Справа №490/5211/13-ц 22.06.2015 22.06.2015 22.06.2015
Провадження №22-ц/784/1415/15
Провадження №22-ц/784/1415/15 Головуючий першої інстанції Прохоров П.А.
Категорія 5 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

22 червня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участю представника особи, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_2

ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 10 липня 2013 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 18 липня 2014 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Арбітражний керуючий ОСОБА_6, про визнання договору купівлі продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності на майно, -

ВСТАНОВИЛА:

21 травня 2013 року ОСОБА_4 предявив зазначений позов до ОСОБА_5.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 30 грудня 2010 року між ним та ліквідатором Фізичної особи підприємця ОСОБА_5 - ОСОБА_6, яка діяла на підставі постанови господарського суду Миколаївської області від 26 жовтня 2010 року, було укладено у простій письмовій формі договір купівлі - продажу нерухомого майна нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: вулиця Адміральська, 7а/1 в місті Миколаєві та складаються з нежитлових приміщень з 2-1 по 2-14 цокольного поверху, що позначені на плані літ. А-5, загальною площею 139.8 кв.м.

При укладенні вказаного договору, продавець зобовязався здійснити нотаріальне посвідчення вказаного договору у десятиденний термін, однак свої зобовязання у вказаний строк не виконав.

Посилаючись на те, що всі умови договору купівлі - продажу нежитлових приміщень за адресою вулиця Адміральська, 7а/1 в місті Миколаєві були виконані і відповідні кошти за нерухоме майно сплачені продавцю, але останній на вимогу щодо нотаріального посвідчення вказаного договору належним чином не реагує, позивач просив позов задовольнити, визнати дійсним вказаний договір, а також визнати за ним право власності на зазначений обєкт нерухомості.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 10 липня 2013 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 18 липня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені частково.

Визнано договір купівлі продажу нежитлових приміщень за адресою по вулиці Адміральська 7а/1 в місті Миколаєві, до складу яких входять приміщення з 2-1 по 2-14 цокольного поверху, зазначені на плані за літерою «А-5», загальною площею 139.8 кв.м., що укладено 30 грудня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 дійсним. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із судовим рішення, ОСОБА_2 який не брав участі у розгляді справи, подав апеляційну скаргу, вважаючи що зазначеним судовим рішенням порушені його права, оскільки місцевим судом вирішено питання щодо нерухомого майна, яке належить йому на праві власності на підставі свідоцтва від 25 лютого 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за №324.

Посилаючись на те, що оскаржуване рішення стосується його прав, як власника нерухомого майна, та при його ухвалені місцевим судом не були дослідженні всі обставини справи, які мали відношення до вирішення спору по суті й судом невірно надано оцінку зібраним доказам, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині визнання дійсним договору купівлі - продажу, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки сторони угоди досягли згоди щодо усіх істотних умов договору купівлі - продажу спірного майна та відбулося його повне виконання, а відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення такого договору і не заперечує проти самого факту його укладення, то цей договір на підставі ч.2 ст. 220 ЦК України підлягає визнанню дійсним.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 за договором купівлі - продажу від 30 грудня 2010 року, укладеним у простій письмовій формі з арбітражним керуючим - ліквідатором Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 - ОСОБА_6, придбав за 122 500 грн. нерухоме майно, що складається з нежитлових приміщень з 2-1 по 2-14 цокольного поверху в житловому будинку літ.А-5 загальною площею 139.8 кв.м., що знаходиться за адресою: Миколаївська область, місто Миколаїв, вулиця Адміральська, будинок №7а/1 та належало продавцю на праві власності на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8 21 травня 2008 року за реєстровим №3094, зареєстрованого Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації за номером запису 3100 в книзі 28, реєстраційний №20526928.

Частиною 3 ст.640 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до положень ст.657 ЦК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з вимогами ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Разом з тим, відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.13 постанови від 06 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, необхідно враховувати, що норма ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації.

Втім, задовольняючи позов і посилаючись на ст.220 ЦК України, суд першої інстанції не взяв до уваги, що під час вирішення спору про визнання дійсним правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210, 640 ЦК України повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обовязків для сторін.

Так як договір купівлі - продажу нежитлових приміщень підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, то у місцевого суду не було правових підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки місцевий суд був іншої думки і задовольнив позов в частині визнання дійсним договору купівлі продажу нерухомого майна, не перевіривши усіх обставин справи, вважаючи їх доведеними та в порушення вищевказаних норм матеріального права, то допущену ним помилку слід виправити рішенням апеляційної інстанції, відмовивши ОСОБА_4 у названій вимозі.

Судове рішення в частині відмови позивачу у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спірне нерухоме майно також підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову, але з інших підстав, оскільки така вимога наслідує процесуальну долю вимоги про визнання дійсним договору купівлі продажу нерухомого майна.

Враховуючи викладене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням, відповідно до положень п. 4 ч.1 ст.309 ЦПК України, нового рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні його позовних вимог, а апеляційна скарга ОСОБА_2 відповідно підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 10 липня 2013 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 18 липня 2014 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Арбітражний керуючий ОСОБА_6, про визнання договору купівлі продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: