Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Буцяка З.І., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду від 24 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Володимирецького районного суду в справі №556/501/15-ц від 24 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі по 50 грн. на кожну дитину щомісячно відмовлено за безпідставністю. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вона покликається на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Просить скасувати рішення Володимирецького районного суду в справі №556/501/15-ц від 24 квітня 2015 року, а позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі вказувала, що судом першої інстанції у мотивувальній частині вказано, що відповідач позов визнав повністю, хоча при спілкуванні з ним він стверджує, що позов не визнавав і написав заяву про зменшення суми аліментів через свій скрутний матеріальний стан.

Стверджувала, що судом першої інстанції при відмові у задоволенні позову в такий спосіб фактично зняв з відповідача права і обовязки щодо утримання їх спільних дітей, в той час коли відповідно до ч.1 ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обовязки, зокрема обовязок батьків утримувати дітей до їх повноліття відповідно до ст. 180 СК України. Тобто на думку ОСОБА_1 право на аліменти оскаржуваним судовим рішенням було знівельовано.

Вказувала, що суд першої інстанції в цілому не взяв до уваги матеріальне становище як позивача так і відповідача, як і те, що в них на утриманні перебувають малолітні діти, а також те, що обоє не мають роботи і перебувають у скрутному матеріальному становищі.

Зазначала також, що відповідач ніде не працює за відсутності роботи та можливістю працевлаштуватись, тому тимчасово не має можливості утримувати дітей фінансово і таке інше, що є істотними обставинами і має значення для вирішення спору і визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі в порядку ст.184 СК України та може бути менше мінімального розміру.

__________________________________________________________________________________

Справа 556/501/15-ц Головуючий у 1-й інст. Поровський В.А. Провадження №22-ц/787/1285/2015р. Доповідач Боймиструк С.В.

Зауважувала, що суд відмовляючи у позові в резолютивній частині зазначив стягнути з позивачки судовий збір відповідно до ЗУ „Про судовий збір в той час коли розподіл судових витрат визначений ст.ст.88,89 ЦПК України і не передбачає стягнення судового збору при відмові у задоволенні позову.

З цих підстав просила рішення суду першої інстанції скасувати, а позовні вимоги задовольнити.

Сторони у встановленому законом порядку, завчасно були повідомлені про час і місце розгляду справи, однак до суду не зявилися, а подали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 17 лютого 2003 року Степангородською сільською радою Володимирецького району Рівненської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, про що видано відповідне свідоцтво (а.с. 6).

Від шлюбних відносин сторони в справі мають чотирьох дітей: Каріну, ІНФОРМАЦІЯ_1, Вікторію, ІНФОРМАЦІЯ_2, Артема, ІНФОРМАЦІЯ_3 та Станіслава ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 7-10).

Позивач та відповідач проживають разом з неповнолітніми дітьми однією сімєю по вул. Шкільній 43а в с. Степангород Володимирецького району Рівненської області.

Відмовляючи позивачці в задоволенні заявлених вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до загальних засад сімейного законодавства батьки зобовязані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття і не перекладати особисті обовязки з утримання дитини на державу, оскільки держава повинна буде доплачувати позивачці різницю між розміром стягнутих аліментів та прожитковим мінімумом на кожну дитину.

Відповідно до ст.10 та ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини та заперечення на які посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно вимог ч. 1 ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття відповідає.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

Відповідач є непрацюючою особою та не має регулярного доходу.

Місцевий суд дійшов висновку про відмову позивачці в захисті цивільного права, оскільки фактично вважав, що держава повинна буде доплачувати різницю між розміром стягнутих аліментів на дітей по 50 грн. на кожного щомісячно та 30 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч.3 ст.184 СК України, якщо розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, менше мінімального розміру, передбаченого частиною другою статті 182 цього Кодексу, то дитині призначається відповідно до закону державна допомога в розмірі різниці між визначеним розміром аліментів і 30 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Будь-яких інших заборон чи умов для призначення такої допомоги, крім зазначеної в статті, законодавцем не визначено.

Тобто доплата різниці між розміром стягнутих аліментів на дітей та 30 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку є обовязком держави, який вона взяла на себе прийнявши відповідну норму права.

На переконання колегії суддів, висновок місцевого суду, що позивачка фактично намагається перекласти обовязки по утримуванню неповнолітніх дітей подружжя на державу на час розгляду справи є припущенням, оскільки не підтверджено матеріалами справи такі її наміри.

З розяснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 17 своєї постанови №3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", суд повинен

ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Частинами 1, 2 ст. 27 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Верховною Радою України через прийняття Постанови №789ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено визнання державою права кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Заявлений позивачкою розмір аліментів в сумі 50 гривень щомісячно на кожну дитину, є значно меншим від встановленого ч. 3 ст. 182 СК України мінімального розміру аліментів на одну дитину, однак він визначений нею виходячи з фінансових можливостей відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий суд не дотримався норм матеріального та процесуального права, неповно зясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягають до стягнення судовий збір за звернення до суду першої інстанції 243,6 грн. та 121,8 грн. за подання апеляційної скарги позивачкою, а всього 365,4 грн..

Керуючись ст.ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313-314, 316, 317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Володимирецького районного суду від 24 квітня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: Каріни, ІНФОРМАЦІЯ_5, Вікторії, ІНФОРМАЦІЯ_6, Артема, ІНФОРМАЦІЯ_7 та Станіслава 06.03. ІНФОРМАЦІЯ_4 в твердій грошовій сумі в розмірі 50 грн. на кожну дитину, щомісячно з дня подання заяви 25.03.2015 року і до дня досягнення кожним з них повноліття та судовий збір в прибуток держави в розмірі 365,4 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: