Провадження № 22-ц/779/2632/2015
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів: Ковалюка Я.Ю., Матківського Р.Й.

секретаря Капущак С.В.

за участю: представника апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3

позивача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 21 жовтня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В липні 2015 року ОСОБА_4 звернулась в суд з вказаним позовом, вимоги якого обґрунтувала тим, що 03.06.2011 року уклала договір дарування належного їй нежитлового приміщення загальною площею 46,4 м. кв. на першому поверсі в багатоквартирному будинку по АДРЕСА_1. Сторони домовились, що в цьому приміщенні і надалі буде знаходитьсь майно дарувальника, а саме конвектор, системи водо та газопостачання, в тому числі унітаз, умивальник, мийка, холодильник, холодильник вітрини з восьми секцій, прилавки - 4 шт., вітрина висяча, стелажі та деяке інше майно. Це було пов'язано з тим, що в цьому приміщенні і далі продовжував працювати магазин «Продукти», який перебував в оренді у підприємця ОСОБА_6 від 2010 року, яка орендувала нежитлове приміщення. Проте, 07.02.2015 року ОСОБА_2 розірвав договір оренди з ОСОБА_6 та заволодів всім майном позивача, що знаходилось в середині приміщення і відмовляється його повернути. Перелік майна підтверджений актом прийому-передачі від 01.04.2011 року між позивачем та ОСОБА_6 з відміткою, що станом на 07.02.2014 року все це майно є в наявності в приміщенні. Позивач вказувала, що дізналась про те, що ОСОБА_2 має намір продати магазин разом з її речами, залишеними там. За таких обставин просила зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_6 повернути їй вищевказане майно, а в разі його втрати стягнути з відповідачів вартість майна - 25 800 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21.10.2015 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_4 конвектор, унітаз, умивальник, мийку, холодильник, холодильник-вітрину з восьми секцій, 4 прилавки, вітрину висячу, стелажі, кондиціонер. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 258 грн. судового збору.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи, що воно ухвалене при неповному дослідженні всіх обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні усіх фактичних обставин справи, при неналежній оцінці доказів та обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував, що позов подано з пропущенням строків позовної давності. Так, ОСОБА_2 є законним власником нежитлового приміщення (продуктового магазину), який знаходиться в м. Івано-Франківську по АДРЕСА_1, згідно до укладеного 03.06.2011 року з ОСОБА_4 договору дарування. З моменту укладення договору в подарованому приміщенні залишилось все спірне майно, яке необхідне для здійснення належної господарської діяльності. Позивач могла забрати спірне майно при відчуженні приміщення. Позов подано більш ніж через 4 роки після укладення договору дарування, проте в рішенні суду необґрунтовано вказано, що позивач довідалась про порушення свого права 07.02.2015 року. З моменту укладення договору ОСОБА_4 жодного разу не зверталась до ОСОБА_2 з вимогою про повернення їй майна, яке знаходиться в магазині.

Апелянт посилається на те, що п.8 Договору дарування передбачено, що обдарований зобов'язується використовувати придбаний об'єкт за цільовим призначенням. З акту прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.04.2011 року вбачається, що все майно, яке знаходиться у приміщенні магазину відноситься до технічного обладнання та є його невід'ємною частиною. Вважає, що позивач уклавши договір дарування вчинив дії, які свідчать про її відмову від права власності на спірне майно, а тому право власності на нього припинилось. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, та виходити з презумпції правомірності набуття права власності на певне майно.

Зважаючи на наведене ОСОБА_2 просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам законодавства оскаржуване рішення відповідає не повністю.

Задовольняючи частково позовні вимоги та зобов'язуючи ОСОБА_2 повернути ОСОБА_4 майно, вказане в позовній заяві, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не довів тієї обставини, що позивач подарувала йому спірні речі одночасно та у складі спірного нежитлового приміщення.

Частиною першою статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст.770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. Сторони можуть встановити у договорі найму, що у разі відчуження наймодавцем речі договір найму припиняється.

Відповідно до акту прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.04.2011 року підприємець ОСОБА_6, як орендар, прийняв спірне нежитлове приміщення для розміщення магазину з роздрібної торгівлі продуктовими товарами. В акті крім іншого зазначено, що приміщення відповідає технічним умовам, під'єднане індивідуальне опалення - конвектор, у приміщенні санвузла розташований умивальник та раковина, в наявності холодильник, вітрина 8 секцій, прилавки - 4 шт., вітрина висяча, у кладовці стелажі, кондиціонер. Позивачем не представлений сам договір оренди приміщення, а тому неможливо дослідити строк його дії, умови передачі приміщення, права та обов'язки сторін тощо.

03.06.2011 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 нежитлове приміщення загальною площею 46,4 м. кв. на першому поверсі в багатоквартирному будинку по АДРЕСА_1.

Сторони визнали, що дане приміщення використовувалось, як магазин.

Як вбачається з виписки є Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців основним видом економічної діяльності ОСОБА_4 є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Як вбачається з договору оренди нежитлового приміщення та акту прийому-передачі нежитлового приміщення представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 передала в платне тимчасове користування ОСОБА_6 нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 06.01.2014 року.

Відповідно до "Державних будівельних норми України. Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005"нежитлове приміщення - приміщення в структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду. Є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. Згідно з п. 2.50 розділу "Нежитлові поверхи (приміщення)" ДБН В.2.2-15-2005 у першому, другому та цокольних поверхах житлових будинків допускається розміщувати приміщення адміністративні, магазинів роздрібної торгівлі, громадського харчування, побутового обслуговування тощо згідно з переліком та відповідними вимогами щодо загальної площі та кількості відвідувачів.

Відповідно до ДБН В.2.2-15-2005 та Збірника укрупнених показників вартості відтворення функціональних об'єктів-аналогів для оцінки малоповерхових будинків, будівель та споруд, затвердженого наказом Фонду державного майна України та Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства 23.12.2004 р., № 2929/227, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.01.2005г. за № 54/10334, до інженерного обладнання будинків входять мережі, устаткування та прилади опалення, водопостачання, каналізації, газифікації та вентиляції.

Згідно ст. 186 ЦК, річ, призначена для обслуговування іншої ( головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю, яка слідує за головною річчю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виходячи із положень закону, слід вважати, що вказане позивачем майно, а саме конвектор, унітаз, умивальник, мийка, кондиціонер відноситься до інженерних мереж нежитлового приміщення по АДРЕСА_1. призначені для обслуговування нежитлового приміщення і являються його приналежністю, а тому не може бути витребуване у відповідача і повернуте позивачу.

Що стосується іншого спірного майна, заявленого позивачем, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності.

Згідно із цією нормою допускається добровільна відмова власника від належного йому права (по суті відмова від конкретної речі чи речей) або шляхом публічного оголошення про це або шляхом вчинення реальних дій, які безумовно свідчать про намір власника.

Відповідно до ст.336 ЦК України особа, яка заволоділа рухомою річчю, від якої власник відмовився (стаття 347 цього Кодексу), набуває право власності на цю річ з моменту заволодіння нею.

Заволодіння матиме місце, коли особа приступила до використання речі чи здійснила інші дії, що свідчать про звернення речі у власність.

Як встановлено колегією суддів, про що не заперечують і сторони, ОСОБА_4 незважаючи на наявність договору дарування нежилого приміщення племіннику -відповідачу по справі ОСОБА_2, по 01.01.2015 рік здавала дане приміщення в оренду ОСОБА_6, мала до цього майна доступ, отримувала за оренду кошти та сплачувала податки, що також підтверджується і наданими документами (а.с.42-54).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині зобов'язання повернути позивачу інші рухомі речі, оскільки апелянт не навів жодних доказів того, що разом з подарованим приміщенням йому подаровано і рухоме майно, яке є предметом спору, та що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду.

З наведеного вбачається, що заявлені ОСОБА_4 вимоги щодо порушення її права на рухоме майно є частково обґрунтованими, підтверджені належними доказами, та такими, що підлягають до часткового задоволення.

Приймаючи до уваги вище наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні, оскільки по даній справі є передбачені ст.309 ЦПК України підстави для зміни рішення.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 21 жовтня 2015 року змінити.

Рішення суду в частині зобов'язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_4 конвектор, унітаз, умивальник,мийку, кондиціонер скасувати.

У цій частині позовних вимог відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

Я.Ю. Ковалюк

Р.Й. Матківський