випливає з вимог ст. 259 ЦК України.

У відповідності до ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивач не звертався до суду з заявою про поновлення строку позовної давності і не навів поважних причин пропуску строку позовної давності.

З урахуванням викладеного суд вважав можливим застосувати до спірних правовідносин положення п.4 ст.267 ЦК України, задовольнивши письмову заяву представника відповідачки ОСОБА_3, тобто з відповідачки ОСОБА_2 необхідно стягнути визнану суму основного боргу по кредиту 74 750 гривень 00 коп., а в стягненні пені та в стягненні процентів вважав, що необхідно відмовити.

Проте, повністю погодитись з такою правовою позицією суду першої інстанції неможливо виходячи з наступного.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом, за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами, а не неустойкою, яка є не тільки способом забезпечення виконання зобов'язань, а також й однією з форм цивільно - правової відповідальності.

Проценти за користування кредитом у кредитних правовідносинах нараховуються на залишок кредитної заборгованості по основному зобов'язанню.

Зобов'язання по сплаті процентів за користування кредитом є похідним від зобов'язання по сплаті основного боргу та тісно з ним пов'язаним.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

До вимог про стягнення неустойки (пені) застосовується позовна давність в один рік (ч. 2 ст. 258 ЦК України). Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже, стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6 - 116 цс 13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для усіх судів України.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції щодо задоволення позову тільки в частині стягнення тіла кредиту та відмови в стягненні нарахованих процентів та пені є невірним та не основаним на діючих нормах матеріального та процесуального права.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що по справі необхідно стягнути нараховані проценти в сумі 17159 грн. 59 коп. в повному обсязі, а пеню - частково, в межах перебігу строку спеціальної позовної давності.

А саме, слід стягнути нараховану пеню на час звернення до суду в грудні 2013р.: суму пені на прострочений основний борг по кредитуз 01.12.2012р. по 09.12.2013р. в розмірі 10841 грн. 26 коп. та суму пені на несплачені нараховані проценти з 01.01.2013р. по 09.12.2013р. в розмірі 5634 грн. 04 коп.

Таким чином, загальна сума стягнення становить 108 384 грн. 89 коп., яка складається з: простроченого основного боргу по кредиту в сумі 74 750 гривень 00 коп.; прострочених процентів за користування кредитом в сумі 17 159 гривень 59 коп.; пені на прострочений основний борг по кредиту в сумі 10841 грн. 26 коп. та пені на несплачені нараховані проценти в сумі 5634 грн. 04 коп.

При таких обставинах, винесене рішення не може вважатися повністю законним та обґрунтованим, так як воно ухвалене без повних і всебічно з'ясованих обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог.

Згідно зі ст. 309 ч.1 п.п.1,3,4 ЦПК України, підставами для зміни або скасування рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції щодо відмови в частині позовних вимог не відповідають обставинам справи, а також суд порушив та неправильно застосував норми матеріального права та процесуального, у зв'язку з чим, є підстави для зміни рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч.1 п. 1,3,4; ст. 313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 21 травня 2014 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2, (ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором №708 від 26 січня 2007 року в сумі 108 384 грн. 89 коп. , яка складається з: простроченого основного боргу по кредиту в сумі 74 750 гривень 00 коп.; прострочених процентів за користування кредитом в сумі 17 159 гривень 59 коп.; пені на прострочений основний борг по кредиту в сумі 10841 грн. 26 коп. та пені на несплачені нараховані проценти в сумі 5634 грн. 04 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Також стягнути з ОСОБА_2, (ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судові витрати понесені за подачу апеляційної скарги в сумі 567 грн. 03 коп.

Рішення вступає в законну силу з моменту оголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді В.О. Панасенков

М.М. Драгомерецький