Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.11.2015 Справа №607/13346/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді: Дзюбановського Ю.І.

при секретарі судового засідання: Борисевич І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, надалі позивач, звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, надалі відповідач, в якому просить в порядку поділу спільного нажитого майна, яке є спільному сумісною власністю визнати за ним право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 загальною площею 50,3 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримує повністю, в їх обґрунтування зазначає, що за час спільного проживання із відповідачем подружжям було придбано квартиру по АДРЕСА_1, яка відноситься до спільної сумісної власності подружжя і частки в якій є рівними. Шлюб між сторонами був розірваний і, враховуючи недосягнення згоди просить поділити спільне набуте майно в ідеальних частках, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири.

В судовому засіданні представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що матеріали справи не містять доказів придбання квартири за спільні сімейні кошти. Запропонований позивачем варіант поділу квартири є незаконним, оскільки в квартирі разом із матір'ю зареєстровані та проживають двоє дітей різної статті, що буде суперечити їхнім правам та інтересам. Також, при поділі майна слід в даному випадку відійти від рівності часток подружжя, враховуючи проживання з відповідачем двох неповнолітніх дітей та перебування їх на її утриманні.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 і ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 03 жовтня 1994 року, актовий запис №19, про що свідчить свідоцтво про одруження від 26.03.2004р. №183629 (повторне).

У сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_5.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 23.04.2015р. по справі №607/2090/15-ц шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний.

08 травня 2003 року між ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_2 був укладений Договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_2 придбала двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,3 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м. Договір нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за №3426.

Із витягу будинкової книги вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_2 та її діти дочка ОСОБА_4, син ОСОБА_5

Згідно ч. 3 ст. 13 Кодексу про шлюб та сім'ю, положення якого діяли на момент укладення шлюбу та укладення договору, час виникнення прав та обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Зазначені положення відображені також в Сімейному кодексі України, а саме згідно ч. 1 ст. 60 Кодексу майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що квартира АДРЕСА_1 загальною площею 50,3 кв.м., відноситься до спільної сумісної власності, оскільки придбана у шлюбі сторонами за спільні сімейні кошти, а відтак частки у квартирі є рівними. Інших доказів, які б спростовували твердження позивача щодо придбання квартири у шлюбі за спільні сімейні кошти представником відповідача не подано.

Не заслуговують на увагу твердження представника відповідача щодо того, що поділом квартири будуть порушенні права та інтереси неповнолітніх дітей, які проживають разом із матір'ю у квартирі, оскільки в даному випадку позивач не ставить питання згідно ст. 71 СК України про реальний поділ квартири шляхом виділу його частки в натурі, а лише користується наданим йому нормами законодавства правом на визнання права на його ідеальну частку власності у спільно набутому майні.

Посилання представника відповідача на необхідність відступлення від рівності часток подружжя при поділі майна, враховуючи проживання разом із відповідачем двох дітей в даному випадку судом не беруться до уваги, оскільки ні позивач, а ні сама відповідач не звертається про збільшення частки майна, відсутність доказів стягнення на користь дружини аліментів, розмір яких є недостатнім для забезпечення їхнього розвитку, і приймаючи до уваги при цьому факт підтвердження сплати позивачем ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 в добровільному порядку матеріального забезпечення, квитанції про які знаходяться в матеріалах справи, що представником відповідача не заперечується.

Тому суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення, оскільки підтвердженні матеріалами справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не спростовані відповідачем.

Згідно ст. 88 ЦПК України судовий збір позивачу не відшкодовується.

Разом з тим, суд вважає, що при ухвалені рішення у справі слід скасувати вжитті ухвалою суду від 28.08.2015р. за заявою позивача заходи забезпечення позову, потреба у застосуванні яких відпала.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 60, 88, 212, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 60, 63, 69, 70 Сімейного кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна шляхом визнання права власності на 1/2 частку квартири - задовольнити.

2.В порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 загальною площею 50,3 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м.

3.Заходи забезпечення позову, які були вжитті ухвалою суду від 28 серпня 2015 року по справі №607/13346/15-ц - скасувати.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційної скарги не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяЮ. І. Дзюбановський