Номер провадження: 22-ц/785/3399/15
Головуючий у першій інстанції Курта Л. С.
Доповідач Бабій А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Бабія А. П.

суддів Станкевича В. А., Ступакова О. А.

при секретарі Стадніченко А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до відділу культури Березівської районної державної адміністрації про поновлення на роботі, скасування наказу № 1-к від 16. 06. 2014 року про звільнення та стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Березівського районного суду Одеської області від 11. 02. 2015 р.,

в с т а н о в и л а:

18. 11. 2014 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відділу культури Березівської районної державної адміністрації в Одеській області і просила поновити строк на звернення до суду, скасувати наказ № 1-к, виданий начальником відділу культури Березівської райдержадміністрації ОСОБА_3 від 16. 06. 2014 р., поновити її на посаді директора Березівської Централізованої бібліотечної системи відділу культури Березівської районної державної адміністрації, стягнути з відділу культури Березівської районної державної адміністрації в Одеській області на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000 грн. і витрати, пов'язані з наданням юридичної допомоги в сумі 400 грн.

Посилалася на те, що з 01. 06. 2014 р. по 04. 07. 2014 р. вона перебувала у відпустці і 16. 06. 2014 р. її викликала начальник відділу культури Березівської райдержадміністрації в Одеській області ОСОБА_3 і з посиланням на розпорядження голови Березівської районної ради ОСОБА_4 примусила написати заяву про звільнення з попередженням, що у разі відмови вона буде звільнена з інших "компрометуючих" її обставин, вказала, що вона плакала і благала залишити її на роботі, однак під тиском ОСОБА_3 та після довгої розмови вона перебуваючи у нервовому та схвильованому стані, написала таку заяву, текст якої продиктувала ОСОБА_3 Вказала, що зверталася з питання про звільнення до ОСОБА_4, який порадив почекати до вирішення даного питання, побувала на прийомі в прокуратурі Березівського району, де їй порадили звернутися зі скаргою до інспектора з охорони праці Гонтар, який повідомив її, що втратив повноваження на перевірку заяв про незаконне звільнення. Зазначила, що не мала наміру звільнятися з займаної посади і завжди сумлінно виконувала свої обов'язки, неодноразово заохочувалася грамотами Березівської районної державної адміністрації та Березівського відділу культури, у 2013 р. була нагороджена цінним подарунком від обласного управління культури, за весь час роботи (більше 20 років) жодного разу не була на лікарняному. Посилалася на те, що з 1994 р. по 1996 р. навчалася в Одеській філії Білгород-Дністровського кооперативного технікуму за спеціальністю "Економіко-правова та організаторська робота", а у 2014 р. вступила до Київського університету культури на факультет менеджменту і бізнесу. Вказала, що 04. 07. 2014 р. ще перебувала у відпустці і звільнятися саме в цей день наміру та потреби не мала, саме цей день їй вказала начальник відділу культури і у цей же день за кілька хвилин вона була звільнена і підписала акт передачі товаро-матеріальних цінностей, а також, що в останній час вона відчувала упереджене ставлення до неї з боку керівника підприємства та голови профспілки відділу культури ОСОБА_5 і вже після звільнення їй стало відомо, що ОСОБА_5 мала намір влаштувати на її посаду свою доньку і саме ця обставина стала причиною її термінового звільнення з роботи і для цього ОСОБА_5 скористалася своїми товариськими стосунками з ОСОБА_4, про що позивачу стало відомо з преси та телебачення, а саме: нецільове використання коштів, які були зібрані населенням для лікування воїнів АТО і саме за їх зговором її було змушено написати заяву про звільнення і після звільнення на її посаді почала працювати ОСОБА_5, а в подальшому її донька і вранці 04. 07. 2014 р., коли вона прибула на роботу їй була вручена трудова книжка та вона була ознайомлена з наказом про звільнення. Посилалася, що строк подачі заяви про поновлення на роботі пропустила з поважної причини оскільки в період з 07. 07. 2014 р. по 15. 09. 2014 р. хворіла та перебувала під наглядом лікаря-ендокринолога і в неї була повна депресія, вона майже ні з ким не спілкувалася, постійно лежала вдома та приймала заспокоюючі та інші медичні препарати, постійно плакала, нервувала та майже не їла. Незаконним звільненням їй була завдана моральна шкода, яка виражається в душевних стражданнях та переживаннях, незаконне звільнення є для неї дуже великою травмою, вона була безпідставно позбавлена права на отримання заробітку, внаслідок чого змушена прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, постійні хвилювання про те, як матеріально забезпечити себе та свою сім'ю тримає її в постійній нервовій та психологічній напрузі, увесь час вона хвилюється, їй соромно перед сином, якого вона виховує бути чесним та справедливим, адже таке несправедливе рішення впливає і на його виховання в моральну шкоду у зв'язку з цими обставинами оцінює у 5000 грн.

Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 09. 12. 2014 р. поновлено ОСОБА_2 строк на звернення з вказаною позовною заявою до суду.

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 11. 02. 2015 р. у задоволенні зазначеного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду як незаконне у зв'язку з невірним застосуванням процесуального та матеріального права і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Вказала, що суд не дав належної оцінки показанням начальнику відділу культури ОСОБА_3, яка надала суду неправдиві свідчення в тій частині, що вона вказувала на недоліки в роботі позивачки і вона написала заяву про звільнення під час розмови з нею 16. 06. 2014 р., безпідставно не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_6, не надав правої оцінки поясненням свідка ОСОБА_7, ОСОБА_8, а прийняв до уваги лише пояснення свідка ОСОБА_9, яка є підлеглою по роботі ОСОБА_3 Не погоджується з висновком суду щодо написання нею заяви каліграфічним почерком без ознак хвилювання і зазначила, що писала заяву в стані сильного душевного хвилювання і її почерк свідчить про те, що її звичайний почерк занадто кращий та каліграфічніший. Вказує, що на облік до центру зайнятості була вимушена стати у зв'язку з важким матеріальним становищем і навчання в Київському університеті вона не проходила тому, що хворіла і не мала можливості і не навчається у ньому і зараз. Зазначає про помилковість висновку суду, що вона не довела причинного зв'язку між проходженням лікування та звільненням тому, що раніше вона ніколи не хворіла та на обліку у лікаря не перебувала і саме звільнення потягло те, що вона перенесла нервовий струс з подальшим погіршенням стану здоров'я.

Вважає, що суд безпідставно прийшов до висновку про те, що звільнення відбулося відповідно до трудового законодавства і будь-яких порушень законодавства з боку відповідача встановлено не було; суд не прийняв до уваги, що після її звільнення на її посаду була призначена донька голови профспілки підприємства і саме це послужило поводом до її незаконного звільнення, а також вважає, що на підставі наданих нею доказів суд повинен був задовольнити її позов і що суд не з'ясував обставин, вказаних в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06. 11. 1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів".

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, а ОСОБА_3, начальник відділу культури Березівської районної державної адміністрації Одеської області, і Сергова Л. І., представник відділу культури Березівської районної державної адміністрації Одеської області, вважають рішення суду правильним.

Розглянувши доводи скарги і перевіривши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, у поновленні на роботі та стягнення моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулось відповідно до вимог трудового законодавства і будь-яких порушень з боку відповідача встановлено не було.

Висновок суду відповідає обставинам справи та грунтується на вимогах закону з наступних підстав.

Відповідно до ст. 36 ч. 1 п. 1 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Судом встановлено, що відділ культури Березівської районної державної адміністрації Одеської області є юридичною особою, а його начальник ОСОБА_3 має повноваження на прийняття на роботу та звільнення директора Березівської централізованої бібліотечної системи (далі Березівської ЦБС).

ОСОБА_2 з 25. 10. 1993 р. на підставі наказу директора Березівської централізованої бібліотечної системи № 65 від 22. 10. 1993 р. була прийнята на роботу і з цього часу ОСОБА_2 працює на різних посадах в Березівській ЦБС, а наказом начальника Березівського відділу культури № 20-к від 09. 09. 2009 р. була переведена на посаду директора Березівської ЦБС.

ОСОБА_2 має кваліфікацію юрист за спеціальністю "Економіко-правова, організаторська робота" на підставі диплома молодшого спеціаліста, виданого Білгород-Дністровським кооперативним технікумом 25. 04. 1996 р.

Згідно письмової заяви директора Березівської ЦБС ОСОБА_2 від 16. 06. 2014 р. на ім'я начальника відділу культури Березівської райдержадміністрації ОСОБА_3 заявник просить звільнити її з посади директора Березівської ЦБС з 04. 07. 2014 р. за угодою сторін.

Наказом № 01-к від 16. 06. 2014 р. начальника відділу культури Березівської районної державної адміністрації Одеської області ОСОБА_3 звільнено відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України ОСОБА_2 з посади директора Централізованої бібліотечної системи за угодою сторін з 04. 07. 2014 р. на підставі заяви ОСОБА_2 від 16. 06. 2014 р. та виконання обов'язків директора Централізованої бібліотечної системи покладено на провідного бібліографа ЦБС - ОСОБА_5 з відміткою на наказі про ознайомлення з ним ОСОБА_2 та ОСОБА_5

З копії трудової книжки ОСОБА_2 видно, що в ній є належно оформлений запис про звільнення 04. 07. 2014 р. з посади директора ЦБС за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу № 01-к від 16. 06. 2014 р. і наступний запис Березівського районного центру зайнятості вказує на те, що з 14. 07. 2014 р. розпочата виплата допомоги по безробіттю на підставі наказу від 14. 07. 2014 р.

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 позитивно характеризуються і у справі відсутні дані про конфліктні відносини між ними за межами предмету даного спору.

Згідно довідки Березівської центральної районної лікарні № 409 без вказівки дати, підписаної врачом-ендокринологом, заст. головного лікаря Борисовою В. А., ця довідка дана ОСОБА_2 в тому, що вона дійсно зверталася і знаходилася під наглядом у лікаря-ендокринолога в період з 07. 07. 2014 р. по 15. 09. 2014 р.

Згідно довідки Одеської обласної клінічної лікарні від 19. 11. 2014 р. ОСОБА_2 знаходилася на денному стаціонарі кардіодиспансера з 16. 09. 2014 р. по 19. 11. 2014 р. з діагнозом: вегето-судинна дистонія, пройшла курс терапії, фізіотерапії.

За довідкою Березівського центру зайнятості від 10. 12. 2014 р. ОСОБА_2 зареєстрована як безробітна в Березівському районному центрі зайнятості з 07. 07. 2014 р. і дохід за період з 07. 07. 2014 р. по 31. 10. 2014 р. склав 10226,78 грн.

Вказані фактичні обставини підтверджені матеріалами справи і не оспорені сторонами.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленим ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, і особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав і врахував при ухваленні рішення у справі пояснення начальника відділу культури Березівської районної державної адміністрації ОСОБА_3, що за своїми службовими обов'язками вона вказувала ОСОБА_2 на виявлені порушення, на що остання 16. 06. 2014 р. під час розмови з приводу порушень у її роботі власноруч написала заяву про звільнення її за угодою сторін, і, що сама позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що мала реальну можливість не написати заяву про звільнення, а допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_7 очевидцями обставин звільнення ОСОБА_2 не були, про самі події 16. 06. 2014 р. знають зі слів позивачки і їх показання не являються доказом тиску на неї з боку адміністрації; а свідок ОСОБА_9 пояснила, що після звільнення з роботи у приміщенні бібліотеки, забираючи свої речі, ОСОБА_2 висловлювала своє задоволенням у зв'язку зі звільненням, що у справі не спростовано з боку позивача і не вбачається підстав не враховувати це.

Що стосується показань свідка ОСОБА_6, який за поясненнями робив у ОСОБА_2 водопровід і разом з нею пішов до відділу культури, то суд першої інстанції також надав належну оцінку вказаним показанням, обгрунтовано оцінивши їх критично у тій частині, що ОСОБА_6 чув крики по відношенню до ОСОБА_2 про написання заяви, і врахував те, що ОСОБА_6 не міг вказати суду дату та час події, чи знаходилась у кабінеті ОСОБА_3, що конкретно обговорювалось особами, які знаходились у кабінеті з встановленням судом, що розмова між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проходила в кабінеті при закритих дверях.

З огляду на наведене суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що показання свідка ОСОБА_6 не можна визнати доказом здійснення тиску на позивача з метою її примушення до звільнення з роботи за угодою сторін, в тому числі і, що його показання суперечать змісту позовної заяви, згідно до якої ОСОБА_6 не вказувався як свідок по справі.

При цьому, апеляційний суд враховує і те, що зі змісту позову, пояснень у справі ОСОБА_2 та матеріалів справи видно, що з 16. 06. 2014 р., тобто з часу написання позивачем ОСОБА_2 заяви про звільнення за угодою сторін та видання наказу від 16. 06. 2014 р. про її звільнення, до часу її фактичного звільнення 04. 07. 2014 р. відсутні докази наявності юридично значимих дій ОСОБА_2, які б свідчили про її незгоду з таким звільненням за угодою сторін з підстав примусу до написання заяви про звільнення за угодою сторін або про відкликання вказаної заяви про звільнення тощо.

Не спростовані позивачем та відповідають матеріалам справи та наданим саме позивачем доказам і твердження суду першої інстанції, що після звільнення з роботи ОСОБА_2 вела активний образ життя, а саме: стала на облік до Березівського районного центру зайнятості та отримувала дохід, проходила навчання у Київському університеті культури; а також, що ОСОБА_2 не довела суду причинного зв'язку між проходженням нею лікування у Березівській ЦРЛ з 07. 07. 2014 р. по 15. 09. 2014 р., лікування (зверталася до лікаря-ендокринолога і знаходилася під наглядом) та обстеження у денному стаціонарі кардіологічного центрі ОКЛ у період з 16. 09. 2014 р. по 19. 11. 2014 р. та звільненням 16. 06. 2 014 р. (а фактично з 04. 07. 2014 р.) з займаної посади за угодою сторін.

Не суперечить викладеним вище обставинам та матеріалам справи і посилання суду на те, що аналізуючи заяву позивача від 16. 06. 2014 р. про звільнення її з посади директора ЦБС, суд звертає увагу на те, що вона написана каліграфічним почерком, і що, на думку суду, ці обставини також свідчать про те, що позивач діяла свідомо, без будь - якого примусу з зазначенням до того ж, що у судовому засіданні ОСОБА_2 пояснила, що мала реальну можливість не написати заяву про звільнення.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що у справі відсутні докази, які б підтвердили посилання позивача про неправдиві показання начальника відділу культури ОСОБА_3 і примус позивача з боку ОСОБА_3 до написання заяви про звільнення за угодою сторін.

При цьому, апеляційний суд вважає, що навіть сама по собі наявність окремої певної конфліктної ситуації по роботі не може беззаперечно свідчити про примус з боку керівництва установи на написання заяви позивача про звільнення за угодою сторін до того ж за встановлених судом обставин та позитивних характеристик позивача та начальника відділу культури.

З огляду на викладене суд першої інстанції з урахуванням передбаченого ст. 36 ч. 1 п. 1 КЗпП України права сторін на припинення трудового договору за угодою сторін обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність порушення закону при звільненні позивача і на підставі встановлених обставин та матеріалів справи апеляційний суд вважає, що при написанні заяви про звільнення за угодою сторін позивач ОСОБА_2 діяла свідомо і без примусу.

З урахуванням викладеного і, що предметом розгляду справи є обставини звільнення позивача ОСОБА_2 у червні-липні 2014 р., не мають значення у справі доводи апеляційної скарги з боку ОСОБА_2, що звичайний її почерк кращий та каліграфічніший, що на облік до центру зайнятості була вимушена стати у зв'язку з важким матеріальним становищем і навчання в Київському університеті вона не проходила тому, що хворіла і не мала можливості та не навчається у ньому і зараз.

Посилання ж позивача на упереджене ставлення до неї з боку керівництва та голови профспілки відділу культури ОСОБА_5, яка в подальшому після звільнення виконувала її обов'язки, а також, що в подальшому на цю посаду прийняли доньку ОСОБА_5, що послужило підставою для звільнення позивача, є нічим не доведеним в аспекті причин звільнення позивача з урахуванням вищевикладених обставин звільнення позивача за угодою сторін, а не з інших підстав.

При цьому, апеляційний суд приймає до уваги, що подальше призначення на звільнену посаду інших осіб та їх праця на цій посаді в теперішній час входить до повноважень начальника відділу культури і не відноситься до предмету спору.

Все вищевикладене спростовує і посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що на порушення п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06. 11. 1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" суд першої інстанції не з'ясував з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), не перевірив їх відповідність закону, а тому прийшов до незаконного висновку про те, що написання заяви про звільнення - це волевиявлення позивача.

Досліджені судом в порядку ст. 303 ЦПК України в межах позову та апеляційної скарги докази (письмові пояснення ОСОБА_2 на заперечення апеляційної скарги аналогічні по суті її вимогам в позові та апеляційній скарзі; стаття в газеті "Степовий маяк" від 24. 05. 2014 р. про засіданні бюджетної комісії за участю голови Березівської райдержадміністрації ОСОБА_4 за участю ОСОБА_3 як керівника відділу культури цієї райдержадміністрації, інших офіційних представників, в тому числі ОСОБА_2 як директора Березівської ЦБС і ОСОБА_5 як голови райради голів профкомів працівників культури, щодо врегулювання оплати праці та фінансування потреб закладів в галузях освіти, культури, зокрема бібліотечної галузі, та педагогам музичної школи і стаття в газеті "Степовий маяк" від 18. 06. 2014 р. щодо офіційної наради при голові Березівської райдержадміністрації ОСОБА_4 за участю ОСОБА_3 як керівника відділу культури цієї райдержадміністрації та інших керівників бюджетних установ району з питань можливостей фінансування бюджетних установ; копія трудової книжки ОСОБА_2 з останнім записом від 10. 09. 2009 р. про переведення на посаду директора ЦБС; Типові норми часу на основні процеси бібліотечної роботи та наказ про їх затвердження Міністерством культури і туризму України від 29. 12. 2008 р., довідка лікаря комунального закладу "Березівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги" № 406 від 19. 02. 2015 р. про те, що ОСОБА_2 навідала лікаря 17. 06. 2014 р. Діагноз: Астеновегетативний синдром. Неврастенія … Панічна атака.) не спростовують висновки суду.

При цьому, з урахуванням матеріалів справи та встановлених обставин у справі апеляційний суд звертає увагу і враховує, що вказані докази позивачем не були надані до суду першої інстанції і по суті нічого не змінюють з встановленого судом.

Додатково апеляційний суд відмічає відсутність посилань самої ОСОБА_2 у позові на конфлікт 16. 06. 2014 р. з начальником відділу культури ОСОБА_3 з приводу роботи і на відвідування лікаря 17. 06. 2014 р. як пов'язані з обставинами її звільнення та надання лише у квітні 2015 р. довідки лікаря № 406 від 19. 02. 2015 р. і критично оцінює та не приймає до уваги цю довідку лікаря від 17. 06. 2014 р. як з цих підстав так і з урахуванням того, що у справі відсутні докази, які б свідчили про причинний зв'язок стану її здоров'я саме з написанням нею заяви про звільнення за угодою сторін, а не з інших причин.

При цьому, апеляційний суд знову відмічає, що за матеріалами справи з 16. 06. 2014 р., тобто з часу написання позивачем ОСОБА_2 заяви про звільнення за угодою сторін, до часу її фактичного звільнення 04. 07. 2014 р. відсутні докази наявності дій ОСОБА_2, які б свідчили про її незгоду з таким звільненням за угодою сторін.

Тому, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції на підставі вимог ст. ст. 57-65 ЦПК України, зокрема, і положень, що суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування, дав належну оцінку доказам у справі, а також обґрунтовано прийшов до висновку, що звільнення позивача відбулось відповідно до вимог трудового законодавства, будь-яких порушень з боку відповідача встановлено не було, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Таким чином, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення за угодою сторін і поновлення на роботі, що відповідно тягне за собою і відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди.

Відповідно ж до вимог ст. ст. 10, 11, 303, 307 ч. 1 п. 1, 308 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

За викладених обставин судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновки суду не спростовують, в зв'язку з чим рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Березівського районного суду Одеської області від 11. 02. 2015 р. залишити без змін.

Судове рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А. П. Бабій

В. А. Станкевич

О. А. Ступаков