Єдиний унікальний номер 236/2028/15-ц Номер провадження 22-ц/775/645/2015
Єдиний унікальний номер 236/2028/15-ц
Номер провадження 22-ц/775/645/2015
Категорія 27 Головуючий у 1 інстанції Мірошниченко О.В.
Доповідач Корчиста О.І.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 листопада 2015 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючої: Корчистої О.І.

суддів: Дундар І.О., Курило В.П.

за участі секретаря: Алексєєнко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Артемівську апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 28 липня 2015 року по цивільній справі за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

В червні 2015 року позивач ОСОБА_2 акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (надалі за текстом ПАТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що 13 березня 2008 року сторони уклали кредитний договір, за яким позивач зобовязався надати відповідачу кредит в сумі 65337,94 гривень на термін до 12 березня 2015 року, а відповідач ОСОБА_1 зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідач взяті зобовязання не виконував, станом на 26 травня 2015 року виникла заборгованість в сумі 239147,89 гривень, яку просив стягнути.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 28 липня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість по кредитному договору № DN81AR02000136 від 13 березня 2008 року, станом на 26 травня 2015 року у розмірі 36137,03 гривень, з яких: 22968,81 гривень - заборгованість за кредитом; 13,60 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 11 755,50 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 250,00 гривень - штрафу (фіксована частина), 1149,12 гривень - штраф (процентна складова), в іншій частині позовних вимог відмовлено у звязку відсутністю підстав, стягнуто понесені судові витрати.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить змінити рішення суду, скасувати його в частині зменшення суми неустойки та винести в цій частині нове рішення, яким стягнути заборгованість з неустойки в повному обсязі, оскільки судом порушено норми матеріального права суд не звернув уваги на те, що пунктом 14.11 договору передбачено, що сторони встановлюють строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю 5 років. Крім того, суд в порушення вимог Цивільного кодексу України застосував наслідки пропуску позовної давності без відповідної заяви відповідача.

В судове засідання апеляційного суду сторони не зявились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

На підставі частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно апеляційної скарги позивачем рішення суду оскаржується лише в частині зменшення розміру неустойки, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Апеляційний суд вважає що висновок суду першої інстанції про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до позовних вимог щодо стягнення пені не відповідає вимогам закону.

Судом першої інстанції під час розгляду справи було встановлено, що 13 березня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № DN81AR02000136, відповідно до зазначеного договору банк зобовязався надати позичальникові ОСОБА_1 кредитні кошти на строк з 13 березня 2008 року по 12 березня 2015 року включно у вигляді непоновленої лінії у розмірі 65337,94 гривень на наступні цілі: 57740,00 гривень на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 34,00 гривні для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; на сплату страхових платежів за договором страхування, а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 4619,20 гривень, щомісячної винагороди у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення пені та зменшуючи її розмір в межах одного року до дня предявлення позову, суд першої інстанції керувався ст.ст. 253, 258 ЦК України та виходив з того, що позовна давність за позовом про стягнення пені обчислюється по кожному дню за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права, та прийшов до висновку про можливість застосування строку позовної давності, стягнувши пеню в межах одного року до дня предявлення позову.

Але з такими висновками суду погодитися неможливо.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти, ч.2 ст.1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, частиною 1 ст.1050 ЦК передбачено - якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів.

Аналіз зазначених норм матеріального права надає підстави для висновку, що оскільки відповідач порушує умови кредитного договору в частині щомісячного погашення кредиту та процентів, має заборгованість, є підстави для стягнення як всієї суми заборгованості за кредитом, так і пені.

На підставі встановлених обставин справи, доказів по справі та відповідно до зазначених норм матеріального права суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо права банку на стягнення суми пені, але не застосував норми матеріального права які підлягали застосуванню в даному випадку.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 546, ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 548 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

З розрахунку заборгованості вбачається, що загальна сума пені, яка нарахована за період з червня 2008 року по травень 2015 року складає 204 539,39 гривень. (а.с.7-10)

Застосовуючи з власної ініціативи строк спеціальної позовної давності та обмежуючи розмір пені, що підлягає стягненню до одного року до дня предявлення позову, поза увагою суду залишилось те, що виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, норма частини третьої статті 267 ЦК України поширюється як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Зазначена правова позиція викладена у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України по цивільній справі №6-738цс15 та в порядку ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись при застосуванні вищенаведених норм права.

Частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобовязання, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 ЦК України, яка підлягала застосуванню.

Виходячи з викладеного, розмір основного боргу, який складається з заборгованості за кредитом в сумі 22 968,81 гривень та заборгованості за процентами в сумі 13,60 гривень і складає 22 982,41 гривень.

Розмір пені, яку просить стягнути позивач ПАТ КБ «Приватбанк» складає 204 539,39 гривень, що значно перевищую розмір основного боргу за кредитним договором.

На підставі викладеного апеляційний суд приходить до висновку, що належить зменшити розмір неустойки до розміру основного зобовязання 22 982,41 гривень.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні спору по суті в частині стягнення пені, порушено норми матеріального права, що є підставою для скасування в цій частини рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 316 ЦПК України, Апеляційний суд,

вирішив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 28 липня 2015 року в частині стягнення пені скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» пеню за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитним договором №DN81AR02000136, укладеним 13 березня 2008 року між ОСОБА_2 акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 в розмірі 22 982 гривні 41 копійка.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на нього може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді