Справа № 363/1570/15-ц Головуючий у І інстанції Скарлат О. І.
Провадження № 22-ц/780/5793/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 42 19.11.2015
УХВАЛА

Іменем України

19 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Роговської Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, зобов'язання укласти договір міни та стягнення компенсації,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просили зобов'язати відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні їхнім житлом, а саме квартирою № 35 по вул. Київській, 20, у м. Вишгороді, Київської області, що належить сторонам на праві спільної часткової власності, шляхом примусового виселення відповідача до житлового приміщення, що належить йому на праві спільної часткової власності за адресою: АДРЕСА_1, зобов'язати відповідача укласти з позивачкою ОСОБА_2 договір міни часток права власності на спірні квартири 1/2 належну їй частину на праві власності на квартиру № 7, по пр-ту Шевченка, 6-а, у м. Вишгороді, Київської області на 1/3 частину належну відповідачеві на праві власності в квартирі АДРЕСА_2, а також стягнути з відповідача на її користь різницю вартості часток у праві власності в розмірі 98 374,71 грн. та судові витрати.

Умотивовуючи позовні вимоги, посилалися на те, що вони разом із відповідачем ОСОБА_2 є співвласниками квартири № 35, по вул. Київській, 20, у м. Вишгороді, Київської області, та вона, ОСОБА_2, перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі до жовтня 2014 року. Вказують, що відповідач поводить себе агресивно по відношенню до них та вбачають неможливим подальше спільне проживання з ним, а тому були змушені звернутися до суду із зазначеним позовом.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 07 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій просили його скасувати у частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користування житловим приміщенням шляхом виселення та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що внаслідок протиправної поведінки відповідача по відношенню до них, позивачі не можуть повною мірою користуватися своїм житловим приміщенням та проживати в ньому, а тому позовні вимоги у частині усунення перешкод у користуванні житловим приміщення шляхом виселення є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що заявлені позивачами вимоги щодо виселення відповідача не підлягають задоволенню, оскільки законні підстави для обмеження його у користуванні належним йому майном відсутні, а вимоги про зобовязання відповідача укласти з позивачкою договір міни часток в нерухомому майні, що перебуває у власності сторін, не ґрунтуються на вимогах закону.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 є співвласниками квартири № 35, по вул. Київській, 20, у м. Вишгороді, Київської області (а. с. 7).

Відповідно до довідки № 1099 від 21 травня 2014 року, виданої КПЖ і КГ Вишгородської міської ради, у вищевказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 (а. с. 9).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 жовтня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 було розірвано (а. с. 10-12).

Відповідно до рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 січня 2015 року, визнано за позивачкою ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири № 7, по пр. Шевченка, 6-а, у м. Вишгород, Київської області, а інша 1/2 частина належить відповідачу ОСОБА_2 Дане рішення набрало законної сили 24 березня 2015 року.(а. с. 77-86).

Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника.

Згідно ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків встановлених законодавством.

Виходячи з аналізу чинного законодавства, що регулює право власності на житлове приміщення, вбачається, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК України).

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному житловому приміщенні, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження не дали позитивних результатів. Маються на увазі,зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що відповідач чинить позивачам перешкоди у користуванні належним їм майном, а правові підстави для позбавлення його права вільного користування чи розпорядження майном, що перебуває у його власності, зокрема частиною спірної квартири, відсутні.

Доводи апелянтів про те, що відповідач поводить себе неадекватно, веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, у зв'язку з чим притягувався до адміністративної відповідальності, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст.58 ЦПК України, а навпаки спростовуються матеріалами справи, а їхні посилання на те, що відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення за ст.173-2 КУпАП, колегія також не бере до уваги, оскільки судом першої інстанції було вірно встановлено, що сам по собі висновок дільничного інспектора не доводить притягнення особи до адміністративної відповідальності, а відповідне рішення позивачами до суду надано не було та даний факт відповідачем не визнавався.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: