АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА проект
Апеляційне провадження Доповідач: Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2015року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Пилипчук В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 вересня 2015 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

20 серпня 2014 року Публічне акціонерне товариство «Неос Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», звернулось до суду з позовом до позичальника Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа», поручителів ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька Основа» та Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі СП «Основа Солсиф») про солідарне стягнення заборгованості за договором кредиту, яка станом на 18 серпня 2014 становила 4 797 635,14 доларів США, з яких 4 370 742,70 прострочена заборгованість, 403 297,76 доларів США відсотки, 23 594,68 грн. пеня, що за офіційним курсом НБУ станом на час звернення становило 62 720 976,24 грн. по курсу 1307,3311 за 100 доларів США.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 3 грудня 2014 року позов було задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа», Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька Основа», Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі товариства з обмеженою відповідальністю на користь Публічного акціонерного товариства « Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 4 797 635,14 дол. США, що станом на 18 серпня 2014 року за офіційним курсом НБУ складало 62 720 976 грн.24 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат на стягнуто з відповідачів на користь позивача 913 грн.50 коп.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 26 лютого 2015 року рішення Печерського районного суду м.Києва від 03 грудня 2014 року було залишено без змін.

29 квітня 2015 року ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційні скарги ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю « Основа» відхилено. Рішення Печерського районного суду м.Києва від 03 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 26 лютого 2015 року залишено без змін.

Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року заяву ОСОБА_2 задоволено. Рішення Печерського районного суду м.Києва від 03 грудня 2014 року, ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 26 лютого 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року скасовано.

Провадження в справі у частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства « Альфа-Банк» до товариства з обмеженою відповідальністю « Основа», товариства з обмеженою відповідальністю « Галицька Основа», спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями « Основа-Солсиф» у формі товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення заборгованості за договором кредиту закрито.

У частині вирішення вимог Публічного акціонерного товариства « Альфа-Банк» до ОСОБА_2 справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 02 вересня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства «Альфа -Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 4 797 635,14 доларів США, що станом на 18 серпня 2014 року складало 62 720 976 грн. 24 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» 3654 грн. судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 вересня 2015 року скасувати , визнати його заяву про відвід судді обґрунтованою та відшкодувати йому сплачений судовий збір за розгляд апеляційний скарги за рахунок ПАТ « Альфа-Банк».

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд неповно з»ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Так, стягуючи з нього, як з поручителя, заборгованість за договором кредиту, суд проігнорував його правову позицію щодо припинення поруки, не обґрунтував в рішенні суду свою позицію щодо відсутності підстав для припинення поруки, не встановив дати пред'явлення позивачем вимоги до поручителя, а лише послався на (а.с.66-71 т.1) та зазначив, що вказане повідомлення залишилось без належного реагування. Не з»ясував суд і обставин настання у позичальника зобов'язань щодо дострокового погашення кредиту та відсотків у повному розмірі, незалежно від направлення банком вимоги. Не враховано судом при ухваленні рішення і доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності по стягненню штрафних санкцій, передбаченого ч.2 ст. 258 ЦК України та пропущено строк позовної давності за позовом до поручителя. Встановлені обставини справи та норми ст.ст. 559, 1082 ЦК України вказують на те, що у ПАТ « Альфа-Банк» не могло виникнути права грошової вимоги до поручителів за договором поруки, так як на дату укладення договору факторингу порука припинилась. Крім того, вказана справа розглянута з порушенням правил підсудності, передбачених ст.. 109 ЦПК України, так як він є відповідачем у справі і проживає в АДРЕСА_1, а тому справа підсудна Обухівському районному суду Київської області, а не Печерському районному суду м.Києва. Не враховано судом при ухваленні рішення його доводів про те, що він не отримував повідомлень банку про дострокове виконання грошового зобов'язання, так як зареєстрований за новою адресою: АДРЕСА_2 з 12.12.2012 року, а вимогу банк направляв на адресу АДРЕСА_3. Звертає увагу суду також на ту обставину, що передача грошової вимоги від ТОВ « Неос-Банк» до ПАТ « Альфа-Банк» за договором факторингу є нікчемною, так як кредитор не мав права передавати свої права за договором поруки по договору факторингу без підписання додаткової угоди до договору поруки. Судом були порушенні норми процесуального права, так як безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотання його представника про призначення у справі судової фінансово-кредитної ( економічної) експертизи та у клопотанні про витребування у позивача оригіналу кредитної справи, що призвело до неповноти дослідження обставин справи. Незаконною є відмова судді у зупиненні провадження у даній справі до розгляду господарським судом справи за позовом банку до ТОВ « Основа», яке є боржником за кредитним договором. Безпідставною є відмова судді у задоволенні його клопотання про залучення до участі у розгляді справи в якості третіх осіб ТОВ « Основа», ТОВ « Галицька Основа», СП ТОВ « Основа-Солсиф», ПАТ «НеосБанк» та його дружини ОСОБА_2, так як рішення у даній справі може вплинути на їх права та обов'язки. Стягуючи заборгованість по договору кредиту з поручителя, суд не врахував, що договір поруки чітко не передбачає відсутність субсидіарної відповідальності поручителя, що передбачена ч.1 ст.554 ЦК України. Враховуючи субсидіарну відповідальність поручителів перед кредитором, останній не мав права звертатись з грошовою вимогою до кредитора одночасно з поручителем. Всі вищевказані обставини справи вказують на необ'єктивне та упереджене ставлення судді до розгляду даної справи в інтересах ПАТ « Альфа Банк» і його заява про відвід судді Писанець В.А. була безпідставно відхилена.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник Публічного акціонерного товариства « Альфа Банк» Кравченко Роман Миколайович проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на їх безпідставність та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова, установа зобов'язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 12.10.2010 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру», яке змінило найменування на Публічне акціонерне товариство «Неос Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Основа» було укладено кредитний договір №14-694/2010, згідно з умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у вигляді кредитної лінії.

Згідно з умовами п. 1.1. договору, сума кредиту визначена 4 465 000 доларів США з урахуванням змін, внесених додатковою угодою №11 від 09.07.2012 року. Строк користуванням кредитом встановлюється з 12.10.2010 року по 11.10.2017 року з урахуванням змін, внесених додатковою угодою №3 від 27.09.2011 року. За користування кредитом встановлена процентна ставка : LIBOR (ЇМ) + 10,5% річних за строковою заборгованістю; L1BOR (ЇМ) + 15,5 % річних у разі порушення позичальником строків повернення заборгованості за договором.

Додатковою угодою №14 від 23.04.2013 року було встановлено кінцеву редакцію додатка №1, в якому визначено графік повернення кредитної заборгованості, кінцева дата погашення 27.04.2015 року.

Відповідно до п. 2.10 кредитного договору нарахування процентів за користуванням кредитом здійснюється щомісячно, 21 числа кожного місяця за період з 21 числа минулого по 20 число поточного місяця на фактичні залишки заборгованості по кредиту за фактичний час користуванням кредитом.

Відповідно до п. 2.11. кредитного договору нараховані проценти позичальник сплачує щомісячно до 27 числа кожного місяця шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок НОМЕР_1, відкритий у ПАТ «Банк Кіпру».

Пункт. 3.3.7. кредитного договору визначає, що банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, погашення процентів за ним та сплаті інших платежів, передбачених цим договором у випадку порушення позичальником умов, зазначених в п. 3.2.11, п.3.2.12 цього договору.

Пунктом 3.2.12. кредитного договору передбачено, обов'язок позичальника повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також неустойку (пеня, штраф), незалежно від строку настання виконання зобов'язання за цим договором у наступних випадках, серед іншого у випадку затриманням позичальником сплати частини кредиту та /або процентів щонайменше на два календарні місяці та/або несплати позичальником більше однієї виплати згідно умов цього договору, яка перевищує 5 процентів суми кредиту.

Публічне акціонерне товариство «Банк Кіпру» виконало свої зобов'язання за кредитним договором щодо надання грошових коштів в межах встановленого кредитним договором та додатковими угодами до нього кредитного ліміту, що підтверджується меморіальними ордерами, які містяться в матеріалах справи.

Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань по кредитному договору між Публічним акціонерним товариством « Банк Кіпру» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №14-694/2010-П1 від 27 вересня 2011 року. Між банком та ТОВ «Галицька основа» також було укладено договір поруки №14- 694/2010/П2 від 27 вересня 2011 року. Договір поруки №14-694/2010/П-З був укладений між банком та СП TOB «Основа-Солсиф» 27 вересня 2011 року.

Згідно п. 2.2 договору поруки, укладеного між банком та ОСОБА_2, поручитель відповідає перед банком у тому самому обсязі, що й ТОВ «Основа», у тому числі за основний борг 4 465 000,00 доларів США, сплату щомісячних процентів, підвищених процентів, суми комісій, а також за відшкодування збитків.

З досліджених в судовому засіданні банківських виписок по особовому рахунку ТОВ «Основа» з 21 грудня 2013 року товариство зобов'язання за кредитним договором не виконує, внаслідок чого станом на 18 серпня 2014 року утворилась заборгованість по кредиту в розмірі 4 370 742 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 403 297,76 доларів США, а також нарахована пеня за прострочення сплати процентів у розмірі 23 594,68 доларів США, що разом складає 4 797 635,14 доларів США та еквівалентно 62 720 976 грн. 24 коп. згідно офіційного курсу гривні до долара США на 18 серпня 2014 року.

Пунктами 2.1, 2.3, 4.1.1 договорів поруки встановлено, що у випадку невиконання позичальником перед кредитором грошових зобов'язань, зазначених в кредитному договорі, кредитор має право пред'явити вимогу до поручителя про погашення ним боргових зобов'язань позичальника, а у випадку невиконання цієї вимоги звернути стягнення на грошові кошти або майно поручителя згідно з діючим законодавством України. Поручитель бере на себе зобов'язання при невиконанні позичальником боргових зобов'язань перед кредитором в строки та на умовах, зазначених у кредитному договорі, задовольнити його вимоги до позичальника шляхом надання необхідної суми кредитору в строк до 7 (семи) банківських днів після отримання повідомлення.

28 травня 2014 року у зв'язку із невиконанням ТОВ «Основа» зобов'язань за кредитним договором на адресу ОСОБА_2, ТОВ «Галицька основа», СП ТОВ «Основа-Солсиф», ТОВ «Основа» були направлені вимоги банку про дострокове погашення заборгованості, що виникла у зв'язку з невиконанням ТОВ «Основа» взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

Задовольняючи позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» та стягуючи з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 4 797 635,14 доларів США, що станом на 18 серпня 2014 року складало 62 720 976 грн. 24 коп., суд посилався на те, що позичальник ТОВ «Основа» не виконувало належно взяті на себе зобов'язання за договором кредиту, що призвело до утворення заборгованості, банк направив на адресу позичальника та поручителів вимоги про дострокове стягнення всієї суми заборгованості по кредиту, вказана вимога ні позичальником, ні поручителями не виконана, відповідач ОСОБА_2, як поручитель, взяв на себе зобов'язання задовольнити вимоги банку у випадку невиконання позичальником умов кредитного договору, проте вказане зобов'язання також не виконує, а тому вимоги банку про стягнення заборгованості по кредитному договору з поручителя ОСОБА_2 в судовому порядку є обґрунтованими.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим судом обставинам справи, дослідженим доказам, яким суд дав вірну правову оцінку з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З досліджених судом кредитного договору та додаткових угод до нього вбачається. Що додатковою угодою №14 від 23.04.2013 року до кредитного договору було встановлено кінцеву редакцію додатка №1, в якому визначено графік повернення кредитної заборгованості.

Відповідно до п. 2.10 кредитного договору нарахування процентів за користуванням кредитом здійснюється щомісячно, 21 числа кожного місяця за період з 21 числа минулого по 20 число поточного місяця на фактичні залишки заборгованості по кредиту за фактичний час користуванням кредитом.

Пункт п. 2.11. кредитного договору передбачає, що нараховані проценти позичальник сплачує щомісячно до 27 числа кожного місяця шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок НОМЕР_1, відкритий у ПАТ «Банк Кіпру».

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Пункт. 3.3.7. кредитного договору визначає, що банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, погашення процентів за ним та сплаті інших платежів, передбачених цим договором у випадку порушення позичальником умов, зазначених в п. 3.2.11, п.3.2.12 цього договору.

З дослідженої в судовому засіданні виписки по особовому рахунку ТОВ « Основа» та розрахунку заборгованості по кредиту судом першої інстанції вірно встановлено, що позичальник Товариство з обмеженою відповідальністю «Основа» свої обов'язки за кредитним договором належним чином не виконує, що призвело до виникнення заборгованості , яка станом на 18 серпня 2014 року становить 4 797 635,14 доларів США, що еквівалентно 62 720 976 грн. 24 коп. згідно офіційного курсу гривні до долара США на 18 серпня 2014 року, а саме: заборгованість за кредитом 4 370 742 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 403 297,76 доларів США, а також нарахована пеня за прострочення сплати процентів у розмірі 23 594,68 доларів США.

Згідно з ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Частиною 1 статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Пункт 2.2 договору поруки, укладеного між банком та ОСОБА_2 зі змінами, внесеними додатковою угодою № 2 від 09 липня 2012 року до договору поруки № 14-694/2010-П1 від 27.09.2011 року, передбачає, що поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й позичальник, у т.ч. за основний борг 4 465 000,00 доларів США, сплату щомісячних процентів, підвищених процентів, суми комісій, а також за відшкодування збитків.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 1050 ЦК України та п. 3.3.7 кредитного договору 28 травня 2014 року Публічне акціонерне товариство « Банк Кіпру» направило на адресу позичальника ТОВ « Основа» та поручителів Спільного Українсько-французьке підприємства з іноземними інвестиціями « Основа Солсиф», ТОВ «Галицька Основа» та ОСОБА_2 вимогу про дострокове виконання зобов»язань за кредитним договором № 14-694/210, змінивши таким чином строк виконання основного зобов'язання.

30 вересня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» (змінено назву на ПАТ «Неос Банк») та Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк» було укладено договір факторингу № 13/14-Ф, за умовами якого, в порядку та на умовах, визначених договором, фактор зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов'язується відступити факторові свої права грошової вимоги до боржника за основним договором в розмірі та на умовах, передбачених договором, зокрема, опис, характеристика, обсяг та розмір прав грошової вимоги до боржника за основним договором, що відступаються відповідно до умов цього договору, зазначені в додатку № 1 до цього договору.

Згідно з додатком № 1 до договору факторингу № 13/14-Ф від 30.09.14 року, фактору відступаються наступні права: права грошової вимоги за кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010 року, укладеним між клієнтом та ТОВ «Основа», та право грошової вимоги за забезпечувальними договорами за Основним договором, укладеними з ТОВ «Галицька основа», СП ТОВ «Основа-Солсиф», ОСОБА_2

07 жовтня 2014 року ПАТ «Альфа-Банк», як новий кредитор, за кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.10 направив на адресу позичальника ТОВ «Основа» лист від 03.10.14 №89182-10-6/6 з повідомленням про заміну кредитора у зобов'язанні та відступлення ПАТ «Неос Банк» права вимоги ПАТ «Альфа-Банк» за кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10. 2010 року, укладеному між ПАТ «Банк Кіпру» та ТОВ «Основа», який був отриманий ТОВ «Основа» 09.10.2014 року, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення.

Оскільки заборгованість по кредиту на вимогу банку ні боржник, ні відповідач, як поручитель, не погашають, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 4 797 635,14 доларів США, що станом на 18 серпня 2014 року складало 62 720 976 грн. 24 коп.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що порука припинилась відповідно до вимог ч.4 ст. 559 ЦК України, так як кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив до нього, як до поручителя, вимогу про дострокове стягнення заборгованості по кредиту, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та вимогах закону з огляду на наступне.

У зв'язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникнення заборгованості за кредитним договором, кредитор використав, передбачене частиною 2 статті 1050 ЦК України, право на односторонню зміну умов кредитного договору, надіславши 28 травня 2014 року, у тому числі поручителю, вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів.

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З системного аналізу вказаних вище норм права вбачається, що, у разі зміни кредитором на підставі частини 2 статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання, передбачений частиною 4 статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати.

З досліджених судом доказів встановлено, що відповідно до п.3.2 договору поруки, укладеного з ОСОБА_2, дія договору припиняється після повного виконання позичальником або поручителем зобов'язань перед кредитором за кредитним договором, тобто, строк дії поруки не встановлено, вимогу про дострокове виконання основного зобов'язання банк направив на адресу боржника та поручителів 28.05.2014 року, що підтверджується відповідними описами поштових відправлень та квитанціями, а з позовом до суду до поручителя ОСОБА_2 позивач звернувся 20.08.2014 року, тобто, через три місяці від дня настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором, а тому порука ОСОБА_2 не припинена.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що він не отримував вимоги банку про дострокове виконання зобов'язань за договором кредиту та не знав про зміну банком строку виконання основного зобов'язання, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ч.4 ст. 559 ЦК України передбачає, що кредитор протягом шести місяців має пред'явити вимогу до поручителя. З матеріалів справи вбачається (а.с.66-71 т.1), що кредитор виконав вказані вимоги закону, пред'явив вимогу та рекомендованим поштовим листом направив на адресу боржника ТОВ «Основа» та поручителів ОСОБА_2, ТОВ «Галицька Основа», СП ТОВ «Основа-Солсиф» вимогу про дострокове виконання зобов'язань по кредиту. З повідомлень про вручення поштових відправлень вбачається, що боржник ТОВ «Основа» отримало повідомлення 03.06.2014 року, ТОВ «Галицька Основа» - 02.06.2014 року, СП ТОВ «Основа-Солсиф» - 03.06.2014 року. ОСОБА_2 повідомлення було відправлене банком за вказаною в договорі поруки адресою: АДРЕСА_3, умовами договору не передбачено обов'язок банку перевіряти його місце реєстрації.

Крім того, аналіз положень ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо припинення поруки у випадку не встановлення у договорі поруки строку її дії, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, дає підстави вважати, що цей строк має обчислюватись саме із встановленого сторонами строку виконання зобов'язання, який визначений строком дії кредитного договору.

На користь цього свідчить зміст ст.529 цього Кодексу, яким передбачено право боржника виконати зобов'язання частинами та обов'язок кредитора прийняти виконану частину зобов'язання.

Тобто законодавець розрізняє такі поняття як зобов'язання та частина зобов'язання.

В диспозиції ч.4 ст.559 ЦК України зазначено про строк виконання саме зобов'язання, а не його частин для обрахування 6 місячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя і таким, у справі, яка розглядається, є строк пред'явлення вимоги / позову/ про дострокове повернення кредиту у повному обсязі, а не окремих його частин, оскільки згідно умов кредитного договору предметом зобов'язання є кредит, який складається із всієї суми переданих позичальнику коштів і надається на певний період.

Крім того, ст. 559 ЦК України взагалі не передбачено припинення поруки в частині. Встановлений ст. 559 ЦК України строк не є строком позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про нікчемність договору факторингу № 13/14-Ф від 30.09.2014 року не ґрунтуються на нормах матеріального права, так як нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статтею 1080 ЦК встановлено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Тобто, чинне законодавство не пов'язує відступлення права грошової вимоги третій особі із фактом повідомлення боржника. Рішення суду про визнання договору факторингу недійсним відповідачем суду не надано.

Не впливають на правильність висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції правил підсудності з огляду на наступне.

ПАТ «Неос Банк» 20.08.2014 року звернувся до Оболонського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_2, ТОВ «Основа, ТОВ «Галицька Основа», Спільного Українсько- Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» про стягнення заборгованості за кредитним договором - за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання одного з відповідача - ОСОБА_2 Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва 04 вересня 2014 року було відкрито провадження у даній справі. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 25 вересня 2014 року було задоволено клопотання ОСОБА_2 про передачу справи за підсудністю до Печерського районного суду м.Києва, так як під час розгляду справи з»ясувалось, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_2, що територіально відноситься до Печерського району м.Києва, а тому доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції правил підсудності при відкритті провадження у справі є безпідставними. Вказана процесуальна дія вчинена судом з дотриманням вимог ст.ст. 109, 113, 116 ЦПК України.

Не відповідають вимогам матеріального права та фактичним обставинам справи і доводи апеляційної скарги про те, що при ухваленні рішення судом не враховано доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності по стягненню штрафних санкцій, передбаченого ч.2 ст. 258 ЦК України та пропущено строк позовної давності за позовом до поручителя, про застосування яких відповідачем було заявлено в судовому засіданні, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частина 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені).

З наданих суду та досліджених в судовому засіданні кредитного договору та додаткових угод до нього, договору поруки з ОСОБА_2 та додаткових угод до нього встановлено, що строк дії кредитного договору встановлюється з 12 жовтня 2010 року по 11 жовтня 2017 року. В додатковій угоді до кредитного договору сторонами договору 09 липня 2012 року було визначено, що сума кредиту складає 4 465 000,00 доларів США. Додатковою угоду до кредитного договору від 23 квітня 2013 року сторонами погоджено графік повернення кредитної заборгованості з 27.11.2012 року по 27.04.2015 року. 09 липня 2012 року була також підписана додаткова угода №2 до договору поруки між банком, поручителем ОСОБА_2 та позичальником ТОВ « Основа», в якій сторони також визначили зобов'язання поручителя по поверненню кредитних коштів в сумі 4 465 000,00 доларів США. 22 червня 2012 року та 23 квітня 2013 року ОСОБА_2 надав заяви про те, що він підтверджує свої зобов'язання відповідати по договору поруки за виконання всіх зобов'язань за договором кредиту №14-694/2010 від 12 жовтня 2010 року з урахуванням змін, внесених додатковими угодами до вказаного договору. Крім того, з досліджених судом доказів вбачається, що останній платіж по сплаті відсотків по кредитному договору було здійснено боржником 21.12.2013 року.

Вказані обставини свідчать про вчинення боржником дій, які відповідно до вимог ч.1 ст. 264 ЦК України є підставою для переривання строку позовної давності. Оскільки останній платіж боржником було здійснено 21.12.2013 року, а з позовом до суду банк звернувся 20.08.2014 року, то трирічний строк позовної давності до вимог про стягнення заборгованості по кредиту та відсоткам за користування кредитом позивачем не пропущено. З позовних вимог та наданого розрахунку пені, яку банк просить стягнути з поручителя у зв'язку з простроченням виконання зобов'язання, вбачається, що пеня позивачем нарахована за період з 24.10.2013 року по 17.08.2014 року, з позовом до суду позивач звернувся 20.08.2014 року, тобто, пеня нарахована в межах річного строку звернення до суду, а тому підстав застосовувати строк позовної давності і до вказаних позовних вимог у суду першої інстанції не було.

Не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону і доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, так як судом безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення у справі судової фінансово-кредитної (економічної) експертизи та у клопотанні про витребування у позивача оригіналу кредитної справи, що призвело до неповноти дослідження обставин справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовом позивачем було надано копії всіх договорів, що були укладені між сторонами, виписки з особового рахунку позичальника ТОВ «Основа», з яких вбачається рух коштів по рахунку товариства, графіки платежів по кредиту та відсотках, а також детальний розрахунок заборгованості по кредиту та відсотках, розрахунок заборгованості по пені, представник відповідача не зазначив в клопотанні для з'ясування яких обставин необхідне витребування кредитної справи, а тому підстав для витребування у позивача оригіналу кредитної справи немає і суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні вказаного клопотання.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 143 ЦПК України, експертиза у справі призначається для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо. Для перевірки розрахунків заборгованості у даній справі не потрібні якісь спеціальні знання, так як розмір щомісячних платежів визначений сторонами у затвердженому графіку, сплачені кошти відображені у виписках з особового рахунку боржника ТОВ «Основа», відповідач не навів жодного обґрунтування щодо неправильності здійснених позивачем розрахунків заборгованості, а тому відмова суду першої інстанції у призначенні по даній справі фінансово-кредитної (економічної) експертизи є обґрунтованою.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про незаконність відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання про залучення до участі у розгляді справи в якості третіх осіб ТОВ «Основа», ТОВ «Галицька Основа», СП ТОВ «Основа-Солсиф», так як рішення у даній справі може вплинути на їх права та обов'язки, оскільки предметом вказаного спору є виконання зобов'язань саме ОСОБА_2, як поручителем, за договором поруки, укладеним між ним та банком. Позовні вимоги банку до юридичних осіб ТОВ «Основа», ТОВ « Галицька Основа», СП ТОВ «Основа-Солсиф» розглядаються в окремому провадженні в порядку господарського судочинства, доказів того, що договір поруки був укладений ОСОБА_2 в інтересах сім»ї матеріали справи не містять, а тому незалучення до участі у розгляді даної справи в якості третіх ТОВ « Основа», ТОВ «Галицька Основа», СП ТОВ « Основа-Солсиф», ОСОБА_2 ніяким чином не порушує їх права та обов'язки.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду 1-ї інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 відсутні.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» стягнуто витрати по сплаті судового збору в сумі 3654 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: