Номер провадження: 22-ц/785/8906/15
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Бабія А.П.

- Станкевича В.А.

при секретарі - Желєзнову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.09.2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу і витребування майна з чужого незаконного володіння,-

встановила:

Позивачка звернулася з вказаним позовом до суду (а. с. 2-3 т. 1, а. с. 2-4 т. 2), в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 04.07.2006 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_5, та витребувати вказану квартиру з незаконного володіння ОСОБА_7 і розподілити судові витрати.

Свої позовні вимоги позивачка, як зазначено в рішенні суду та вбачається з позовної заяви, обґрунтовувала тим, що перебувала з ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі з 1990 року по 2014 рік, від цього шлюбу неповнолітніх дітей сторони не мають. Під час шлюбу 25.04.2005 року за спільні кошти ними на підставі договору купівлі-продажу була придбана у власність квартиру АДРЕСА_1, а 4 липня 2006 року без її на те згоди ОСОБА_6 продав вказану квартиру ОСОБА_5 30 серпня 2014 року ОСОБА_5 подарувала квартиру ОСОБА_7 Про відчуження чоловіком квартири вона довідалася після розірвання шлюбу у 2014 році від свого представника після ознайомлення із матеріалами справи № 520/12659/14-ц.

В судовому засіданні в суді першої інстанції, як зазначено в рішенні суду представник позивачки вимоги підтримав у повному обсязі, представник ОСОБА_6 позов ОСОБА_4 визнав, представники ОСОБА_5 і ОСОБА_7 з вимогами позивачки не погодились.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.09.2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 04.07.2006 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитонюк Т.А. і зареєстрований в реєстрі за № 1036. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 1 827 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 1 827 грн. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 через свого представника та ОСОБА_5 подали апеляційні скарги на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.09.2015 року, в яких просять: ОСОБА_4 рішення суду від 15.09.2015 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння та ухвалити в цій частині нове рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_5, посилаючись на те, що не погоджується з рішенням суду в цій частині та вважає, що воно ухвалено в оскаржуваній частині з порушенням норм матеріального права; ОСОБА_5 рішення суду від 15.09.2015 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу і витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 сплачені по справі судові витрати, посилаючись на те, що вважає рішення незаконним та необґрунтованим в частині задоволення позовних вимог, висновки в цій частині не відповідають обставинам справи і суперечать наданим представниками відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_7 поясненням та письмовим доказам, судом також невірно застосовані положення матеріального права і порушені норми процесуальног права.

Іншими учасниками процесу рішення суду не оскаржується.

В судовому засіданні, представник ОСОБА_4 та представники ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_4 та заперечували проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_5 Представник ОСОБА_5 та ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_5 та заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтвердили в судовому засіданні також їхні представники, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи від них на адресу суду не надходили. Від ОСОБА_7 на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про витребування квартири АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_7, з ухваленням нового рішення, в цій частині, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є зокрема: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_6 є громадянами Російської Федерації, перебували у зареєстрованому шлюбі з 1990 року по 2014 рік, від цього шлюбу неповнолітніх дітей сторони не мають. Під час шлюбу 25.04.2005 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_6 набув у власність квартиру АДРЕСА_1, а 4 липня 2006 року ОСОБА_6 продав вказану квартиру ОСОБА_5 30 серпня 2014 року ОСОБА_5 подарувала квартиру ОСОБА_7

Позивачева сторона стверджує, що ОСОБА_4 своєї згоди на відчуження квартири, яка перебувала у спільній сумісній власності подружжя не надавала, що оспорюваний договір не відповідає вимогам закону і порушує права позивачки. Щодо строків звернення до суду з позовом про захист порушеного права, то позивачева сторона пояснює, що про відчуження чоловіком квартири ОСОБА_4 довідалась після розірвання шлюбу в 2014 році. Посилаючись на положення ст. 388 ЦК України, позивачка вимагає витребувати спірну квартиру з незаконного володіння ОСОБА_7

На обґрунтування своїх вимог позивачка посилалась на такі докази: свідоцтво про укладання шлюбу між ОСОБА_6 і ОСОБА_4, свідоцтво про розірвання шлюбу, договір купівлі-продажу квартири від 25.04.2005 року, договір купівлі-продажу квартири від 04.07.2006 року, договір дарування квартири від 30.08.2014 року.

Представник ОСОБА_6 позов визнав і пояснив, що на території України іншого нерухомого майна крім спірної квартири ОСОБА_6 не мав, що у 2006 році ОСОБА_6 відчуження квартири зробив без відома ОСОБА_4, тому як у цей період співмешкав з ОСОБА_5

Представники ОСОБА_5 і ОСОБА_7, не визнаючи позов ОСОБА_4, стверджували, що «даний позов є штучно створеним з метою позбавлення ОСОБА_5 і ОСОБА_7 майна шляхом шахрайських дій ОСОБА_6, який має із ОСОБА_5 неприязні стосунки, як колишній її партнер по бізнесу». На обґрунтування своїх доводів представники відповідачів посилались на відсутність будь-яких спорів між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 щодо поділу спільного майна і на довіреність, видану ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_6 10 травня 2006 року і нотаріально посвідчену в м. Москва, в якій зазначено, що ОСОБА_4 уповноважує ОСОБА_6 управляти та розпоряджатися її майном, де б воно не знаходилось.

При наведених обставинах, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 60 СК України і ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.

Судом встановлено і сторони визнали, що квартира АДРЕСА_1 станом на 04.07.2006 року належала ОСОБА_4 і ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності, тому як була придбана під час шлюбу на спільні кошти подружжя.

Положеннями Цивільного та Сімейного кодексів України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 369 Цивільного кодексу України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

П. 1 ст. 65 СК України визначає, що «дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового».

У даному випадку спір ведеться щодо договору купівлі-продажу квартири, тому це не є дрібним побутовим договором.

Надані суду письмові докази свідчать, що чоловік уклав договір відчуження спільного подружнього майна без згоди на це дружини (а. с. 73-79 т. 1), чим порушив її речові права на квартиру, тому вимоги позивачки в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд першої інстанції вважав є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції не прийняв безперечним доказом письмової згоди ОСОБА_4 на відчуженні квартири її довіреність (а. с. 116 т. 1), надану представниками відповідачів, якою ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_6 10 травня 2006 року управляти та розпоряджатися її майном, де б воно не знаходилось, тому що в довіреності відсутнє посилання саме на спірну квартиру, але зазначено «прав на нерухоме майно та угод з ним на території міста Москви, території РФ». Крім того, представники відповідачів не пояснили, яким чином вони отримали цей письмовий доказ (довіреність укладено і нотаріально посвідчено в м. Москві).

Щодо вимог позивачки про витребування спірної квартири з незаконного володіння ОСОБА_7, то позов в цій частині суд першої інстанції вважав є передчасним і правові підстави для його задоволення відсутні.

Особливістю права спільної сумісної власності є відсутність визначення часток учасників. На відміну від спільної часткової власності, права учасників якої мають вираження у вигляді ідеальної (арифметичної) частки у праві спільної власності, що дозволяє визначити відповідний обсяг їх прав та обов'язків при здійсненні права, а на конкретну частину майна - при виділі частки або при її поділі, право кожного співвласника у спільній сумісній власності поширюється на усе майно, без ідеального вираження частки у праві спільної власності. У даному випадку частка позивачки у спільному подружньому майні не визначена і не виділена.

За таких обставин, суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_4 та відповідно до ст. 88 ЦПК України стягнув на її користь судові витрати.

Судова колегія, вважає, що суд першої інстанції на підставі досліджених доказів та встановлених обставин по справі, правомірно дійшов висновку, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_4 щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 04.07.2006 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_5

Оскільки, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (ст. 65 СК України).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена ( ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_1 набута ОСОБА_4 і ОСОБА_6 за спільні кошти під час перебування в зареєстрованому шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2005 року (а. с. 4-8, 79-82, 88-89 т. 1, 7-8, 103-104 т. 2), що також підтвердили в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_11 та представники ОСОБА_6.

В подальшому на підставі спірного договору купівлі-продажу від 04.07.2006 року ОСОБА_6 без згоди своєї дружини ОСОБА_4 продав вказану квартиру ОСОБА_5, використавши кошти від продажу квартири у своїх власних інтересах, про що стало відомо ОСОБА_4 лише після розірвання шлюбу в 2014 році в ході розгляду в суді справи про розподіл спільного майна подружжя, що також підтвердили в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції як представник ОСОБА_11 так і представники ОСОБА_6, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Тому на підставі наведеного судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, в цій частині та не погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_5

Оскільки, доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 стосовно відносин, які склалися між нею та ОСОБА_6 в ході ведення спільного бізнесу не мають правового значення для вирішення вказаної справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 з приводу того, що при придбанні спірної квартири та при її відчуженні ОСОБА_6 ввів в оману нотаріуса, надавши неправдиві відомості про відсутність у нього зареєстрованого шлюбу та, що він придбав цю квартиру в особисту власність і відчужує її як особисту власність також не спростовують висновки суду першої інстанції, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 Оскільки, відчуження спірної квартири, яка перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_4 і ОСОБА_6 без згоди ОСОБА_11 порушує права останньої незалежно від вказаних обставин.

Судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 стосовно того, що не зрозуміло на підставі чого суд встановив, що квартира була придбана на спільні кошти подружжя, оскільки матеріали справи містять інші дані, зокрема, що як при покупці спірної квартири, так і при її продажі ОСОБА_6 заявляв, що грошові кошти та квартира є його особистою власністю.

Оскільки, по-перше ОСОБА_5 сама в апеляційній скарзі стверджує, що при придбанні спірної квартири та при її відчуженні ОСОБА_6 ввів в оману нотаріуса щодо відсутності у нього зареєстрованого шлюбу та, що він придбав цю квартиру в особисту власність і відчужує її як особисту власність, а по-друге те, що спірна квартира придбана за спільні кошти ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в період перебування в зареєстрованому шлюбі та, що кошти від продажу цієї квартири без згоди ОСОБА_4 використані ОСОБА_6 у власних інтересах, а не в інтересах сім'ї, підтвердили в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представники ОСОБА_6, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Також судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 з посиланням на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 08.04.2015 року стосовно права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна, оскільки вказана правова позиція стосується цінного майна (ст. 65 СК України).

Судова колегія також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 з приводу надання ОСОБА_4 довіреності ОСОБА_6 на розпорядження своїм майном.

Оскільки, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представники ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не визнали та заперечували проти вказаної довіреності, а представник ОСОБА_5 та ОСОБА_7 не зміг пояснити, яким чином, де і конкретно від кого, він отримав цю довіреність. Крім того, вказана довіреність, на яку посилається апелянтка ОСОБА_5 (а. с. 116 т. 1) не підтверджує надання повноважень ОСОБА_4 ОСОБА_6 на відчуження спірної квартири без її згоди, така згода в матеріалах справи відсутня та суду апеляційної інстанції не надана.

Також судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 стосовно пропуску позивачкою строку позовної давності.

Оскільки, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

В судовому засіданні встановлено, що про укладення спірного договору та про продаж ОСОБА_6 спірної квартири, яка перебуває в спільній сумісній власності, ОСОБА_4 стало відомо лише після розірвання шлюбу в 2014 році в ході розгляду в суді справи про розподіл спільного майна подружжя, що не спростовується доказами по справі, а також підтвердили в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представники ОСОБА_6. З позовом до суду ОСОБА_4 звернулася в 2014 році (а. с. 2 т. 2), в межах позовної давності (ст. 257 ЦК України).

Однак, судова колегія, не може погодитись з висновками суду першої інстанції, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про витребування квартири АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_7

Так як, суд першої інстанції дійшов таких висновків неправильно застосувавши норми матеріального права.

Оскільки, як встановлено вище, спірна квартира АДРЕСА_1, яка набута ОСОБА_4 і ОСОБА_6 за спільні кошти під час перебування в зареєстрованому шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2005 року, в подальшому за договором купівлі-продажу від 04.07.2006 року останнім без згоди своєї дружини ОСОБА_4 була продана ОСОБА_5, яка згідно договору дарування від 13.08.2014 року (а. с. 9-11 т. 1, 38-41, 70-72 т. 2) подарувала вказану квартиру ОСОБА_7

Судом першої інстанції договір купівлі-продажу від 04.07.2006 року, на підставі якого перейшла у власність ОСОБА_5 спірна квартира АДРЕСА_1 правомірно визнано недійсним, з чим погодилася судова колегія, враховуючи вище викладене.

Віповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Як роз'яснено в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано.

За таких обставин, судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_4 та вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 щодо витребування спірної квартири у ОСОБА_7 ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню, а рішення суду, в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих позовних вимог ОСОБА_4

Висновки суду першої інстанції, що позовні вимоги в цій частині є передчасними з посиланням на те, що частка позивачки у спільному подружньому майні не визначена і не виділена, судова колегія вважає помилковими.

Оскільки, право кожного співвласника у спільній сумісній власності поширюється на усе майно, що перебуває у спільній сумісній власності, що і надає право позивачці витребувати спірну квартиру з незаконного володіння ОСОБА_7

Тому суд першої інстанції судова колегія вважає правильно встановив обставини у справі, однак невірно зробив висновки та неправильно застосував норми матеріального права.

Таким чином, на підставі наведеного, судова колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_5 та погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_4, поданої через свого представника, і вважає, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.09.2015 року необхідно скасувати, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про витребування квартири АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_7, з ухваленням нового рішення в цій частині, яким ці позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити, витребувавши квартиру АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_7 В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.09.2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу і витребування майна з чужого незаконного володіння - скасувати, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про витребування квартири АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_7.

Ухвалити нове рішення, в цій частині, яким ці позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити.

Витребувати квартиру АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_7.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області О.Д. Варикаша

А.П. Бабій

В.А. Станкевич