Справа № 459/2243/14 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/783/817/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шумська Н. Л.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючий суддя: Шумська Н.Л.

судді: Струс Л.Б., Шандра М.М.

секретар: Куцик І.Б.

особи, які беруть участь у справі: представник ПАТ КБ «Приват Банк» - Гнатишак О., ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 жовтня 2014 року у справі за позовом ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, з участю органу опіки та піклування - ВК Червонограсдької міської ради Львівської області про виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року представник позивача звернувся до суду з позовом, у якому, з врахуванням уточнених вимог від 25.06.2014 року, на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України, просить виселити відповідачів, які зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 22 жовтня 2014 року позов ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, з участю органу опіки та піклування - ВК Червонограсдької міської ради Львівської області про виселення задоволено частково; виселено ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_1 у решті позовних вимог відмовлено; вирішено витання судових витрат.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_5, ОСОБА_6. В апеляційній скарзі покликаються на його незаконність, необґрунтованість, на грубе порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновки суду першої інстанції суперечать нормам права, зокрема виходячи з ст.ст 39, 40 ЗУ «Про іпотеку» позивач був зобов'язаний повідомити відповідачів за один місяць до проведення виселення про необхідність звільнення житлового приміщення, однак такого не було. Більше того подана позивачем копія повідомлення 19.12.2013 року адресована ОСОБА_3 та ОСОБА_5, однак ОСОБА_5 даного повідомлення не отримувала і доказу отримання такого в матеріалах справи немає. Що ж стосується відповідача ОСОБА_6 то їй таке навіть не надсилалося, що суперечить нормам чинного законодавства. Адже зобов'язання повідомити усіх мешканців про необхідність звільнення приміщення, незалежно від того прописані вони у спірній квартирі до укладення договору іпотеки чи після, а отже відсутні підстави для задоволення такого позову. Просять рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги та вбачає підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 19.08.2008 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № CGVPGA00000074, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 36425,00 доларів США строком до 19.08.2011 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором 19.08.2008 року позивач та ОСОБА_3 уклали договір іпотеки № 242686/1, згідно з яким останній надав в іпотеку квартиру загальною площею 65,80 кв. м, житловою площею 31,30 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. Від неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору у неї виникла заборгованість перед банком.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 10.09.2013 року, зокрема, скасовано рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 27.09.2012 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалено у цій частині нове рішення, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CGVPGA00000074 від 19.08.2008 року в сумі 65470,43 доларів США звернуто стягнення на вищезазначену квартиру шляхом її продажу ПАТ КБ «Приватбанк», з укладенням від імені ОСОБА_3, ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, з початковою ціною продажу предмету іпотеки, встановленої незалежним експертом-оцінювачем, а саме: ринкової вартості нерухомого майна на момент реалізації.

Задовольняючи позов, враховуючи наявність рішення Апеляційного суду Львівської області від 10.09.2013 року, яке набрало законної сили, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком.

Згідно із ч.1,2 ст. 39 цього Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Згідно з інформацією наданою департаментом житлово-комунального господарства Львівської обласної державної адміністрації в м. Червонограді відселеного житлового фонду немає. Про відсутність іншого житла для переселення сім»ї також вказав представник банку Гнатишак О.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Встановлено, що передана в іпотеку квартира, яка належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Відповідно до правової позиції висловленої Верховним судом України у постанові від 18.02.2015року (у справі № 6-39 цс15) за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Приймаючи доводи апеляційної скарги та ухвалюючи нове рішення по суті заявлених позовних вимог, апеляційний суд, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи та перевіривши доводи скарги, прийшов до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відтак, згідно п.1,3,4 ч.1ст.309 ЦПК апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.303, п.1ч.1ст.307, 308, п.1ч.1ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 жовтня 2014 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення - відмовити повністю.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й може бути оскаржено протягом 20-ти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Н.Л. Шумська

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра