23.10.2015 Єдиний унікальний номер 205/5903/15-ц
Справа № 2/205/2652/15
23 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючої судді Шавули В.С.
при секретарі Перцевій М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у праві користуванні квартирою,
Позивачі 13 серпня 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_4, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у праві користуванні квартирою (а.с.2-5).
В обґрунтування позовних вимог зазначили, що квартира № 27 в буд. №13 на ж/м ОСОБА_5 у м. Дніпропетровську на праві спільної часткової власності належала ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_4.
ОСОБА_1 в подальшому стала власницею частки квартири, що належала ОСОБА_4, на підставі свідоцтва від 10.07.2015 року, виданого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_6 на підставі акту про проведення електронних торгів по реалізації арештованого майна.
У вищевказаній квартирі зареєстрований, але не проживає ОСОБА_4 починаючи з серпня 2008 року, його особистих речей у квартирі не має.
Оскільки, реєстрація відповідача за вказаною адресою не дозволяє позивачам в повній мірі розпоряджатися своєю власністю вони вимушені були звернутися до суду із даним позовом, в якому просять суд визнати ОСОБА_4 такими, що втратив право користування квартирою № 27 в буд. №13 на ж/м ОСОБА_5 у м. Дніпропетровську та усунути позивачам перешкоди у користуванні квартирою № 27 в буд. №13 на ж/м ОСОБА_5 у м. Дніпропетровську, шляхом знаття з реєстраційного обліку ОСОБА_4 за адресою: м. Дніпропетровськ, ж/м ОСОБА_5АДРЕСА_1.
У судове засідання позивачі не з'явились. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. До суду представник позивачів діючий на підставі договору адвокат ОСОБА_7, надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с.27).
Відповідач у судове засідання не зявився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки не повідомляв. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності не надавав.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого розгляду справи.
Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
На підставі ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.
Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Підставою звернення позивача з позовом до суду є захист інтересів власника, повязаних із реалізацією складової частини змісту права власності права користування та розпорядження жилим будинком, розташованим за адресою: м. Дніпропетровськ, с. Таромське, вул.. Дзержинського, буд.№ 29.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 01.04.1997 року ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить квартира № 27 в буд. №13 на ж/м ОСОБА_5 у м. Дніпропетровську (а.с.6,7).
10 липня 2015 року під час проведення електронних торгів по реалізації арештованого майна, ОСОБА_1 придбала 1/4 частину вищевказаної квартири, що раніше належала ОСОБА_4 (а.с.8).
Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності це право володіння, користування і розпорядження майном.
Встановлено, що за адресою: м. Дніпропетровськ, ж/м ОСОБА_5АДРЕСА_2 зареєстрований, але не проживає із вересня 2008 року по теперішній час, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11,12, 22).
Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 150 ЖК України, ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
В силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Відповідно до ст.3,6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу.
Згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.
Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.
Отже, з моменту відчуження квартири №27 в буд. №13 на ж/м ОСОБА_5 у м. Дніпропетровську право власності ОСОБА_4 на частину квартиру є припиненим, у зв'язку із чим, вимоги позивачів про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою є безпідставними.
Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 в частині усунення перешкод у праві користуванні квартирою №27 в буд. №13 на ж/м ОСОБА_5 в м. Дніпропетровську є обґрунтованими, законними, в повному обсязі доведеними, на підставі чого суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у цій частині.
Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст..88 ЦПК України, суд приходить до висновку, що із відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 243,60 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 2, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 150, 156 Житлового кодексу України, ст. ст. 15-16, 317, 319, 321, 391 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10-11, 59-60, 197, 212, 213-215, 224-226 Цивільно-процесуального кодексу України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у праві користуванні квартирою, задовольнити частково.
Усунути ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 перешкоди у праві власності квартирою №27 в буд. №13 на ж/м ОСОБА_5 в м. Дніпропетровську, шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_4 за адресою: м. Дніпропетровськ, ж/м ОСОБА_5АДРЕСА_3.
Стягнути із ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 243,60 грн. (двісті сорок три грн.. 60 коп.).
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя В.С. Шавула