Справа № 205/5529/15-ц
05 листопада 2015 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:
Головуючий-суддя Богун О.О.
При секретарі Хлус Ю.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Територіальної громади в особі ОСОБА_1 міської ради, третя особа ОСОБА_1 державна нотаріальна контора, про встановлення факту належності домоволодіння та факту родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування за законом, -
У липні 2015 року позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що згідно рішення № 317 виконкому АНД району м. Дніпропетровська від 21 лютого 1973 року ОСОБА_5 була надана земельна ділянка площею 562 кв. м по вул. Читинська № 74 для будівництва домоволодіння, яке вона і побудувала в 1973 році.
За своє життя ОСОБА_5 мала матеріальні труднощі, тому не змогла отримати правовстановлюючі документи на побудоване нею домоволодіння.
12 листопада 2002 року ОСОБА_5 померла, її син ОСОБА_6 прийняв спадщину після смерті матері згідно ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, як спадкоємець першої черги за законом, бо своєчасно звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але за свого життя не оформив свої спадкові права.
У червні 2012 року ОСОБА_6 помер.
Спадкоємцями першої черги за законом на майно померлого є: його дружина ОСОБА_3 та діти - ОСОБА_2, ОСОБА_4.
Вони всі фактично прийняли спадщину, оскільки мешкали та були зареєстровані разом зі спадкодавцем на день його смерті.
Постановою Другої ОСОБА_1 державної нотаріальної контори від 29.04.2015 року у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_6 їм було відмовлено, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, з звязку з чим вони звертаються до суду з даним позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування, та одночасно просять суд встановити факт родинних відносин між ОСОБА_6 та його матірю ОСОБА_5 у звязку з неправильністью запису прізвища матері в свідоцтві про його народження - «Прудько» замість «Прудко», що не співпадає з її прізвищем в свідоцтві про смерть, де воно зазначено як «Прудко», про що і просять суд постановити рішення.
В судовому засіданні позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 яка діє також в інтересах позивача ОСОБА_6 надали суду пояснення аналогічні викладеним в змісті позовної заяви та просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач територіальна громада в особі ОСОБА_1 міської ради в судове засідання свого представника не направив, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки представника суд не повідомив, не надавав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову.
Третя особа - друга ОСОБА_1 державна нотаріальна контора - в судове засідання свого представника не направила, про місце, дату та час судового розгляду справи була сповіщена належним чином, надала суду заяву в якій просила слухати справу у відсутність представника в звязку з виробничою завантаженістю.
Вислухавши пояснення та доводи позивачів, дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що згідно рішення № 317 виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська від 21 лютого 1973 року ОСОБА_5 була надана земельна ділянка площею 562 кв. м по вул. Читинська № 74 для будівництва індивідуального житлового будинку.
Даним рішенням ОСОБА_5 також було зобовязано у місячний строк отримати в управлінні головного архітектурного міста всю технічну документацію та будівництво житлового будинку.
Як встановлено, ОСОБА_5 самовільно без отримання необхідної технічної документації для будівництва в 1974 році здійснила будівництво житлового будинку по вул. Читинська № 74 в м. Дніпропетровську.
Відповідно доч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Таким чином, за загальним правилом особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
За ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Як передбачено п. 1 ч. 1 ст. 4 ЗУ України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування право власності на нерухоме майно.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.
За свого життя ОСОБА_5, яка померла 12 листопада 2002 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ №451759 від 19.11.2002 року виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, право власності на новостворене самочинне будівництво домоволодіння 374 по вулиці Читинській в м. Дніпропетровську не зареєструвала.
Звертаючись до суду з даним позовом позивачі просять суд встановити факт належності вказаного домоволодіння померлій ОСОБА_5.
За ст. 105 ЦК України (в редакції 1963 року, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних
будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).
Як передбачено п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» факт володіння громадянином жилим будинком на праві власності встановлюється судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ на цей будинок, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. Заяви про встановлення факту володіння будинком на праві власності не підлягають розгляду в порядку окремого провадження, якщо будівництво не було закінчено і будинок не був прийнятий в експлуатацію або його було збудовано самовільно чи зареєстровано за іншою особою.
Отже, на підставі викладеного, суд приходить до висновку про неможливість встановлення факту належності спірного домоволодіння померлій 12 листопада 2002 року ОСОБА_5, за таких підстав в задоволенні даної вимоги позивачам слід відмовити. За таких підстав не підлягають задоволенню і позовні вимоги щодо встановлення факту належності спірного спадкового домоволодіння ОСОБА_6, померлому у червні 2012 року.
Судом встановлено, що ОСОБА_6, помер 26 червня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 11 березня 2014 року серії І-КИ №266945.
За життя ОСОБА_6, як вбачається із відповіді четвертої ОСОБА_1 нотаріальної контори за вих. №3260/01-06 від 11.09.2015 року, як спадкоємець померлої ОСОБА_5 звернувся до відповідної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва на спадщину за №1745 від 27.11.2002 року. Спадкову справу було відкрито та видано свідоцтво про право на спадщину.
Так, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини (ст. 1218 ЦК України). Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок.
Також, відповідно до п. 6 постанови пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218 ЦК та з урахуванням розяснень, наданих у п. 7 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».
За змістом зазначених розяснень спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на обєкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується із частинами 3, 5 ст. 376 ЦК і нормами про поняття спадкування та склад спадщини (статті 1216, 1218 ЦК).
Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на обєкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (частини 3, 5 ст. 376 ЦК) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину.
Право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до частин 3, 5 ст. 376 ЦК є субєктивним цивільним правом, яке переходить у порядку спадкування відповідно до норм статей 1216, 1218 ЦК.
Відповідно до положень ст.ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Порядком оформлення права власності на обєкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів» та листом Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126 розяснюється, що по обєктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.
Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності.
Проте позивачами суду не надано ні акту вводу в експлуатацію спірного спадкового домоволодіння ні висновку БТІ про технічний стан даного домоволодіння, та не зазначено чи зверталася померла ОСОБА_5 до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено їй компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.
Окрім того, як передбачено ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Виходячи із змісту частин 1, 2 статті 331 ЦК України, частини 1 статті 182 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва обєкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.
Звертаючись з позовом до відповідача, позивач не надав суду доказів з приводу того, яким чином та які його права свободи чи інтереси з питання, що є предметом спору в суді, порушені, невизнані або оспорювані саме відповідачем.
Таким чином, на підставі вищевикладеного, також є необґрунтованими та не підлягають задоволенню і вимоги позивача про визнання за ними права власності в порядку спадкування за законом черги на домоволодіння № 74 розташоване на земельній ділянки пл. 562 кв. вул. Читинська в м. Дніпропетровську, яке складається з житлового будинку А-1 (прихожа 23,5 кв. м., кухня 6,2 кв. м, житлова 17,4 кв. м., житлова 16,5 кв. м., коридор 8,9 кв. м., загальна площа 72,5 кв. м., житлова 33,9 кв. м.), прибудови А1-1, ганок з козирком а, ганок з козирком а1, душ Б, убиральня В, споруди № 1-3,1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_6.
Керуючись ст.ст.10,11, 15, 57-60, 212-215,218,222 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Територіальної громади в особі ОСОБА_1 міської ради третя особа на стороні відповідача яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_1 дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на майно в порядку спадкування відмовити в повному обсязі.
На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.