Справа №589/633/13-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Сидорчук О. М.
Номер провадження 22-ц/788/901/15 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

03 червня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Білецького О. М. , Криворотенка В. І. ,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02 березня 2015 року

у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитом,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Позивач вказує, зокрема, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач висловив згоду про укладення кредитного договору саме в письмовій формі, про що свідчить підпис у заяві позичальника.

Сторони досягли згоди та уклали кредитний договір, в якому передбачили, що позовна давність, встановлена законом, збільшена за домовленістю сторін до 5 років, а відтак момент досягнення домовленості вважається таким, що настав.

Кредитним договором передбачено, що банк надає позичальнику споживчий кредит на строк з 10 вересня 2006 року по 10 вересня 2008 року включно, а у відповідності до ст. 254 ЦК України, строк позовної давності щодо звернення позивачем до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача спливає 10 вересня 2013 року. Позов до суду подано у лютому 2013 року.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

05 лютого 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 10 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №DNH4KP90000186, згідно якого позивач надав відповідачу кошти в сумі 2852,21 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 вересня 2008 року.

Відповідач погодився на те, що підписана ним заява про надання кредиту разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, підтвердивши це підписом у заяві. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов.

Позичальник взятих на себе зобов'язань за кредитним договором не виконав, у зв'язку з чим станом на 29 січня 2013 року у нього виникла заборгованість в сумі 24268,92 грн., яка складається з: 2289,27 грн. - заборгованість за кредитом; 8471,86 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 11875,94 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1131,85 грн. - штраф (процентна складова).

Банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № DNH4KP90000186 від 10 вересня 2006 року у розмірі 24268,92 грн. та судовий збір у сумі 242,68 грн.

Відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив позовну давність для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Такий висновок суду узгоджується з матеріалами справи та відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору DNH4KP90000186 від 10 вересня 2006 року банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 2852,21 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк 24 місяці - по 10 вересня 2008 року (а.с.6-7).

Згідно наданих позивачем розрахунків, внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування грошовими коштами та інших платежів, станом на 29 січня 2013 року відповідач мав загальну заборгованість в розмірі 24268,92 грн., з яких: 2289,27 грн. - заборгованість за кредитом; 8471,86 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 11875,94 грн. - заборгованість з пені; 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1131,85 грн. - штраф (відсоток від суми заборгованості) (а.с.4-5).

З заяви позичальника вбачається, що він отримав інформаційно-консультативну послугу від ТОВ «Приват Кредит» у повному обсязі до отримання кредиту від Приватбанку; ознайомився та згоден з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які були надані йому у письмовій формі. Своїм підписом він підтверджує факт про надання йому повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку (а також його місцезнаходження), а саме, мету, для якої кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, пов'язаних з додержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, та відомості про те, від кого позичальник може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування

В заяві позичальника також зазначено, що він отримав оригінал кредитного договору, виразив свою згоду, що ця заява разом з запропонованими ПриватБанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між ним та банком кредитно-заставний договір.

П. 4.1 доданих банком до позовної заяви Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») ( Стандарт) передбачає, що за користування кредитом у період з дати укладання даного договору до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі зазначеному у Тарифах та Заяві.

Відповідно до п. 4.2. вказаних Умов, згідно ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених заявою та п. п. 3.2.2, 3.3.3 даних умов, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі від розміру зазначеному у тарифах та заяві. Розраховані відповідно до цього пункту умов відсотки сплачуються позичальником окремо понад зазначену в заяві суми щомісячного платежу по кредиту, разом з несплаченим залишком попереднього щомісячного платежу.

П. 5.1 Умов передбачає, що при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою та п. п. 3.2.2, 3.2.3 Умов, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Згідно п. 5.3, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж за 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості.

П. 5.4 Умов передбачає, що нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбаченої п. п.5.1, 5.2, 5.3 цих Умов, здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов'язання повинне бути виконане позичальником.

Згідно п. 5.5 доданих банком до позовної заяви вказаних Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») ( Стандарт) терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років (а.с.8-15).

ПАТ КБ «ПриватБанк» надав з позовною заявою розрахунок, в якому вказано, що останній платіж за договором був здійснений ОСОБА_3 21 жовтня 2010 року (а.с.152).

Заочним рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 12 березня 2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором № DNH4KP90000186 від 10 вересня 2006 року в розмірі 24268 грн. 92 коп. і сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 242 грн. 69 коп. (а.с.36).

Ухвалою Шосткинського міськрайонного суду від 28 жовтня 2014 року заочне рішення від 12 березня 2013 року було скасоване (а.с. 67).

24 грудня 2014 року представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 надав до суду заяву про застосування позовної давності (а.с.95).

Отже, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір, що випливає з виконання умов кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем, який має борг перед банком.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 526, 530 ч.1 ЦПК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Ст. 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046, ч.1 ст. 1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором або законом.

Ч.1 ст. 1049 ЦК України передбачають, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (принцип диспозитивності цивільного судочинства).

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що доказами в справі підтверджується, що позичальник не виконав свої зобов'язання за кредитним договором і має заборгованість перед банком, суму якої він не оспорив.

Згідно ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Ч. 2 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Ст. 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Посилання банку в апеляційній скарзі на безпідставність застосування судом позовної давності не ґрунтуються на доказах в справі та вищевказаних нормах матеріального права.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивачем не надано доказів тому, що у правовідносинах сторін у даній справі позовна давність була збільшена за їх домовленістю до п'яти років, не доведено, які саме умови надання споживчого кредиту діяли на день підписання заяви позичальника - 10 вересня 2006 року, зазначивши, що в заяві позичальника від 10 вересня 2006 року є посилання на Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, а до позовної заяви додані Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), і позивач не довів, що відповідач при підписанні заяви позичальника був ознайомлений саме з тими Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які додані до позовної заяви, оскільки підпис позичальника на жодній зі сторінок даних Умов відсутній.

За таких обставин суд обґрунтовано зазначив, що відсутні підстави вважати, що між сторонами досягнута домовленість про збільшення позовної давності до 5 років, а тому при вирішенні даного спору виходив із загального строку позовної давності тривалістю у три роки, який закінчився 11 вересня 2011 року.

В частині доводів позивача про те, що відповідач вчинив дії, які свідчать про визнання ним свого боргу, сплативши через касу банку 21 жовтня 2010 року 448 гр., та тим самим перервав позовну давність, суд дав належну критичну оцінку доказам в справі та прийшов до вірного висновку про недоведеність доводів банку в цій частині.

Пославшись на те, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості позивачем було здійснено 21 жовтня 2010 року в сумі 448 грн. /а. с. 110/, банк зазначав, що доказом переривання позовної давності є копія платіжного доручення № 60911А7СF3 від 21 жовтня 2010 року /а.с. 152/. З вказаного платіжного доручення вбачається, що відділенням банку в м. Шостка по вул. К.Маркса, 19 було перераховано 448 грн. на рахунок одержувача - відповідача ОСОБА_3, який заперечив здійснення ним цього платежу через касу відділення банку, пославшись на відсутність його в цей день в м. Шостка. Оригінали платіжних документів щодо внесення відповідачем готівки 21 жовтня 2010 року в сумі 448 грн. до каси банку з підписом відповідача банк не надав, пояснивши, що архівні документи починаючи з 2010 р. знаходяться в м. Донецьк /а.с. 158/.

Враховуючи, що справа розглядається з лютого 2013 року, суд обґрунтовано критично оцінив доводи позивача щодо труднощів по вивезенню архіву з м. Донецька та вірно зазначив, що належні докази того, що саме відповідачем ОСОБА_3 були 21 жовтня 2010 року внесені через касу банку кошти в сумі 448 грн., що свідчило б про визнання ним свого боргу, відсутні.

Рішення суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним судом України в постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16-цс15, згідно якої, виходячи з правового аналізу частини першої статті 259 ЦК України і частин першої, другої статті 207 ЦК України, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже у цій справі зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника, містить розбіжності. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

У зв'язку із цим доводи позичальника про неознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) не можна визнавати необґрунтованими.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки суд ухвалив законне та обґрунтоване рішення, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02 березня 2015 року в даній справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -