РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2015 року

Київський районний суд м. Харкова в складі головуючого судді: Дмитрієва О.Ф., при секретарі: Латко В.В., за участі позивача: ОСОБА_1, відповідача: ОСОБА_2, представника державної податкової інспекції у Київському районі м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, державної податкової інспекції у Київському районі м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області, Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на 1/4 частину квартири, що є спільною власністю подружжя, виключення з під-арешту 1/4 частини квартири, що є власністю позивача,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати 1/2 частини квартири № 143 в будинку № ЗА по вулиці Блюхера в місті Харкові обєктом спільної сумісної власності подружжя її та відповідача ОСОБА_2, поділити сумісно набуте майно та визнати за нею право власності на ? частини квартири , а також виключити з-під арешту належну їй 1/4 частину спірної квартири. В обґрунтування позову посилалася на те, 05 листопада 2004 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. За час шлюбу 12 травня 2005 року у них народилась донька ОСОБА_4. В період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.06.2010 року, подружжям було придбано квартиру № 143 в будинку № ЗА по вулиці Блюхера в місті Харкові. Зазначене нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_5 та донькою ОСОБА_4 по ? частині за кожним. Вироком Київського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2012 року ОСОБА_2 було визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ч. З ст. 307 КК України, та призначено покарання у вигляді восьми років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Постановою Київського ВДВС ХМУЮ від 03 квітня 2015 накладено арешт на ? спірну частину квартири .

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, в подальшому надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач проти задоволення позовних вимог не заперечував, позов визнав, в подальшому надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник державної податкової інспекції у Київському районі м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області ОСОБА_3 у задоволенні позову просив відмовити, вказав, що не є належним відповідачем.

Представник Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції надав суду заяву про розгляд справи без його часті.

Суд, заслухавши учасників процесу, розглянувши матеріали справи, вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 15 ЦК україни кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнанних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

5 листопада 2004 року між Позивачем ОСОБА_1 та Відповідачем ОСОБА_2 був укладений шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів 05 листопада 2004 року було зроблено відповідний актовий запис за № 1167 . ( а.с.5)

За час шлюб у Позивача із Відповідачем 12 травня 2005 року у них народилась донька ОСОБА_4, що не оспорюється сторонами.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 05.06.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 Геннадієвною за реєстровим № 4758, подружжям було придбано квартиру № 143 в будинку № ЗА по вулиці Блюхера в місті Харкові. Зазначене нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по ? частині за кожним. ( а.с. 6-8, 25-29)

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2012 року у справі № 2018/1-930/11, ОСОБА_2 було визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ч. З ст. 307 КК України, та призначено покарання у вигляді восьми років позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна, що не оспорюється сторонами ( а.с.9)

Постановою Київського ВДВС ХМУЮ від 03 квітня 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, накладено арешт на все належне ОСОБА_5 майно, в тому числі і на спірну 1/2 частину квартири №. 143, в буд. № ЗА по вулиці Блюхера. ( а.с. 10-12)

Згідно ст. 22 СК України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користуються рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Крім того згідно ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Отже, як встановлено судом спірна квартира набута подружжям за час шлюбу, а тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Оскільки ? частина спірної квартири є спільною власністю подружжя, то кожний з них має право на 1/4 частину квартири.

Що стосується виключення з під-арешту 1/4 частини квартири, то суд також задовольняє дану вимогу, виходячи з наступного.

Стаття 41 Конституції України гарантує право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Таким чином, у суду є підстави вважати, що державний виконавець при накладенні арешту на майно відповідача припустився помилки.

Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про звільнення з під арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Відповідно до розяснень, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.08.76 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються як на праві власності на описане майно, так і на праві володіння ним.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та задовольняє його в повному обсязі.

Виходячи з вищевикладеного, за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно позивача порушується її право приватної власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному об'ємі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Тому, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, державної податкової інспекції у Київському районі м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області, Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на 1/4 частину квартири, що є спільною власністю подружжя, виключення з під-арешту 1/4 частини квартири, що є власністю позивача задовольнити .

Визнати 1/2 частини квартири № 143 в будинку № ЗА по вулиці Блюхера в місті Харкові обєктом спільної сумісної власності подружжя Позивача ОСОБА_1 та Відповідача ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частини квартири № 143 в будинку № З А по вулиці Блюхера у місті Харкові.

Виключити з-під арешту належну ОСОБА_1 1/4 частини квартири № 143 в будинку № З А по вулиці Блюхера в м. Харкові, накладений постановою Київського ВДВС ХМУЮ від 03 квітня 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, через суд першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: