Справа № 355/382/15ц Головуючий у І інстанції литвиненко О.Л.
Провадження № 22-ц/780/3546/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 56 17.06.2015
УХВАЛА

Іменем України

17 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Приходька К.П., Касьяненко Л.І.

за участі секретаря Микитенко Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 05 лютого 2015 року з метою придбання транспортного засобу - автомобіля ЗАЗ VIDA, він уклав з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» Договір фінансового лізингу № 001192. Вартість предмета лізингу складає 11 137,55 доларів США.

На виконання умов договору позивачем 05 лютого 2015 року сплачено на користь ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» 19190 грн. авансового внеску.

Після підписання договору позивач зрозумів, що відповідач не має наміру виконувати свої зобовязання і повернути позивачу гроші також не бажає. Позивач вважає, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» здійснює нечесну підприємницьку діяльність та вводить в оману споживачів.

Зокрема позивач наголошує на тому, що є несправедливими і незаконними умови договору викладені в п. 1.4, 1.8, 4.4., 10.14,10.11, в розділі 12.

Позивач просив суд визнати недійним договір фінансового лізингу № 001192 від 05.02.2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та стягнути з відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_2 безпідставно отримані гроші в сумі 19 190 гривень.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд не дав оцінки у своєму рішенні доводам його позовної заяви, а саме невідповідності конкретно визначених позивачем пунктів договорам вимогам законодавства. Позивач у апеляційній скарзі повторно наводить свої доводи, чому вважає, що договір не відповідає вимогам закону, а тому має бути визнаним недійсним.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 лютого 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_2 укладено договір фінансового лізингу № 001192.

Предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб ЗАЗ VIDA standart.

Згідно додатку № 2 до договору фінансового лізингу 001192 від 05.02.2015 року вартість автомобіля ЗАЗ VIDA standart складає 11137, 55 доларів США.

На підставі п.9.6. ст. 9 Договору № 001192 від 05.02.2015 року ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» із заявою, в якій просив надати йому транспортний засіб ЗАЗ VIDA comfort сріблястого кольору.

Згідно квитанції № 1346/з3 від 05.02.2015 року ОСОБА_2 вніс на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» авансовий внесок по договору лізингу № 001192 від 05.02.2015 року в розмірі 19190 гривень.

Добровільність вчинення вказаних дій підтвердив в судовому засіданні сам позивач ОСОБА_2.

Аналізуючи підстави позову і відхиляючи їх, суд першої інстанції виходив з того, що однією із підстав для визнання даного договору недійсним позивач зазначив те, що договір був укладений в доларах США, а з лютого 2015 року курс долара значно зріс.

Дійсно, згідно п. 8.2, 8.3 Договору сторони погодились, що вартість предмета лізингу на момент укладання договору становить 11137,55 доларів США, згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату укладання договору гривневий еквівалент становить 191 900 гривень. Але сторони погодились, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання даного договору, може змінюватись у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця.

Крім того, суд першої інстанції не погодився із позивачем в тому, що сума коштів в розмірі 19190 гривень, яку вніс на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» є завдатком, а не авансовим внеском.

Згідно п. 9.7. Договору кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмету лізингу, незалежно від їх призначення яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: - адміністративний платіж, авансовий платіж, комісія за передачу предмету лізингу; у разі наявності , різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6 ст. 9 договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір фінансового лізингу повністю відповідає вимогам спеціального законодавства, яким регулюються правовідносини фінансового лізингу та з аналізу умов спірного договору не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обовязків позивача та відповідача.

Колегія суддів погоджується із доводами позивача викладеними в апеляційній скарзі в тій частині, що суд не мотивував свого рішення щодо кожного пункту договору, який оскаржував позивач, а тому при розгляді справи в апеляційному суді колегія суддів перевірили всі доводи позовної заяви.

Так позивач вважав, що умови п. 1.4. Договору згідно з якими лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за цими зобовязаннями відповідає продавець суперечать вимогам ч. 1 ст. 808 ЦК України.

Однак колегія суддів не може погодитись із такими доводами позивача виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Із наведеної норми вбачається, що солідарна відповідальність настає лише за зобовязаннями щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

І в п.1.5. Договору було зазначено, що лізингодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед Лізингоодержувачем виключно за зобовязаннями щодо продажу предмета лізингу.

Отже п.1.4. не суперечить ст. 808 ЦК України.

Щодо доводів позивача про встановлення в статті 12 Договору односторонньої відповідальності лізингоодержувача за порушення зобовязання, а також за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також порушенням передбачених ч.1 ст. 7, п.3 ч.1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав споживача на розірвання договору, судова колегія також не може з ними погодитись виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Отже наведене стаття дає право лізингоодержувачу відмовитись від договору лізингу лише при настанні певної умови, а саме прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, тобто не регулює виниклі правовідносини.

Відповідно до п.3. ч.1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» Лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Пункти 12.1,12.2 Договору передбачають умови розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача. Судова колегія погоджується із судом першої інстанції в тому, що відсутні підстави вважати вказані умови договору несправедливими. Крім того, несправедливість умов договору не є підставою для визнання договору недійсним.

Відповідно до п.10.14 Договору дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акту прийому-передачі предмета лізингу між сторонами. За дострокову сплату лізингових платежів в термін до 12 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу, лізингоодержувач сплачує штраф за дострокове погашення в розмірі 10 відсотків від суми дострокового погашення.

Позивач посилався на те, що цей пункт також суперечить п.9 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», який забороняє кредитодавцю відмовляти споживачу в прийнятті платежу у разі дострокового повернення споживчого кредиту.

Судова колегія звертає увагу на те, що забороняє кредитодавцю відмовляти споживачу в прийнятті платежу не п.9, а п. 8 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого Споживач має право достроково повернути споживчий кредит, у тому числі шляхом збільшення суми періодичних виплат.

Якщо споживач скористався правом повернення споживчого кредиту шляхом збільшення суми періодичних виплат, встановлених в абзаці першому цієї частини, кредитодавець зобов'язаний здійснити відповідне коригування кредитних зобов'язань споживача у бік їх зменшення.

Споживач у разі дострокового повернення споживчого кредиту сплачує відсотки за користування кредитом та вартість всіх послуг, пов'язаних з обслуговуванням та погашенням кредиту, за період фактичного користування кредитом.

Кредитодавцю забороняється відмовляти споживачу в прийнятті платежу у разі дострокового повернення споживчого кредиту.

Кредитодавцю забороняється встановлювати споживачу будь-яку додаткову плату, пов'язану з достроковим поверненням споживчого кредиту. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає сплату споживачем будь-якої додаткової плати у разі дострокового повернення споживчого кредиту, є нікчемною.

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює права споживача у разі придбання ним продукції в кредит.

Договір же фінансового лізингу має іншу природу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 2 наведеного Закону встановлює, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Тобто в договорі фінансового лізингу присутні елементи інших договорів, а саме найму, купівлі-продажу, але не кредиту, а тому стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не може бути застосована як аналогія права.

Також позивач вважав, що п. 10.11 Договору також суперечить вимогам п.1,4 ч.2 ст. 10, ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 768 ЦК України.

З цими доводами позивача судова колегія також не погоджується.

Відповідно до п. 10.11 Договору лізингоодержувач не може вимагати від Лізингодавця жодного відшкодування або зменшення суми платежів за даним Договором, у випадку перерви в експлуатації Предмета Лізингу, незалежно від причин виникнення такої перерви.

Лізингоодержувач не має права затримувати платежі за даним Договором, строк сплати яких настав, навіть з причин пошкодження Предмета Лізингу.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» Лізингоодержувач має право:

1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю;

2) відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям;

3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках;

4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Відповідно до п.1, 4 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» Лізингодавець зобов'язаний:

1) у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору;

4) відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором.

Тобто наведеними пунктами Договору і п.1, 4 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» врегульовані різні правовідносини,а тому не можна стверджувати про те, що вказані пункту Договору суперечать Закону.

Теж саме стосується і невідповідності вказаного пункту ст. 768 ЦК України, якою регулюються правовідносини найму, а не лізингу.

Всі інші посилання позивача на невідповідність умов договору вимогам законодавства також є необґрунтованими і такими, що не давали суду підстав для визнання договору недійсним.

Судом першої інстанції було вірно застосовано положення чинного законодавства України, а саме дійсно до спірних правовідносин застосовують положення Закону України «Про фінансовий лізинг», яким визначено форму договору фінансового лізингу.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Окрім того, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Так, ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу, а у відповідності зі ст. 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Отже, оспорюваний договір за формою та змістом відповідає вимогам чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Та обставина, що суд першої інстанції не мотивував свого рішення щодо кожного доводу позивача також не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки не вплинула на правильність висновків суду.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді