Справа № 302/1217/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

17 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого: Дроботі В.В.

суддів: Власова С.О., Бисаги Т.Ю.

при секретарі: Рогач О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами позивача публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та відповідача ОСОБА_1 на рішення Міжгірського районного суду від 27 липня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

Зазначеним рішенням позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 1232735,18 грн. задоволено частково.

З ОСОБА_1, ОСОБА_4 солідарно на користь банку стягнуті:

-заборгованість за кредитним договором №К2НСА 800002219 від 21 січня 2008 року в сумі 574067,32 грн.

-судові витрати: 3654 грн. судового збору та 630 грн. на користь ТУ ДСА за розміщення оголошення в пресі.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційний скаргах:

-позивач просить рішення скасувати, ухваливши нове, яким задовольнити його вимоги у повному обсязі. Вказує на те, що суд безпідставно відмовив йому у поновленні строків позовної давності за усіма складовими кредиторської заборгованості. Окрім того, суд без достатніх підстав зменшив розмір неустойки.

-відповідач ОСОБА_1 просить рішення скасувати, закривши провадження у даній справі. Посилається на те, що суд неправильно визначив початок перебігу строку позовної давності, який сплив по усіх платежах до звернення банку до суду. Задовольнивши його заяву про застосування позовної давності до даних правовідносин, суд в той же час безпідставно стягнув частину кредитної заборгованості.

Колегія суддів вважає, що скарги до задоволення не підлягають з таких підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлені слідуючі факти та обставини.

21 січня 2008 року сторони спору уклали кредитний договір, за умовами якого ПАТ КБ «Приватбанк» надав ОСОБА_1 кредит в сумі 24486,75 доларів США для придбання автомобіля, а позичальник зобов'язувався щомісячно погашати кредит та сплачувати проценти за його користування.

Є доведеним, що даним договором його сторони датою завершення сплати усіх щомісячних платежів визначили 20 січня 2013 року.

По справі є також доведеним, що позичальник неналежно виконував умови грошового зобов'язання, оскільки 25 листопада 2008 року здійснив останній платіж.

Сторони договору встановили збільшені строки позовної давності за вимогами банку про стягнення кредиту, винагороди та процентів, а саме: п'ять років.

З даним позовом до суду банк звернувся 2 жовтня 2014 року.

До даних правовідносин суд правильно застосував норми матеріального права, зокрема ст.ст.509,510,526,610,611, 626, 629, 1048,1049, 1050, 1054 ЦК України.

Згідно цих норм позичальник, який одержав кредит, зобов'язаний повернути кредитодавцю (банку) кредит та сплатити проценти за його користування. Грошове зобов'язання повинно виконуватись в строк та на умовах, встановленими кредитним договором. Одним із видів порушення зобов'язання є його прострочення.

Правовими наслідками порушення зобов'язання є право позикодавця вимагати від боржника повернення кредиту, сплати процентів та накладення на останнього правових санкцій (неустойка у вигляді штрафа або пені).

Враховуючи положення ч.1 ст.259 та ч.5 ст. 261 ЦК України суд першої інстанції правильно зазначив у рішенні, що перебіг позовної давності у даному спорі почався 20 січня 2013 року, тобто з визначеним у даному грошовому зобов'язанні строком виконання, а закінчується зі спливом збільшеного строку позовної давності, тобто 20 січня 2018 року.

У зв'язку з цим суд правильно відмовив у стягненні 3581,35 доларів США (тіло кредита), 1525,51 доларів США (проценти за користування кредитом), 1125,48 доларів США (пені) та 1174,99 доларів США (комісія), оскільки банк нарахував вказані суми та просив їх стягнути поза межами збільшеного строку позовної давності.

Таким чином, суд обґрунтованно задовольнив вимоги банку частково на загальну суму 574 067, 32 грн. Ця заборгованість складається з сум: 17532 доларів США (заборгованість за кредитом), 2865,67 доларів США (заборгованість по процентам за користування кредитом), 5876,80 доларів США (заборгованість по комісійній винагороді) та 20397,67 доларів США (зменшений з урахуванням вимог ст.ст.3,10 та 551 ЦК України розмір неустойки).

Доводи скарг до уваги прийняті бути не можуть.

Відповідно до положень ст.360-7 ЦПК України при розгляді даного спору суд першої інстанції врахував прецедентну справу №6-11цс13, розглянуту Верховним Судом України, висновки у якій викладені в постанові від 6 листопада 2013 року.

Відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

У разі порушення боржником строків сплати чергових (щомісячних) платежів, передбачених договором, відповідно до ч.2ст.1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст.1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному з платежів.

Таким чином, суд першої інстанції врахував аргументи сторін спору щодо позовної давності та навів у рішенні мотиви прийняття.

Окрім того, суд в питанні стягнення пені врахував рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року у справі №7-рн/2013 та постанову Верховного Суду України від 3 вересня 2014 року у справі №6-100/цс/100.

Оскільки розмір пені майже у два рази перевищував розмір заборгованості за кредитом та процентами за його користування суд першої інстанції, враховуючи висновки КСУ та ВСУ, а також положення ст.ст.3,10,551 ЦК України обґрунтованно зменшив розмір пені до 20397,67 доларів США.

Отже, доводи апеляційних скарг банку та позичальника колегія до уваги не приймає.

Відповідно до положень ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд виходить за межі поданих скарг в питанні стягнутих судом першої інстанції судових витрат.

Як зазначено вище, суд солідарно стягнув судовий збір та витрати за оголошення в пресі з обох відповідачів (ОСОБА_1 та ОСОБА_4.).

Відповідно до роз'яснення, яке міститься у п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» солідарне стягнення судами судових витрат законом не передбачено.

Таким чином, згідно положень ст.88 ЦПК України стягнення цих витрат слід провести з обох відповідачів у рівних долях (частках).

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги відхилити.

Рішення Міжгірського районного суду від 27 липня 2015 року залишити без змін, стягнувши з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 судові витрати з кожного: на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» по 1827 грн., на користь ТУ ДСУ в Закарпатській області за публікацію оголошення в пресі по 365 грн.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: