Ухвала

іменем україни

25 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 16 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що 13 лютого 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит на платіжну картку в розмірі 5 000 грн зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Оскільки відповідач порушив умови кредитного договору, станом на 31 липня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 10 739,56 грн, з яких: 2 241,89 грн - заборгованість за кредитом, 8 497,67 грн - заборгованість за процентами.

Крім того, позивач зазначив, що 16 липня 2007 року Чорнобаївським районним судом Черкаської області було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 2 872,49 грн. В зв'язку із цим, суму заборгованості відповідача за вказаним кредитним договором слід зменшити на 2872,49 грн.

Також ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн та штраф (процентна складова) в розмірі 393,35 грн.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 8 760,42 грн.

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 16 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга заявника підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд дійшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із позовом на підставі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що нарахування позивачем до стягнення з відповідача сум після ухвалення судового рішення (судового наказу) про стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто поза строком дії кредитного договору, не передбачено вимогами чинного законодавства.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 13 лютого 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит в розмірі 5 000 грн зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 16 - 29).

Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання; якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк.

16 липня 2007 року Чорнобаївським районним судом Черкаської області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 13 лютого 2006 року в розмірі 2 872,49 грн (а.с. 9).

Вважаючи, що договірні відносини між сторонами у зв'язку з видачею судового наказу припинені в повному обсязі, апеляційний суд не звернув уваги на те, що зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом. Ні договором, ні чинним законодавством не передбачено припинення зобов'язання зі сплати боргу за кредитним договором у зв'язку з ухваленням судом рішення про його стягнення, а відтак, має діяти загальне правило, встановлене ст. 599 ЦК України, згідно якого зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, тобто сплатою боржником коштів кредиторові.

Позивач ставив питання про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом у зв'язку з тим, що надані відповідачу кошти не повернуті, а також комісій, пені та штрафу.

Правова природа виникнення обов'язку зі сплати кожного із цих платежів є різною.

Так, відповідно до статей 1054, 1056-1, 1048 ЦК України у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Тобто, при несплаті тіла кредиту, що стягнуто за судовим рішенням з боржника, за відсутності між сторонами іншої домовленості, у останнього існує обов'язок зі сплати процентів до часу фактичного повернення тіла кредиту, а також настають правові наслідки порушення цього обов'язку, передбачені ст. 611 ЦК України, зокрема зі сплати неустойки (штрафу, пені), якщо така була передбачена умовами договору.

Отже, враховуючи, що видачею судового наказу зобов'язання сторін не припинились, апеляційний суд мав з'ясувати, право на стягнення яких платежів існувало у позивача після видачі судового наказу або ж до його видачі, якщо такі вимоги не були предметом вирішення при його видачі, та зробити висновок щодо обґрунтованості вимог, які були предметом розгляду.

Тому погодитись із наведеними у рішенні апеляційного суду підставами відмови в позові неможливо.

З матеріалів справи вбачається, що виконання судового наказу, виданого Чорнобаївським районним судом Черкаської 16 липня 2007 року, не було проведено.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

На момент подання позову встановлені вказаним Законом строки пред'явлення судового наказу до виконання закінчилися.

За правилом ст. 24 Закону, якщо строк пред'явлення для примусового виконання виконавчого документа закінчився, то державний виконавець не може прийняти його до виконання, якщо цей строк не було поновлено.

В матеріалах справи відсутня інформація щодо того, що позивачу поновлено строк пред'явлення судового наказу до примусового виконання або ж, що такий строк не був пропущений.

Зазначені обставини та відсутність у кредитора права вимагати примусового виконання судового рішення, яким стягнуто тіло кредиту, може вказувати на припинення зобов'язання між сторонами на підставах встановлених цим Законом (ст. 598 ЦК України).

Крім того, не може бути визнаним таким, що ухвалено із дотриманням вимог закону й рішення суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач звертався до суду першої інстанції з заявою про застосування строку позовної давності.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Проте місцевий суд, всупереч вимогам ст. 214 ЦПК України на вказане вище уваги не звернув, та відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності, також дійшов висновку щодо необґрунтованості позову.

Крім того, вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги, що у відповідності до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року № 6-126цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, п.7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» усистемному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Законустосується позасудовогопорядку повернення споживчогокредиту і спрямований нате, щоб встановити судовийконтроль завирішенням такихвимог кредитодавця зметою захисту прав споживача якслабшої сторони договору споживчогокредиту. Тому, посилаючись на п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суд не врахував змін, які внесені до цього пункту постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій не з'ясували всі обставини справи, не дослідили всі докази та не надали їм оцінки.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Оскільки суди допустили порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то оскаржувані судові рішення на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 16 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: Ю.Г. Іваненко

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська