Номер провадження: 22-ц/785/5255/15
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Оверіної О.В., Таварткіладзе О.М.,

з участю секретаря судового засідання - Книгиницького О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання договору поруки припиненим, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» - Земщук Олени Сергіївни на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.04.2015 року,-

встановила :

21.07.2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання договору поруки від 03.07.2008 року припиненим, посилаючись на те, що не надавала своєї згоди на підвищення процентної ставки за кредитним договором, укладеним банком з ОСОБА_3

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.04.2015 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено.

Визнано припиненим договір поруки №SR-501/167/2008 від 03.07.2008 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», з ОСОБА_2

Не погоджуючись з рішенням суду представник ПАТ «ОТП Банк» - Земщук О.С. подала апеляційну скаргу, в якій в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та не правильне застосування матеріального права просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.04.2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Свої вимоги апелянт обґрунтовував тим, що між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 18.03.2009 року був укладений додатковий договір до оскаржує мого договору поруки, відповідно до якого в разі зміни боргових зобов'язань після укладання цього договору, такі боргові зобов'язання забезпечуються в їх повному розмірі без укладання будь-яких додаткових договорів, в зв'язку з чим апелянт вважав, що судом першої інстанції неправомірно застосовані до спірних правовідносин положення ч.1 ст. 559 ЦК України та висновки Верховного Суду України викладені в постанові від 17.09.2014 року по справі №6-6цс14.Крім того, представник ПАТ «ОТП Банк» зазначив, що районним судом в порушенні норм процесуального права було розглянуто справу поза межами позовних вимог, адже позивач не просив суд застосувати до спірних правовідносин положення ч.4 ст. 559 ЦК України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 3 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір за № МL-501/1167/2008, згідно з яким банк надав позичальникові кредит у сумі 250000 доларів США, зі строком - 03 липня 2023 року. У п. 3 договору передбачено, що сторони домовилися, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка: фіксованій відсоток 5,49% + FIDR.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, банк 03 липня 2008 р. уклав з ОСОБА_2 договір поруки № SR-501/167/2008.

Згідно з п. 1 цього договору, поручитель ОСОБА_2 зобов'язалася відповідати за повне і своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором

Відповідно до п.п. «б» п.2.1. договору поруки, боржник зобов'язаний сплатити відсотки за користування отриманими кредитними коштами, згідно з кредитним договором, у розмірі, в терміни і в порядку, що передбачені в кредитному договорі.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Банк виконав свої зобов'язання щодо надання позичальникові кредитних коштів.

Однак ОСОБА_3 свої зобов'язання з повернення кредиту в обумовлені кредитним договором строки не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

За вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно зі ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

15 липня 2011 р. між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 був укладений додатковий договір № 3 до зазначеного кредитного договору. Пунктом 2 додаткового договору передбачено, що у випадку порушення позичальником будь-яких своїх зобов'язань, встановлених п.1 додаткового договору, фіксована процентна ставка чи фіксований відсоток підвищується на 4% річних, в порядку, передбаченому цим додатковим договором.

Суду не надано доказів обізнаності поручителя ОСОБА_2 з укладеним 15 липня 2011 р. між позичальником ОСОБА_3 та банком додатковим договором до кредитного договору від 03 липня 2008 р.

18 березня 2009 р. між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладений додатковий договір № 1 до договору поруки № SR-501/167/2008 від 03.07.2008 р., яким були внесені зміни до кредитного договору № МL-501/1167/2008 від 03.07.2007 р.

Однак суд вважав безпідставними доводи відповідача ПАТ «ОТП Банк», що за додатковим договором позивач погодилася на будь-які подальші зміни у кредитному договорі, тому немає потреби узгоджувати з нею збільшення розміру відповідальності поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно з ч. 1 ст. 641 ЦК України, пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Відповідно до ч. 1 ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт), повинна бути повною і безумовною.

Висловлена у 2009 р. у додатковому договорі до договору поруки 2008 р. згода ОСОБА_2 на зміну відсотків за кредитним договором, у якому вона не є стороною, не можна вважати згодою позивача на збільшення розміру її відповідальності, як поручителя.

Такої згоди поручителя ОСОБА_2 банк не отримував, з пропозицію укласти додатковий договір не звертався, тому правова позиція банку у справі є хибною.

Також відсутні докази відмови поручителя ОСОБА_2 від узгодження можливих змін у договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Разом з тим колегія суддів вважає помилковим посилання в мотивувальній частині рішенні суду першої інстанції на висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 17.09.2014 року по справі №6-6цс14 та ч.4 ст. 559 ЦК України, оскільки підстава припинення поруки у даній справі є зміна зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності (ч.1 ст. 559 ЦК України), а не закінчення строку дії поруки, а тому в цій частині доводи апеляційної скарги є обґрунтованими у зв'язку з чим рішення в мотивувальний частині підлягає зміні.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта, щодо виходу суду при розгляду справи, за межі позовних вимог, оскільки рішенням було припинено поруку позивача, що й було предметом позову.

Крім того колегія суддів зауважує, що підписання позивачем додаткової угоди не є підтвердженням надання згоди на збільшення обсягу зобов'язання у розумінні ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія,-

вирішила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» Земщук Олени Сергіївни - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.04.2015 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 17.09.2014 року по справі №6-6цс14 та на ч.4 ст. 559 ЦК України.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.В.Оверіна

О.М.Таварткіладзе