Єдиний унікальний номер 219/5641/15-ц Номер провадження 22-ц/775/728/2015
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2015 року м. Артемівськ

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Будулуци М.С., Курило В.П.,

секретар Ткаченко К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Артемівську Донецької області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 серпня 2015 року позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу - задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором від 22.01.2015 року №300131/161548/5-15 про банківський строковий вклад «Нові гроші» по вкладу у розмірі 461303 (чотириста шістдесят одна тисяча триста три грн.) гривень, а також нараховані відсотки в розмірі 25027 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» у дохід держави судовий збір в сумі 486,33 гривень.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 серпня 2015 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що судове рішення було постановлене з порушеннями вимог матеріального та процесуального права. Рішення є незаконним, не обґрунтованим, постановленим на підставі недоведених обставин. Суд першої інстанції не врахував постанову правління Національного банку України від 03.06.2015 року №354 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» щодо обмеження видачі (отримання) готівкових коштів у національній валюті через каси та банкомати в межах до 150000,00 грн. на добу на одного клієнта, яка діяла з 04.06.2015 року по 03.09.2015 року. Ця постанова обов'язкова до виконання Банками і за її невиконання Банки можуть бути притягнуті до відповідальності. Після закінчення строку депозитного договору банк перерахував вклад на особовий рахунок позивача.

Крім того, суд розглянув позов з порушенням правил підсудності, тому що банківський вклад не є предметом регулювання Закону України «Про захист прав споживачів» і до вимог щодо його повернення не можна застосувати правила підсудності передбачені ст. 110 ЦПК України - за вибором позивача.

Позивач з доводами апеляційної скарги не погодився, просив її відхилити, та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про розгляд скарги за його відсутності до суду не надав.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю представника відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що 22 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» був укладений договір-заява №300131/161548/5-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» в національній валюті України (далі за текстом Договір), із сумою вкладу 461303,00 грн., з процентною ставкою 25% річних. Дата повернення залучених коштів 22 червня 2015 року. На підтвердження укладення договору по меморіальному ордеру №14850 та квитанцією №9202/5 від 22 січня 2015 року перераховані кошти на депозитний рахунок (а.с. 11, 12, 13). Після закінчення строку договору позивачем надсилались заяви про відмову у його пролонгації та повернення грошових коштів. (а.с. 15, 19, 20-21). З виписки по особовому рахунку на 30 червня 2015 року вбачається, що на депозитному рахунку позивача знаходиться сума 486330,31 грн. (а.с. 14).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з правомірності заявлених вимог щодо стягнення заборгованості по депозитному вкладу за договором №300131/161548/5-15 на загальну суму 461303,00 грн. та відсотків в розмірі 25027,00 грн.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і відповідає фактичним обставинам справи.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно зі ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Згідно з п. 3.3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 03.12.2003 року №516 та зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 29.12.2003 року за №1256/8577, за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які вставлені договором.

Виходячи з наведеного вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з боку відповідача мало місце порушення умов договору банківського вкладу, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем, яка підлягає стягненню.

З матеріалів справи видно, що позивач після закінчення дії договору строкового банківського вкладу звертався до відповідача з заявами про повернення цього вкладу, проте банком було відмовлено у видачі грошових коштів ( а.с. 15-23).

Додатково апелянт в своєї заяві від 26 жовтня 2015 року зазначив, що постановою Правління НБУ №612 від 17.09.2015 ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» віднесено до категорії

неплатоспроможних, в результаті чого запроваджено тимчасову адміністрацію, тому діяльність ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» регламентується положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до вказаного вище закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників, в тому числі нарахування неустойки (штрафів, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку (а.с. 79-80).

Проте, апеляційний суд доводи апелянта про неможливість задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо нарахування та виплати неустойки (штрафів, пені) та інших санкцій, до уваги не приймає, оскільки позивач звернувся до банку із вимогою про видачу вкладу та нарахованих процентів 22.06.2015 року, а до суду із позовом 02.07.2015 року, тобто до винесення зазначених вище постанов і запровадження тимчасової адміністрації у банку.

Доводи апеляційної скарги щодо постановлення рішення судом першої інстанції з порушенням правил підсудності апеляційний суд вважає безпідставними.

В преамбулі Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ (далі - Закон №1023-ХІІ) наголошується, що Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Частиною 1 ст. 5 Закону №1023-ХІІ передбачено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, а згідно ч. 1 статті 22 цього Закону захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12 квітня 1996 року №5 роз'яснено, що Закон України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ поширюється на відносини, що виникають із договорів про надання фінансово кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

Про це ж наголошується і у листі Верховного Суду України «Про судову практику з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009 - 2012 рр.)» від 1 лютого 2013 року, в якому зазначено, що характер фінансово-кредитних відносин, стороною в яких є фізична особа, та використані у Законі України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ та в Законі України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 №2664-III терміни "споживчий кредит", "фінансова установа", "фінансова послуга" дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію Закону №1023-XII.

Враховуючи зазначене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що предметом позову є правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем щодо виконання умов договору банківського вкладу та випливають із захисту прав споживачів, а тому позивач, як споживач послуг, мав право за власним вибором подати позовну заяву за зареєстрованим місцем проживання чи перебування, що й передбачено ч. 5 ст. 110 ЦПК України, оскільки позови про захист прав споживачів можуть також пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано розглянув цивільну справу за зареєстрованим місцем проживання позивача.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленого рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з'ясував обставини, що мають значення для справи в межах позовних вимог, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже рішення суду є законним і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит - відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: