Ухвала ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 09 грудня 2015 рокум. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоКузнєцова В.О., суддів:ика відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,ОСОБА_4, ОСОБА_5, розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: Орган опіки і піклування - Служба у справах дітей Вільнянської районної державної адміністрації, Вільнянський районний сектор управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, про примусове виселення за касаційною скаргою ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_8 на заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 30 жовтня 2014 року, в с т а н о в и л а: У березні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 20 серпня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25 вересня 2007 року № ZPVLGA00000095 у розмірі 275 105 гривень 07 копійок звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_7, із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку». 12 вересня, 16 жовтня та 02 листопада 2012 року банком надіслано на адресу відповідачів письмові повідомлення про намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки з будь-якою особою-покупцем, а також письмові вимоги про звільнення житлового приміщення в порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку» протягом одного місяця, які залишились без виконання. Посилаючись на те, що відповідачі не звільняють житлове приміщення, позивач просив суд виселити їх із займаного житла із зняттям з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 серпня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 30 жовтня 2014 року, позов задоволено частково. Ухвалено виселити ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8 із житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, із зняттям ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8 з реєстраційного обліку за цією адресою. У частині вимог про виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_7 відмовлено. Вирішено питання про стягнення судового збору. У касаційній скарзі ОСОБА_7, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_8, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і передати справу на новий розгляд, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, відповідачі не виконали вимогу банку щодо добровільного звільнення спірного будинку, у зв'язку із чим позивач набув право на примусове виселення осіб з іпотечного житлового будинку, на який звернуто стягнення за рішенням суду, із зняттям їх з реєстраційного обліку. Вирішуючи спір в частині вимог про виселення ОСОБА_7 із житлового будинку із зняттям його з реєстраційного обліку, суди виходили з того, що відповідач у спірному житловому будинку, на який звернено стягнення, не проживає і не зареєстрований, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна. За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Судами встановлено, що відповідно до договору від 25 вересня 2007 року № ZPVLGA00000095, ОСОБА_7 отримала кредит у розмірі 23 550 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 0,91 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, з кінцевим терміном повернення кредиту 22 вересня 2017 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, того ж дня між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, згідно з яким остання надала в іпотеку банку житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 20 серпня 2012 року, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок по АДРЕСА_1, загальною площею 48,0 кв. м, жилою площею 34,7 кв. м, розташований на земельній ділянці розміром 742 кв. м, який належить на праві приватної власності ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 23 червня 1999 року, із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку» (далі - Закон). Згідно із ч. 3 ст.33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст.39 Закону. Так, згідно з ч. 2 ст.39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст.40 Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до ч. 2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР). Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення ч. 2 ст. 39 та/або ч. 1 ст.40 Закону, так і ч. 2 ст.109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст.109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст. 109 ЖК Української РСР). Вказані правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15) та від 24 червня 2015 року (справа № 6-447цс15). Як вбачається з матеріалів справи, підставою звернення до суду з позовом про виселення стало невиконання відповідачами вимоги банку про добровільне звільнення житлового приміщення, на яке звернуто стягнення на підставі рішення суду, що набрало законної сили. Ухвалюючи рішення про виселення відповідачів із житлового будинку, який був придбаний не за рахунок кредиту, суди викладеного не врахували, та дійшли помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» і ч. ч. 3, 4 ст. 109 ЖК Української РСР. За таких обставин заочне рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_7, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_8, задовольнити. Заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 30 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. С.П. Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: І.М. Завгородня В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук Ю.Г. Іваненко В.М. Коротун О.В. Попович Ю.Г. Іваненко