Справа №618/40/15-ц
Провадження №2/618/29/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року

Дворічанський районний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Буніна Є.О.,

за участю секретаря Будної О.М.,

позивачки ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в cмт.Дворічна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на автомобіль в порядку поділу майна подружжя,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на автомобіль в порядку поділу майна подружжя. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що у період шлюбу, 18 січня 2008 року її чоловік ОСОБА_2 придбав автомобіль Шевроле Лацетті, 2005 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1. Передачу автомобіля здійснено на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 18 січня 2008 року, відповідно до якої ОСОБА_2 має право керувати та розпоряджатися даним автомобілем. ОСОБА_3 написала розписку про те, що вона отримала гроші в сумі 120000 гривень від ОСОБА_2 за вищевказаний автомобіль.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала позов в повному обсязі, просила його задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов визнав у повному обсязі, не заперечував проти його задоволення.

В судові засідання відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 двічі не з'явилися, причини своєї неявки до суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, про що свідчать розписки про отримання ними судових повісток.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

03 червня 1989 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 уклали шлюб, який було зареєстровано Дворічанським відділом ЗАГС Харківської області, актовий запис №18 (а.с.6).

18 січня 2008 року ОСОБА_3 надала довіреність і уповноважила ОСОБА_2 та ОСОБА_5 керувати та розпоряджатися автомобілем Chevrolet Lacetti, 2005 року випуску, кузов № НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_3, належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4, виданого МРЕВ м.Харкова 17 березня 2006 року. Довіреність видана строком на сім років та діє до 18 січня 2015 року, з правом тимчасового виїзду за кордон (а.с.7а).

В той же день, 18 січня 2008 року ОСОБА_3 написала розписку про те, що отримала від ОСОБА_2 120000 гривень за вищевказаний автомобіль (а.с.7, 8).

ОСОБА_2 з 2008 року по теперішній час користується вказаним автомобілем. Жодних перешкод в користуванні автомобілем у нього не виникало, він вчасно проходив технічний огляд та інші перевірки у ДАІ, отримав тимчасовий реєстраційний талон, але зареєструвати автомобіль на своє ім'я не мав фінансової можливості.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 стверджують, що розписка та довіреність - це договір купівлі-продажу автомобіля, і саме ці документи підтверджують факт переходу права власності на відповідний автомобіль від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 Але з довіреності від 18 січня 2008 року, суд вбачає, що ОСОБА_3 уповноважує експлуатувати, керувати, ремонтувати, розпоряджатися та виконувати інші дії щодо належного їй автомобіля Шевроле Лацетті, державний номер НОМЕР_1 (а.с.7а).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно зі ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 665 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.ст. 237, 244, 245 ЦК України довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

За своїм юридичним змістом договір доручення є договором про представництво, оскільки повірений зобов'язується діяти від імені довірителя.

Відповідно до вимог ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» реєстрація, перереєстрація зняття з обліку транспортних засобів здійснюється відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 1388 від 07 вересня 1998 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів». Згідно цього Порядку встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів. Цей порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, а особи, які порушують цей Порядок, несуть відповідальність згідно із законом.

Відповідно до п.8 вищевказаної Постанови КМУ №1388 довіреність не є підставою для реєстрації права власності на майно.

Як вбачається з матеріалів справи, в порушення вказаного Порядку, спірний автомобіль не був знятий з обліку в органах ДАІ та залишився зареєстрованим за відповідачем ОСОБА_3 (а.с.8).

Таким чином, суд вважає, що згідно з вимогами ст.ст. 238, 244 ЦК України довіреність не є правовим оформленням переходу права власності, а тому згідно вказаної довіреності від 18 січня 2008 року до ОСОБА_2 не перейшло право власності на автомобіль від відповідача ОСОБА_3, оскільки видачу довіреності без укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності на автомобіль.

Окрім того, згідно роз'яснень, які містяться в п. 8. Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно із ст. 210 та ст. 640 ЦК України, не вважається вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Відповідно до вищевказаного Порядку державної реєстрації автомобілів вона є обов'язковою для придбаних автомобілів в органах ДАІ. З урахуванням вказаного, сторони не визначили питання про зняття автомобіля з обліку, сплату податків, платежів за огляд автомобіля, реєстрацію, перереєстрацію та зняття його з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків, а тому відповідно не досягли всіх істотних умов, визначених законом для укладення договору купівлі - продажу.

Оскільки автомобіль на час видачі довіреності не був знятий з реєстраційного обліку, не було сплачено відповідні податки та збори, договір купівлі - продажу не міг бути укладений, а тому суд вважає, що між сторонами було укладено договір доручення на право користування та розпорядження автомобілем, позивач за довіреністю не набув права власності на автомобіль, а тому застосувати наслідки договору купівлі - продажу неможливо.

Відповідно ч.1 ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно з ч.3 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показання свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 3 ст.60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Сторонами, всупереч вимог ст.ст. 10, 11, 57, 60 ЦПК України, належних та допустимих доказів, достатніх для задоволення позовних вимог не надано.

Матеріали справи свідчать, що сторонами не дотримано спеціального порядку перереєстрації транспортного засобу; автомобіль з обліку не знімався і інші дії сторонами договору не виконувалися.

Суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання спірного автомобілю об'єктом права спільної сумісної власності та розподіл майна подружжя не підлягають задоволенню, оскільки подружжя ОСОБА_1 не набуло права власності на вказаний автомобіль у встановленому законом порядку, а тому вирішувати питання про розподіл спірного автомобілю неможливо.

Суд вважає, що визнання позову відповідачем ОСОБА_2 суперечить закону з вищевказаних підстав, а тому на підставі ч. 4 ст. 174 ЦПК України, відмовляє у прийнятті визнання позову відповідачем ОСОБА_2

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалася позивачка, як на підставу своїх вимог, а відповідач, не заперечував проти задоволення позову, заслухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 15, 57-60, 208-209, 212-215, ч.1 ст.218 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на автомобіль в порядку поділу майна подружжя.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Дворічанський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 (десяти) днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України.

Суддя Є.О. Бунін