АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5463/2015 Головуючий у першій інстанції - Юзькова О.Л.
Доповідач - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Крижанівської Г.В.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Кренця О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «Надра» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 04.07.2013 по 15.08.2014 в розмірі 40 579 грн. 80 коп.

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що вона працювала у відповідача до 13.02.2009 і оскільки останній не провів з нею розрахунку при звільненні, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.11.2012 на її користь було стягнуто 9 280 грн. 17 коп. вихідної допомоги, 2 026 грн. 39 коп. в якості оплати за роботу у вихідні дні в грудні 2008 - січні 2009 років та 136 887 грн. 03 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 13.02.2009 по 27.11.2012. Однак, після 27.11.2012 відповідач продовжив порушувати її права на отримання належних грошових сум, які були стягнуті рішенням суду від 27.11.2012, виконання якого відбулося в примусовому порядку, оскільки відповідач добровільно рішення суду не виконував. Фактичну виплату грошових коштів, в тому числі оплату за роботу у вихідні дні в грудні 2008 - січні 2009 років в сумі 2 026 грн. 39 коп., відповідач здійснив лише 03.07.2013, коли такі грошові кошти були стягнуті з відповідача примусово у виконавчому провадженні. З цих підстав рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.11.2013 з відповідача на користь позивача було стягнуто 395 грн. 14 коп. в якості індексації та компенсації позивачу втрати частини заробітної плати (оплати за роботу у вихідні дні), викликаної порушенням строків її виплати, а також 21 009 грн. 40 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 27.11.2012 по 03.07.2013. Фактичну виплату належної позивачу суми індексації та компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок порушення строків її виплати (395,14 грн.) та виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.11.2013, яким зазначена сума була стягнута з відповідача, останній здійснив лише 15.08.2014. Вказані 395,14 грн. є сумою індексації та компенсації позивачу втрати його частини заробітної плати внаслідок порушення відповідачем строків її виплати. Тому позивач вважає суму такої компенсації складовою частиною належної йому заробітної плати, а саме оплати за роботу у вихідні дні в грудні 2008 - січні 2009 в сумі 2 026,39 грн., виплату якої відповідач здійснив лише 03.07.2013 без врахування суми індексації, внаслідок чого вона була стягнута з відповідача рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.11.2013. В період з 03.07.2013 по 15.08.2014 відповідач не виконував рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.11.2013, яким на користь позивача було стягнуто належну йому частину заробітної плати у вигляді суми індексації та компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок порушення строків її виплати, не здійснював виплату стягнутої на користь позивача 395,14 грн. суми такої індексації, позивач вважає, що з боку відповідача продовжило тривати порушення її прав. Оскільки, з боку відповідача допускалась затримка виплати вищевказаної складової заробітної плати та невиконання рішення суду, яким вона була стягнута на користь позивача, позивач вважає, що це є підставою для застосування по відношенню до відповідача вимог ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.02.2015 позов задоволено частково: стягнуто з ПАТ КБ «Надра» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 37 270 грн. 10 коп. Стягнуто з ПАТ КБ «Надра» на користь держави судовий збір у сумі 372 грн. 70 коп.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вважає, що суд дійшов необґрунтованого висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки сума індексації, нарахована на суму компенсації за роботу у вихідні дні у грудні 2008 року - січні 2009 року у розмірі 395 грн. 14 коп. за період з березня 2009 року по червень 2013 року не входить до сум, що належали ОСОБА_4 при її звільненні 13.02.2009 з ПАТ КБ «Надра».

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю і необґрунтованістю та просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене у відповідності з вимогами закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при звільненні позивача допустив порушення трудового законодавства і не виплатив належні позивачу суми при звільненні, зокрема суму індексації, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

З вказаним висновком суду погодитись не можливо, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.11.2012 (а.с. 5-12), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12.03.2013 (а.с. 20-25) з ПАТ «КБ «Надра» на користь ОСОБА_4 сягнуто належну ОСОБА_4 при звільненні 13.02.2009 невиплачену компенсацію за роботу у вихідні дні в сумі 2 026,26 грн., вихідну допомогу в сумі 9 280,17 грн., середній заробіток в розмірі 136 887,03 грн. за період затримки виплати належних при звільненні грошових сум з дня звільнення з 13.02.2009 по 27.11.2012.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.11.2013 було встановлено, що 03.07.2013 на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27.11.2012 ОСОБА_4 отримала від ПАТ «КБ «НАДРА» 148 193 грн. 59 коп. (а.с. 15-19).

06.11.2013 рішенням Шевченківського районного суду м. Києва стягнуто з ПАТ «КБ «НАДРА» на користь ОСОБА_4 21 009,40 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 13.02.2009 з дати постановлення рішення по дату його фактичного виконання (з 27.11.2012 по 03.07.2013) та 395,14 грн. індексу інфляції (компенсації втрати частини заробітної плати) у період з березня 2009 року по червень 2013 року від належної оплати (компенсації роботи) в неробочі дні у грудні 2008 року-січні 2009 року).

Після закінчення касаційного оскарження вказаного рішення (ухвала ВССУ від 04.06.2014) ПАТ «КБ «НАДРА» його виконало, що підтверджується оплаченою банком 25.07.2014 платіжною вимогою ГУ НБУ по м. Києву та Київської області № 1500 від 15.07.2014, якою було погашено борг за виконавчим листом Шевченківського районного суду м. Києва № 761/23915/13-ц від 14.03.2014 у розмірі 23 744 грн. 99 коп.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Отже обов'язковою умовою застосування до правовідносин сторін відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є сукупність обставин, а саме: наявність в день звільнення суми, що належить до сплати роботодавцем працівнику при звільненні; вина роботодавця у невиплаті працівнику в день його звільнення суми вихідної допомоги; існування в момент звільнення спору про розмір сум, які належать працівнику до виплати.

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судовим рішенням по справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «КБ «НАДРА», що набрало законної сили, (рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.11.2013) було встановлено перелік сум, які згідно ст.ст. 116, 117 КЗпП України належали ОСОБА_4 від ПАТ «КБ «НАДРА» при звільненні у лютому 2009 року, а саме: сума вихідної допомоги у розмірі трьох окладів - 9 280,17 грн.; сума компенсації за роботу в вихідні дні у грудні 2008 року - січні 2009 року - 2 026,26 грн.

Вказаним судовим рішенням було встановлено, сплату ПАТ «КБ «НАДРА» на користь ОСОБА_4 суми вихідної допомоги у розмірі та суми компенсації за роботу в вихідні дні у грудні 2008 року - січень 2009 року, а також застосування (стягнення) до (з) ПАТ «КБ «НАДРА» штрафної грошової відповідальності згідно ст. 117 КЗпП України (за несплату вищевказаних сум ОСОБА_4 при звільненні у 2009 році) у розмірі 136 887,03 грн. за період з дня звільнення до дня ухвалення рішення (з 13.02.2009 по 27.11.2012).

Також зазначеним рішенням суду згідно ст. 34 «Про оплату праці» до суми компенсації ОСОБА_4 за роботу в вихідні дні у грудні 2008 - січні 2009 року застосовано механізм індексації (компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством) та згідно ст. 117 КЗпП України на користь ОСОБА_4 стягнуто суму середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з дати винесення рішення про стягнення суми вихідної допомоги та компенсації за роботу в вихідні дні у грудні 2008 - січні 2009 року за час затримки розрахунку по дату фактичного розрахунку у розмірі 21 009 грн. 40 коп.

У зв'язку з тим, що банком не було виплачено в день звільнення ОСОБА_4 суму компенсації за роботу в вихідні дні у грудні 2008 року - січні 2009 року до банку було застосовано: згідно ст. 117 КЗпП України штрафну, грошову відповідальність у розмірі 136 887,03 грн. за період з дня звільнення до дня ухвалення рішення (з 13.02.2009 по 27.11.2012) та з дня ухвалення рішення по день фактичного розрахунку (з 27.11.2012 по 03.07.2013 у розмірі 21 009,40 грн., а разом 157 896,43 грн.; згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» механізм індексації (компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін за період з березня 2009 року по червень 2013 року) - стягнення суми у розмірі 395,14 грн.

Отже, порушене право позивача було відновлено і за рішенням суду стягнуто з відповідача передбачені законом суми в якості компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

Звертаючись до суду з даним позовом позивачка просила стягнути середній заробіток за період після дня фактичного розрахунку по день виконання рішення суду про стягнення суми індексу інфляції.

Проте, сума індексації, нарахована на суму компенсації ОСОБА_4 за роботу в вихідні дні у грудні 2008 року - січні 2009 року у розмірі 395,14 грн. за період з березня 2009 року по червень 2013 року (згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.11.2013) не входить до сум, що належали ОСОБА_4 до виплати від ПАТ «КБ «НАДРА» при її звільненні 13.02.2009. Тобто, ця сума індексації у розмірі 395,14 грн. об'єктивно не існувала в момент звільнення позивачки, а тому у банку не було обов'язку її сплатити в день звільнення ОСОБА_4 та, відповідно, й відсутня вина останнього за її несплату.

Таким чином, відсутня правова підстава для застосування до відповідача грошової відповідальності у розмірі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у 2009 році згідно ст. 117 КЗпП України, оскільки роботодавець згідно вказаної норми несе відповідальність за невиплату працівнику в день звільнення лише тих сум, які існували при звільненні, а не були нараховані як сума інфляції після дати звільнення.

Водночас, слід наголосити, що Конституційний Суд України у рішенні по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України від 15.10.2013 № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу від 22.02.2012 по справі № 1-5/2012 зазначається, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Конституційний Суд України в обох рішеннях розглядав питання про застосування строку позовної давності до вимог по індексації заробітної плати та до вимог про стягнення моральної шкоди у трудових відносинах. При цьому рішення Конституційного Суду України в резолютивних частинах (та в мотивувальних) не містять висновків про те, що до роботодавця можна застосувати відповідальність згідно ст. 117 КЗпП України за невиплату в день звільнення суми індексації заробітної плати, яка при звільненні ще не існувала.

В постанові від 22.01.2014 Верховний Суд України дійшов висновку, що відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України може застосовуватися до роботодавця за те, що саме при звільненні працівнику не було виплачено заробітну плату (право на отримання якої у працівника було в момент звільнення).

В постанові від 29.01.2014 Верховний Суд України прийшов до висновку, що відповідальність за невиплату в день звільнення працівнику заробітної плати, передбачена ст. 117 КЗпП України, може застосовуватися до роботодавця до дати фактичного розрахунку, і після ухвалення рішення про стягнення заробітної плати та застосування відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість заявлених позивачем вимог та, як наслідок, помилковість висновку суду про наявність належних правових підстав для їх задоволення.

Крім цього, слід звернути увагу й на те, що суд першої інстанції помилково не застосував до правовідносин сторін ст. 14 Податкового Кодексу України та не врахував положення пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 22.12.1999 № 13 в якій зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Однак, суд першої інстанції, дійшовши висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, в резолютивній частині оскаржуваного рішення не зазначив, що сума, яка підлягає стягненню визначена судом без утримання відповідного податку і інших обов'язкових платежів.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги і приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції, у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, і відповідно ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову згідно вимог ст. 309 ЦПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді