Справа № 367/2357/15ц Головуючий у І інстанції Чернов Д.Є.
Провадження № 22-ц/780/3558/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 19 11.06.2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11 червня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Даценко Л.М., Касьяненко Л.І.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 6 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Державна реєстраційна служба Ірпінського міського управління юстиції у Київській області про визнання права власності на квартиру та зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що 8 травня 2012 року за договором купівлі-продажу він придбав у відповідача ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 Київської області, яка належала відповідачу на підставі рішення Київського районного суду м.Донецька від 16 грудня 2011 року. Вказував, що у 2014 році він звернувся до реєстраційної служби Ірпінського МУЮ для реєстрації права власності на квартиру, проте йому було відмовлено у зв'язку із тим, що право власності відповідача ОСОБА_3 на квартиру, яке той набув на підставі рішення Київського районного суду м.Донецька від 16 грудня 2011 року, вже скасоване. Пізніше він дізнався що ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 28 серпня 2013 року в порядку повороту виконання рішення Київського районного суду м.Донецька від 16 грудня 2011 року зобов'язано реєстраційну службу Ірпінського МУЮ внести запис про скасування державної реєстрації права власності за відповідачем на квартиру АДРЕСА_1. Вважає, що він на законних підставах придбав спірну квартиру, є її власником, а тому його права на спірну квартиру підлягають захисту на підставі ст.392 ЦК України, бо ці права не визнаються.

У зв'язку з наведеним просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 53,6 кв.м., житловою площею 31,3 кв.м., зобов'язати Державну реєстраційну службу Ірпінського МУЮ у Київській області внести запис до державного реєстру прав на нерухоме майно про державну реєстрацію за ним прав власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 6 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його позов задоволити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи,

- 2 -

порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд прийшов до хибного висновку, що у нього не виникло права власності на спірну квартиру, бо він уклав нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу та виконав всі його умови, розрахувавшись по ньому. Крім того, вважає, що вимоги в частині зобов'язання реєстраційної служби Ірпінського МУЮ внести записи до державного реєстру прав на нерухоме майно про державну реєстрацію за ним прав власності на квартиру АДРЕСА_1 слід залишити без розгляду, поскільки реєстраційна служба не залучена до участі у справі у якості відповідача.

Відповідач ОСОБА_3 належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судової повістки, до суду не з'явився, його неявка відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 8 травня 2012 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, згідно якого відповідач ОСОБА_3 продав, а позивач ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 53,6 кв.м., житловою площею 31,3 кв.м.

5 травня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Державної реєстраційної служби Ірпінського МУЮ для реєстрації за ним права власності на квартиру, проте рішенням державного реєстратора від 14 травня 2014 року йому було відмовлено у зв'язку із тим, що право власності відповідача ОСОБА_3, як попереднього власника, на момент звернення до реєстраційної служби було вже скасоване.

Також судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала відповідачу на підставі рішення Київського районного суду м.Донецька від 16 грудня 2011 року. У зв'язку із скасуванням даного рішення за нововиявленими обставинами, ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 28 серпня 2013 року в порядку повороту виконання рішення Київського районного суду м.Донецька від 16 грудня 2011 року зобов'язано реєстраційну службу Ірпінського МУЮ внести запис про скасування державної реєстрації права власності за відповідачем на квартиру АДРЕСА_1, що реєстраційна служба і виконала, скасувавши відповідний запис.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання права власності на квартиру, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивач не є власником спірної квартири, а відтак його права не підлягають захисту у спосіб, визначений ст.392 ЦК України.

При цьому суд виходив з того, що позивач не надав суду доказів про виникнення у

- 3 -

нього права власності на квартиру і його реєстрацію у порядку, встановленому ст.331 ЦК України.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Вирішуючи спір, суд не звернув уваги, що ст.331 ЦК України врегульовує питання виникнення у особи права власності на новостворене майно, тобто нове майно, яке виготовлене (створне) цією особою, на що прямо вказує ч.1 цієї статті. (ч.1 ст.331 ЦК). В даному спорі позивач придбав квартиру за договором купівлі-продажу, тобто придбав за правочином вже належне іншій особі нерухоме майно, а не сворив його. За таких обставин посилання суду на ст.331 ЦК України є помилковими, а застосуванню підлягає інша норма закону (матеріального права).

Крім того, суд прийшов до хибного висновку, що позивач не набув права власності на придбану ним квартиру. Такі висновки суперечать приписам ч.5 ст.334 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладання догвоору купівлі-продажу), згідно якої якщо договір про відчуження майна підлягає державнй реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації ( п.3 розділу І Закону України № 1878-VІ від 11 лютого 2010 року, яким внесено зміни до ч.5 ст.334 ЦК щодо виникнення прав на нерухоме майно із дня державної реєстрації таких прав, набрав чинності із 1 січня 2013 року згідно п.1 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону).

Державна реєстрація правочинів на момент посвідчення договору купівлі-продажу проводилася на підставі Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, відповідно до якого державна реєстрація правочинів проводилася шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру (Державного реєстру правочинів) одночасно з його нотаріальним посвідченням.

З матеріалів справи вбачається, що позивач придбав квартиру 8 травня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу, який був нотаріально посвідчений та в цей же день 8 травня 2012 року пройшов державну реєстрацію шляхом внесення нотаріусом відомостей про договір до Єдиного реєстру правочинів, що стверджується витягом з Державного реєстру правочинів (а.с.16). Наведене у свою чергу свідчить про виникнення у ОСОБА_2 права власності на придбане нерухоме майно.

Також, суд не звернув уваги та не з'ясував чи порушені права позивача з боку відповідача та які саме, а також в чому полягає таке порушення, поскільки зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів не вбачається, ким та яким чином оспорюється дійсність укладеного договору купівлі-продажу та право власності на вказаний об'єкт нерухомості відповідачем.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і поцесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

- 4 -

Згідно з ч.ч.4-5 ст.334 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідує його право власності.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом вказаних процесуальних норм, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту.

Аналогічні роз'яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», де вказано, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для захисту прав позивача на підставі ст.392 ЦК України, поскільки позивач не надав доказів, що відповідач у справі ОСОБА_3 не визнає, чи оспорює право власності позивача на спірну квартиру, або сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпоряджання таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Навпаки у справі наявні докази, які це спростовують, зокрема нотаріально засвідчена заява відповідача ОСОБА_3 від 9 квітня 2014 року про те, що він отримав від ОСОБА_2 грошові кошти за продану квартиру, претензій до нього не має і просить зняти обтяження із квартири (а.с.17).

Також, заявляючи вимоги про визнання парва власності на квартиру, позивач не надав доказів про втрату ним документа, який засвідує його право власності, як це передбачає ст.392 ЦК України.

Фактично доводи позивача зводяться до того, що державним реєстратором йому відмовлено у реєстрації права власності на підставі договору-купівлі-продажу. Проте відмова у реєстрації права власності стосується виконання реєстратором свої посадових обов'язків, і не свідчить про оспорення реєстратором права власності позивача, а свідчить про вчинення останнім, як уповноваженою державою посадовою особою, певних дій по реєстрації права власності.

У випадку незгоди із відмовою реєстратора у реєстрації прав на квартиру, такі дії реєстратора можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 6 травня 2015 року скасувати і ухвалити нове.

- 5 -

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Державна реєстраційна служба Ірпінського міського управління юстиції у Київській області про визнання права власності на квартиру та зобов'язання вчинити дії.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий

Судді: