Справа № 758/284/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Богінкевич С. М. ,

при секретарі - Власюк М. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Астеліт», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання зміни істотних умов праці незаконними, усунення перешкод у виконанні трудових обов'язків, визнання відсторонення від роботи незаконним та відшкодування моральної шкоди, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 21.01.2014 року працює представником торговельним в ТОВ «Астеліт» відповідно до наказу про прийом на роботу № 24-К.

Вказує, що відповідно до п.4.1. «Порядок оформлення на роботу» Правил внутрішнього трудового розпорядку він подав заяву на ім'я Генерального директора після того, як отримав пропозицію про роботу від відповідального менеджера або представника департаменту управління персоналом.

Зазначає, що відповідно до вищезазначеної пропозиції від 21.01.2014 року відповідачем були визначені істотні умови праці, однак, деякі з них були незаконно змінені без попередження та видачі відповідного наказу, а саме: вилучено службовий автомобіль та мобільного комп'ютерного обладнання, заблоковано медичне страхування, відключено паролі доступу до серверу відповідача, чим було створено перешкоди та фактично відсторонено від виконання ним своїх трудових обов'язків у відповідності до стандарту роботи на його посаді та посадової інструкції.

У зв'язку з вищевикладеним, оскільки він вважає, що відповідач грубо порушив його права та законні інтереси, змушений був звернутись до суду з даним позовом та просить визнати зміни істотних умов його праці відповідачем незаконними; усунути перешкоди, створені відповідачем у виконанні ним трудових обов'язків, поновивши попереднє становище робочого місця та істотні умов праці, шляхом надання службового автомобіля, комп'ютера (нестаціонарного), медичне страхування (сімейне: чоловік/дружина та діти до 18 років), страхування життя та від нещасного випадку - персональне; визнати незаконним його відсторонення від роботи; стягнути з відповідача на його користь компенсацію завданої моральної шкоди в сумі 15 000 гривень.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задоволити повністю з підстав, викладених у ньому.

Представники відповідача у судовому засіданні позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що він необгрунтований та безпідставно заявлений.

Треті особи у судове засідання не з'явились, як вбачається з матеріалів справи, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили, тому суд приходить до висновку про можливість слухати справу у їх відсутність на підставі всіх наявних доказів, долучених до матеріалів справи.

Вислухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, у тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Стаття 45 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до п.4.1. Правил внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Астеліт», затверджених наказом №252 від 16.06.2007 року (а.с.112-128), зазначено, що «як правило, працівник подає заяву на ім'я Генерального директора після того, як отримає пропозицію про роботу від відповідального менеджера або представника департаменту управління персоналом», у зв'язку з чим після підписання позивачем пропозиції роботи від 21.01.2014 року (а.с.8) та заяви про прийняття на роботу від 21.01.2014 року (а.с.144).

Відповідно до п.4.1.1. Правил внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Астеліт», затверджених наказом №252 від 16.06.2007 року при прийомі на роботу, у день виходу на роботу, позивачу було оформлено наказ про прийом на роботу №24/к від 21.01.2014 року (а.с.7) з 21.01.2014 року, відповідно до якого останнього було прийнято з випробуванням, на посаду представника торгівельного, місце роботи - м.Київ, з графіком роботи відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку.

Крім того, відповідно до п.4.1.2. Правил внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Астеліт» у перший день виходу позивача на роботу, його було ознайомлено з інформацією що до правил та вимог компанії відповідача; роз'яснено права та обов'язки працівників, ознайомлено з умовами роботи, оплатою праці, посадовими обов'язками, політиками компанії, тощо.

Відповідно до наказу ТОВ «Астеліт» №240 від 24.03.2011 року (а.с.69) було затверджено Стандарти роботи представника торгівельного (а.с.58-68), відповідно до яких особа, яка займає цю посаду повинна знати внутрішні Політики та Процедури, що регламентують її обов'язки та обов'язки усіх працівників, тощо (п.5.1.2).

Судом також встановлено, що позивача було ознайомлено з транспортною політикою (а.с.146-175), що підтверджується заявою останнього про згоду з нею та порядком відшкодування збитків (а.с.176-177), стандартами роботи торгівельного представника ТОВ «Астеліт» (а.с.178-193), посадовою інструкцією №0007/14 (а.с.194-199).

Відповідно до ст.32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року №9, якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов'язку поновити працівникові попередні умови праці.

Судом також встановлено, що позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилався на ту обставину, що відповідачем були змінені істотні умови його праці, передбачені пропозицією роботи, а саме: вилучено службовий автомобіль та мобільне комп'ютерне обладнання, заблоковано медичне страхування, відключено паролі доступу до серверу відповідача чим створено перешкоди та фактично відсторонено від виконання ним своїх трудових обов'язків у відповідності до стандарту роботи на його посаді та посадової інструкції. Однак дана пропозиція роботи не може бути прийнята судом, як належний та допустимий доказ у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України у зв'язку з наступним.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п.4.1. Правил внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Астеліт», затверджених наказом №252 від 16.06.2007 року при прийомі на роботу було визначено порядок прийому на роботу, а саме «як правило, працівник подає заяву на ім'я Генерального директора після того, як отримає пропозицію про роботу від відповідального менеджера або представника департаменту управління персоналом», у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що надання саме письмової офіційної пропозиції роботи із зазначенням будь-яких умов працевлаштування (як істотних, так і інших) особам, які приймалися на роботу (чи яким пропонувалася така робота), не передбачалося.

Крім того, слід зазначити, що після прийняття на роботу відповідно до наказу №24-к від 21.01.2014 року, позивача було ознайомлено з усіма документами, якими останній мав керуватись під час виконання своїх трудових обов'язків, а саме: Стандарти роботи представника торгівельного (а.с.58-68), затверджені наказом ТОВ «Астеліт» №240 від 24.03.2011 року (а.с.69), відповідно до яких особа, яка займає цю посаду повинна знати внутрішні Політики та Процедури, що регламентують їх обов'язки та обов'язки усіх працівників, тощо (п.5.1.2). Однак у вищезазначених документах не вказано про необхідність дотримання вимог пропозиції про роботу, на яку посилається позивач, а тому дана пропозиція роботи не є документом, який встановлює умови праці (як істотних, так і інших).

Відповідно до ст.46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю. Усунення від роботи провадиться власником на підставі виявленого ним факту, через який власник має право усунути або зобов'язаний усунути працівника від роботи.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилався на ту обставину, що відповідачем шляхом вилучення службовий автомобілю та мобільного комп'ютерного обладнання, відключення паролів доступу до серверу відповідача були створені перешкоди у здійсненні ним трудових обов'язків та фактично відсторонено від їх виконання, однак дані посилання не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки повністю спростовуються доказами, долученими до матеріалів справи.

Відповідно до п.12.2.4. Транспортної політики, у випадку «якщо працівник проігнорував положення даної політики або зневажив даною політикою» надання службового автомобіля припиняється.

Крім того, відповідно до п.5.1.4. Стандарту роботи представника торгівельного ТОВ «Астеліт» порушенням трудової дисципліни, які є підставою для запровадження відповідних стягнень є, зокрема, невиконання вимог до маршрутів, відхилення від маршруту без поважних причин, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до акту прийому-передачі автомобіля від 03.10.2014 року (а.с.11-12), позивач передав службовий автомобіль, оскільки останнім протягом вересня 2014 року було допущено неодноразове, без дозволу безпосереднього керівника, його використання, а саме - використання в особистих цілях, у вихідні дні, суботу - 13.09.2014 року та 27.09.2014 року, що було встановлено під час аналізу даних системи GPS-моніторингу уповноваженими на це відповідачем особами (а.с.203, 204, 205), у зв'язку з чим порушив вимоги п.11.2. Транспортної політики, що підтверджується доповідними записками (а.с.200-201, 202).

Що стосується посилань позивача в обґрунтування своїх позовних вимог на ту обставину, що відповідачем було замінено мобільне комп'ютерне обладнання (ноутбук) на стаціонарний та відключено паролі доступу до інформаційних ресурсів відповідача, слід зазначити наступне.

Відповідно до довідки-форми прийому комп'ютерного обладнання від 13.10.2014 року (а.с.10), позивачем було передано ноутбук НР Compaq 6910p відповідачу, однак позивачу було надано стаціонарний комп'ютер, який впродовж всього часу роботи позивача працював у штатному режимі, що підтверджується довідкою ТОВ «Астеліт» від 27.02.2015 року (а.с.206), дану обставину також було підтверджено сторонами в ході судового розгляду.

Також, слід зазначити, що докази, надані позивачем у підтвердження тих обставин, що відповідачем було відключено паролі доступу до інформаційних ресурсів товариства, не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі у розумінні ст.57-60 ЦПК України докази, оскільки не доводять обставин, на які він посилався.

Крім того, документами, відповідно до яких були врегульовані трудові відносини сторін, а саме: Стандарти роботи представника торгівельного (а.с.58-68), затверджені наказом ТОВ «Астеліт» №240 від 24.03.2011 року (а.с.69), відповідно до яких особа, яка займає цю посаду повинна знати внутрішні Політики та Процедури, що регламентують їх обов'язки та обов'язки усіх працівників, тощо (п.5.1.2) такі умови, як надання службового автомобіля, портативного персонального комп'ютера (ноутбука) не визначені як істотні.

Що стосується посилань позивача в обґрунтування своїх позовних вимог на ту обставину, що відповідачем було скасовано медичне страхування його та членів його сімї, слід зазначити наступне.

Питання надання медичного страхування працівникам відповідача врегульовані Політикою компенсацій та пільг (а.с.207-217), відповідно до розділу 2 якої встановлено, що відповідач залишає за собою право змінювати набір пільг або призупиняти надання пільг окремим працівникам на свій розсуд. Попереднє повідомлення відповідачем працівників про таку зміну набору виплат та пільг, або окремих працівників, для яких призупиняється надання виплат та пільг повністю або частково, не є обов'язковим. Крім того, Політикою компенсацій та пільг також пердбачено, що виплати та пільги не є умовами трудового договору, укладеного з працівником, а фактичне призупинення їх надання не може розглядатися як зміна істотних умов праці для працівника.

У зв'язку вищевикладеним, оскільки в ході судового розгляду було встановлено, що посилання позивача у підтвердження своїх позовних вимог на ту обставину, що відповідачем були змінені істотні умови його праці, передбачені пропозицією роботи, а саме: вилучено службовий автомобіль та мобільного комп'ютерного обладнання, заблоковано медичне страхування, відключено паролі доступу до серверу відповідача чим створено перешкоди та фактично відсторонено від виконання ним своїх трудових обов'язків у відповідності до стандарту роботи на його посаді та посадової інструкції є необґрунтованими, оскільки не є істотними змінами умов праці останнього. Крім того, слід зазначити, що судом також не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача, що вищезазначеними діями відповідач створив перешкоди та фактично відсторонив його від виконання його трудових обов'язків, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі у розумінні ст.57-60 ЦПК України докази у підтвердження цього.

Що стосується позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь завданої моральної шкоди, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даної позовної вимоги, виходячи з наступних підстав.

Стаття 237-1 КЗпП України визначає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Крім того, як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 2371 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Умови відшкодування моральної (немайнової) шкоди, передбачені укладеним сторонами контрактом, які погіршують становище працівника порівняно з положеннями ст. 2371 КЗпП чи іншим законодавством, згідно зі ст. 9 КЗпП є недійсними.

Як вже зазначалося вище, позивач в обґрунтування факту завдання йому моральної шкоди зазначив, що неправомірні дії відповідача призвели до моральних та душевних страждань, які він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача, втрати у зв'язку із цим престижу та ділової репутації, що потягло моральні переживання, порушення нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенням стосунків з колегами. У зв'язку з чим оцінив завдану йому моральну шкоду в 1 000 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Слід зазначити, що позивач моральну шкоду обґрунтовував тим, що дії відповідача завдали суттєвих моральних страждань, що спричинило погіршення стану його здоров'я, а в деяких випадках і позбавили можливості реалізації своїх звичок і бажань, погіршення (порушення) відносин з оточуючими людьми, втрату нормальних життєвих зв'язків, порушенням стосунків з колегами, однак, суд не може прийняти дані посилання позивача як належний та допустимий в розумінні ст.ст. 10, 22, 60 ЦПК України доказ спричинення останньому моральної шкоди, в зв'язку з чим в задоволенні цієї позовної вимоги необхідно відмовити.

Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.218 ЦК України рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, інших належних та допустимих у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України доказів порушення відповідачем трудових прав та законних інтересів позивача останнім не надано, оскільки він взагалі не являється працівником відповідача відповідно до наказу ТОВ «Астеліт» від 29.01.2015 року №59-к було звільнено за п.3 ст.40 КЗпП України (а.с.108-110), який є дійсним.

У зв'язку з вищевикладеним, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, про відсутність у матеріалах справи належних та допустимих у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України доказів порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача, тому позовні вимоги позивача про визнання зміни істотних умов його праці відповідачем незаконними; усунення перешкод, створених відповідачем у виконанні ним трудових обов'язків, поновивши попереднє становище робочого місця та істотні умов праці, шляхом надання службового автомобіля, комп'ютера (нестаціонарного), медичне страхування (сімейне: чоловік/дружина та діти до 18 років), страхування життя та від нещасного випадку - персональне; визнання незаконним його відсторонення від роботи; стягнення з відповідача на його користь компенсації завданої моральної шкоди в сумі 15 000 гривень не знайшли своє доведення в ході судового розгляду, у зв'язку з чим не можуть вважатися такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, ст.ст. 32, 46, 51, 103, 125, 233, 237-1 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року №9, Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судовуи практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року та керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 27, 57-60, 208, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Астеліт», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання зміни істотних умов праці незаконними, усунення перешкод у виконанні трудових обов'язків, визнання відсторонення від роботи незаконним та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Подільський районний суд м. Києва, шляхом подачі в десятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С. М. Богінкевич