Справа № 2-145/2010
№ провадження 2-145/2010
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2010 року Сколівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Гуменної Н.М.

при секретарі Трембач М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сколе Львівської області в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Укртранснафта» філії «Магістральні нафтопроводи «Дружба» про стягнення заборгованості по заробітній платі за роботу на території гірського населенного пункту та компенсації втрачених доходів,

встановив:

Позивач звернулась в суд з позовом до ВАТ «Укртранснафта», в якому просить стягнути з відповідача заборговність по виплаті гірських за 1998-2005 роки та компенсацію втрачених доходів в загальній сумі 99 088 грн. 02 коп., а також судові витрати. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона з 17.12.1974 року була прийнята на роботу монтером зв»язку 3-го розряду Львівської експлуатаційної технічної контори, яка згідно наказу № 2 від 04.09.1998 року перетворена в Управління ВАТ «Магістральні нафтопроводи «Дружба», а наказом №4 від 02.01.2002 року реорганізовано в Управління зв»язку філії «Магістральні нафтопроводи «Дружба» ВАТ «Укртранснафта», де працювала до виходу на пенсію і наказом №8-к від 12.01.2005 року звільнена з роботи згідно ст.38 КЗУпП. Після чого, наказом № 11-к від 12.01.2005 року прийнята електромонтером СУТЗ 4 розряду в цех електрозв»язку «Карпати» по строковому договору і звільнена наказом №5-к від 17.01.2006 року у зв»язку із закінченням договору. 16.01.1998 року вона отримала посвідчення встановленого зразка про те, що вона є громадянкою, яка проживає на території гірського населеного пункту, якому надано статус гірського. Однак, підвищення їй до посадового окладу на 25% за роботу на території гірського населеного пункту їй не виплачувалася аж до часу виходу на пенсію - 26.01.2006 року.

В судовому засіданні позивач, представник позивача дали пояснення аналогічні наведеним, просять позов задоволити.

Представники відповідача Шолок В.М. та Коханчик В.М. в судовому засіданні позов не визнали, та подали в судове засідання заперечення на позовну заяву, в якому покликаються на те, що в період з 05.09.1995 року по 15.01.2005 рік позивачка працювала в Управлінні зв»язку Державного підприємства «Магістральних нафтопроводів «Дружба». Управління зв»язку в подальшому змінювало своє найменування на Управління зв»язку Державного акціонерного товариства «Магістральні нафтопроводи «Дружба» та на Управління зв»язку філії «Магістральні нафтопроводи «Дружба» ВАТ «Укратранснафта», Управління зв»язку було і є відокремленим струкрурним підрозділом підприємства і не має статусу юридичної особи. Постанова Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року № 648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» в період з 01.01.1996 року і по 31.12.2002 рік взагалі не розповсюджувались на позивачку та працівників, які в той час працювали в Управлінні зв»язку. Посадовий оклад позивачки був більшим від тих мінімальних гарантій в оплаті праці, і не потребував підвищення на 25 %, тобто в посадовому окладі позивачки вже були враховані положення Постанови Кабінету Мінністрів України 11.08.1995 року №648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах». З 01.01.1996 року ОСОБА_1 не зверталась ні до адміністратції Управління зв»язку, ні до комісії з трудових спорів підприємства з приводу невиплати їй «гірських». На момент виходу на пенсію ОСОБА_1 ВАТ «Укртарнснафта» не мало заборгованості перед позивачкою по заробітній платі. На підставі наведеного, просять суд в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що на адресу Управління зв»язку філії «Магістральні нафтопроводи «Дружба» ВАТ «Укртранснафта» від громадянки ОСОБА_1 не надходило документів про надання їй відповідного статусу особи, яка працює у населеному пункті, якому у встановленому законодавством порядку надано статус «гірського».

Відповідно до ст.5 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» №56/95-ВР від 15.02.1995 року, який введено в дію 28.02.1995 року, статус особи, яка проживає і працює на території населеного пункту, якому надано статус гірського, надається громадянам, що постійно проживають, постійно працюють у цьому населеному пункті, про що громадянам виконавчим органом відповідної місцевої ради видається посвідчення встановленого зразка, Правила видачі посвідчення громадянина, що проживає, працює на території населеного пункту, якому у встановленому законодавством порядку надано статус гірського, врегульовані „Положенням про порядок видачі посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту", затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1996 року № 345. Відповідно до п.2 згаданого положення посвідчення є документом, який підтверджує, що громадянину надано статус особи, яка проживає, працює на території населеного пункту, якому надано статус гірського. На підставі цього посвідчення підприємством, установою чи організацією надаються пільги та гарантії, встановлені ст.ст.3, 5 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні».

Як вбачається, з матеріалів справи, 16.01.1998 року Козівською сільською радою Сколівського району Львівської області ОСОБА_1 видано посвідчення серії А № 362705 громадянина, який проживає на території гірського населеного пункту, і відповідно з цього часу у позивача виникло право на одержання доплати за проживання в гірському населеному пункті, згідно вищезгаданого закону.

З довідки, виданої начальником Управління зв»язку ВАТ «Укратранснафта» філії «Магістральні нафтопроводи «Дружба» № 3146 від 21.10.2009 року вбачається, що ОСОБА_1 посвідчення громадянина, який проживає і працює на території гірського населеного пункту в їхнє управління не надавала. Таким чином, впродовж всього часу, починаючи з дня видачі посвідчення і до дня звільнення з роботи, позивачка не пред'являла посвідчення у організацію, в якій працювала, для отримання пільг, передбачених ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», а тому у відповідача не було підстав для надання таких пільг.

Крім того, відповідно до ч.І ст.6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» умови оплати праці осіб, які працюють у гірських районах, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від

1)
року № 648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» встановлено, що на підприємствах, в установах, організаціях, яким надано статус гірських, тарифні ставки і посадові оклади працівників, які визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішенням Кабінету Міністрів України або за його дорученням, підвищуються на 25%. Отже, пільги, передбачені ст.6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» і вищезазначеною Постановою розповсюджуються лише на ті тарифні ставки і посадові оклади працівників, які визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці.

Із змісту вказаної норми випливає, що у випадках, коли фактично встановлені посадові оклади і тарифні ставки працівників, які працюють в гірських населених пунктах вищі на 25% і більше за визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами мінімальні гарантії в оплаті праці, підвищення даних посадових окладів і тарифних ставок на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року № 648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» не проводиться.

З представлених в судове засідання галузевих угод:

· укладеної між Державним комітетом нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України і Радою профспілки працівників нафтової і газової промисловості України на 1998 рік вбачається, що з 01.01.1998 року встановлений мінімальний розмір тарифної ставки електоромеханіка, посадовий оклад працівників за місячну норму робочого часу не нижче межі малозабезпеченості, тобто 73,7 грн. (п. 2.10. Угоди).

· укладеної між Державним комітетом нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та Радою профспілки працівників нафтової і газової промисловості України на 1999 рік вбачається, що 01.01.1999 року встановлений мінімальний розмір тарифної ставки електромеханіка за місячну норму робочого часу не нижче величини вартості межі малозабезпеченості, що встановлена державою, тобто 90,7 грн. (п. 2.19. Угоди).

· укладеної між Департаментом нафтової, газової та нафтопереробної промисловості Міністерства енергетики України, Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та Радою профспілки працівників нафтової і газової промисловості України на 2000 рік вбачається, що з 01.01.2000 року встановлений мінімальний розмір тарифної ставки електромеханіка за місячну норму робочого часу не нижче величини вартості межі малозабезпеченості, що встановлена державою, тобто 118,3 грн. (п. 2.21. Угоди).

· укладеної між Департаментом нафтової, газової та нафтопереробної промисловості Міністерства палива та енергетики України, Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та Радою профспілки працівників нафтової і газової промисловості України на 2001 рік вбачається, що з 01.01.2001 року встановлений мінімальний розмір тарифної ставки електромеханіка за місячну норму робочого часу на рівні не нижче 60% прожиткового мінімуму, встановленого державою, тобто 198,63 грн. (п. 2.19. Угоди).

· укладеної між Міністерством палива та енергетики України, Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та профспілкою працівників нафтової та газової промисловості України на 2002 рік вбачається, що з 01.01.2002 року встановлений мінімальний розмір тарифної ставки електромеханіка за місячну норму робочого часу на рівні не нижче 60% прожиткового мінімуму, встановленого державою, тобто 219 грн. (п. 2.18. Угоди).

· укладеної між Міністерством палива та енергетики України, Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та профспілкою працівників нафтової та газової промисловості України на 2003-2004 роки вбачається, що з 01.01.2003 року встановлений мінімальний розмір тарифної ставки електромеханіка за місячну норму робочого часу у розмірі не нижчому 80% законодавчо встановленого прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2003 рік з 01.01.2003 року по 30.07.2003 рік 292 грн., з 01.07.2003 року по 31.12.2003 рік 365 грн., 01.01.2004 року по 31.03.2004 рік 386,73 грн., з 01.04.2004 року по 31.12.2004 рік 386.73 грн. (п. 2.15. Угоди).

· укладеної між Міністерством палива та енергетики України, Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та профспілкою працівників нафтової та газової промисловості України на 2005-2006 роки вбачається, що з 01.01.2005 року встановлений мінімальний розмір тарифної ставки електромонтера СУТЗ 4 розряду за місячну норму робочого часу на рівні законодавчо встановленого прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.01.2005 року по 15.01.2005 рік 679 грн.50 коп. з 16.01.2005 року по 31.03.2005 рік 424 грн. 40 коп., з 01.04.2005 року по 30.06.2005 рік 469 грн. 80 коп., з 01.07.2005 року по 31.08.2005 рік 502 грн. 20 коп., з 01.09.2005 року по 31.12.2005 року 537 грн. 80 коп. з 01.01.2006 року по 26.01.2006 рік 566 грн. (п. 2.17. Угоди).

Таким чином, фактична тарифна ставка електромеханіка за період 1998-2004 роки та електромонтера СУТЗ 4 розряду з 2005 по 2006 роки була значно перевищеною від гарантованих вказаними вище галузевими угодами мінімальних тарифних ставок електромеханіка та електромонтера СУТЗ 4 розряду. Так, з 01.01.1998 року по 31.08.1998 рік фактична тарифна ставка електромеханіка Управління зв»язку становила 185 грн. замість 73,7 грн.; з 01.09.1998 року по 31.12.1998 рік 275 замість 73,7 грн.; з 01.01.1999 року по 31.12.1999 року - 275 грн. замість 90,7 грн.; з 01.01.2000 року по 30.04.2000 рік- 275 грн. замість 118,3 грн.; з 01.05.2000 року по 30.11.2000 рік -350 грн. замість 118,3 грн.; з 01.11. 2000 року по 31.12.2000 рік 490 замість 118,3 грн.; з 01.01.2001 року по 30.11.2001 рік - 490 грн. замість 198,63 грн.; з 01.01.2002 року по 31.12.2002 рік - 730 грн. замість 219 грн.; з 01.01.2003 року по 30.06.2003 рік -730 грн. замість 292 грн.; з 01.07.2003 року по 31.12. 2003 рік - 1090 замість 365 грн.; з 01.01.2004 року по 31.03.2004 рік - 1090 грн. замість 386. 73 грн.; з 01.04.2004 року по 31.12.2004 рік-1310 замість 386,73 грн.; з 01.01.2005 року по 15.01.2005 рік -1310 грн. замість 453 грн., а фактична трарифна ставка електромонтера СУТЗ 4 розряду становила з 16.01.2005 року по 31.03.2005 рік-543 замість 424,4 грн.; з 01.04.2005 року по 30.06.2005 рік - 543 замість 469,8 грн.; з 01.07.2005 року по 31.08.2005 рік - 543 грн. замість 502,2 грн.; з 01.09.2005 року по 31.12.2005 рік -543 грн. замість 537,8 грн. з

1)
року по 26.01.2006 рік - 566 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що немає жодних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі за роботу на території гірського населеного пункту та компенсацію втрачених доходів, оскільки судом встановлено, що позивачем відповідне посвідчення для виплати гірських у організацію впродовж усього періоду роботи на пред'являлось, а тому не було підстав для проведення їх нарахування. Крім того, представники відповідача довели той факт, що фактична тарифна ставка електомеханіка та електомонтера СУТЗ 4 розряду Управління зв»язку, в тому числі і позивача, за період 1998-2006 роки була значно вищою від гарантованих галузевими угодами за вказані роки мінімальних тарифних ставок електромонтера, а тому норми Постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року № 648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» в даному випадку не застосовуються.

Керуючись ст.ст. 94-96,100 КЗпП, ст.ст.5,6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» №56/95-ВР від 15.02.1995 року, ст.8 Закону України «Про оплату праці», Постановами Кабінету Міністрів України № 648 від 11.08.1995 року «Про умови оплати праці осіб, які працюють у гірських районах», №345 від 19.03.1996 року «Про посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту» із змінами та доповненнями, ст.ст. 10-12,60,213,215,218 ЦПК України, суд,

вирішив :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Укртранснафта» філії «Магістральні нафтопроводи «Дружба» про стягнення заборгованості по заробітній платі за роботу на території гірського населенного пункту та компенсації втрачених доходів, відмовити.

Заяву про апеляційне оскарження даного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення до Сколівського районного суду Львівської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Крім того апеляційна скарга на дане рішення може бути подана до Сколівського районного суду Львівської області без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо вона подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя Н. Гуменна