Ухвала

іменем україни

19 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики, інфляційних втрат і суми трьох процентів річних; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що між ним та ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладено договір позики від 02 серпня 2011 року, згідно якого останній отримав у позику кошти в сумі 1 482 722 грн. На підтвердження укладення договору позики боржником видано розписку, в якій зазначено суму отриманої позики та строк повернення до 31 грудня 2011 року. У встановлений термін боржники не повернули отримані у позику кошти, чим порушили прийняті зобов'язання. Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 1 482 722 грн заборгованості за зобов'язанням, 182 983,77 грн інфляційних втрат та 3 % річних в сумі 116 620,02грн.

Згодом позивач збільшив розмір позовних вимог та просив стягнути з відповідачів на його користь 1 482 722 грн заборгованості за зобов'язанням, 533 194,78 грн інфляційних втрат та 3 % річних в сумі 143 681, 86 грн (а.с. 105).

У вересні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, в обґрунтування якого вказував на те, що спірні грошові кошти за цим договором йому не передавались.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано договір позики від 02 серпня 2011 року недійсним.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2015 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 квітня 2015 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1 482 722 грн заборгованості за договором позики від 02 серпня 2011 року, 533 194,78 грн інфляційних втрат, 143 681, 86 грн суми 3% річних. Позов ОСОБА_4 в частині вимог до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики, інфляційних втрат та суми 3 % річних залишено без задоволення. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судами встановлено, що 02 серпня 2011 року ОСОБА_5 власноручно написано розписку про те, що він позичив у ОСОБА_4 1 482 722 грн з терміном повернення коштів до 31 грудня 2011 року або на першу вимогу позикодавця. У випадку неможливості повернення ним суми позики її повинна повернути дружина - ОСОБА_6 (а.с. 7).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову ОСОБА_4 частково, апеляційний суд дійшов вірного висновку, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка висловлена у постанові від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, перевіривши наданий позивачем розрахунок (а.с. 106), дійшов вірного висновку про стягнення з ОСОБА_5 533 194, 78 грн інфляційних втрат та 143 681, 86 грн 3 % річних, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за договором позики від 02 серпня 2011 року, апеляційний суд вірно виходив з того, що в ОСОБА_4 не виникло права матеріально-правової вимоги до відповідачки, а тому суб'єктивні цивільні права позивача судовому захисту у такий спосіб не підлягають.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, апеляційний суд, на підставі належним чином досліджених обставин справи та доказів, також дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для його задоволення.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Враховуючи викладене, рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.С. Висоцька

О.В. Умнова

І.М. Фаловська