УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів cудової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 13 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 році ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, в обґрунтування вимог посилаючись на те, що з 29 серпня 1996 року вона та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач зазначала, що подружнє життя з ОСОБА_4 не склалось та останній рік відповідач проживає окремо, вони не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних відносин, у зв'язку з чим вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Вказувала про те, що у період шлюбу ними було набуто наступне майно:

- автомобіль «Mercedes Benz», модель «313 CDI Sprinter», д.н.з. НОМЕР_1, 2004 року випуску;

- нежитлову будівлю площею 167,7 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1;

- нежитлову будівлю площею 34,3 кв. м, розташовану по АДРЕСА_2;

- нежитлову будівлю площею 171,1 кв. м, розташовану по АДРЕСА_3;

- земельну ділянку площею 0,0079 га, розташовану по АДРЕСА_3.

Позивач зазначала, що нежитлова будівля площею 171,1 кв. м та земельна ділянка площею 0,0079 га, розташовані по АДРЕСА_3, належать на праві власності їй як фізичній особі-підприємцю (далі - ФОП). Тому вважала, що відповідно до положень ст. ст. 57, 61 СК України та ст. 52 ЦК України не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а ОСОБА_4 має право тільки на частину одержаних доходів від підприємницької діяльності.

Оскільки на її утриманні перебуває неповнолітня донька - ОСОБА_5 та відповідач не надає матеріальної допомоги на її утримання, вважала, що її частка у спільному майні подружжя підлягає збільшенню відповідно до положення ст. 70 СК України.

Посилаючись на викладене та уточнивши вимоги, просила:

- визнати майном ФОП ОСОБА_3: нежитлову будівлю площею 171,1 кв. м, розташовану по АДРЕСА_3; земельну ділянку площею 0,0079 га, розташовану по АДРЕСА_3;

- визнати спільним майном подружжя: автомобіль «Mercedes Benz», модель «313 CDI Sprinter», д.н.з. НОМЕР_1, 2004 року випуску; нежитлову будівлю площею 167,7 кв. м, розташовану по АДРЕСА_4, та нежитлову будівлю площею 34,3 кв. м, розташовану по АДРЕСА_2.

Провести поділ майна подружжя наступним чином:

- визнати за ОСОБА_3 право власності на нежитлову будівлю площею 34,3 кв. м, розташовану по АДРЕСА_2, та 1/2 частини автомобіля «Mercedes Benz», модель «313 CDI Sprinter», д.н.з. НОМЕР_1, 2004 року випуску; -

визнати за ОСОБА_4 право власності на нежитлову будівлю площею 167,7 кв. м, розташовану по АДРЕСА_4, та 1/2 частини автомобіля «Mercedes Benz», модель «313 CDI Sprinter», д.н.з. НОМЕР_1, 2004 року випуску.

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, в обґрунтування вимог посилаючись на те, що все вищевказане позивачем майно набуте в період шлюбу між сторонами, тому є об'єктами спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках. З огляду на наведене та уточнивши вимоги, просив поділити спільне майно подружжя в такий спосіб:

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини нежитлової будівлі площею 171,1 кв. м, розташованої по АДРЕСА_3, та 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0079 га, розташованої по АДРЕСА_3;

- залишити у власності ОСОБА_4 нежитлову будівлю площею 167,7 кв. м, розташовану по АДРЕСА_4, та 1/2 частини автомобіля «Mercedes Benz», модель «313 CDI Sprinter», д.н.з. НОМЕР_1, 2004 року випуску;

- залишити у власності ОСОБА_3 нежитлову будівлю площею 34,3 кв. м, розташовану по АДРЕСА_2, 1/2 частини нежитлової будівлі площею 171,1 кв. м, розташованої по АДРЕСА_3, та 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0079 га, розташованої по АДРЕСА_3;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини автомобіля «Mercedes Benz», модель «313 CDI Sprinter», д.н.з. НОМЕР_1, 2004 року випуску;

- стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 грошову компенсацію різниці вартості часток у спільному майні в розмірі 5 980 грн.

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 13 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25 вересня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано майном ФОП ОСОБА_3, наступне майно: нежитлову будівлю площею 171,1 кв. м, розташовану по АДРЕСА_3; земельну ділянку площею 0,0079 га, розташовану по АДРЕСА_3, призначену для обслуговування магазину-складу, кадастровий номер НОМЕР_2.

Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 наступне майно: нежитлову будівлю-магазин площею 34,3 кв. м, розташовану по АДРЕСА_2; нежитлову будівлю - магазин площею 167,7 кв. м, розташовану по АДРЕСА_4; автомобіль марки «Mercedes Benz», модель «313 CDI Sprinter», д.н.з. НОМЕР_1, 2004 року випуску.

Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 наступним чином:

- визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлову будівлю - магазин площею 34,3 кв. АДРЕСА_2, 1/2 частини автомобіля марки «Mercedes Benz», модель «313 CDI Sprinter», д.н.з. НОМЕР_1, 2004 року випуску;

- визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлову будівлю - магазин площею 167,7 кв. м, розташовану по АДРЕСА_4, на 1/2 частини автомобіля «Mercedes Benz», модель «313 CDI Sprinter», д.н.з. НОМЕР_1, 2004 року випуску.

У решті зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_3 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення в повній мірі не відповідають.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 та часткове задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що сторони за час шлюбу набули наступне майно: нежитлову будівлю площею 34,3 кв. м, нежитлову будівлю площею 167,7 кв. м та автомобіль марки «Mercedes Benz», яке підлягає поділу між ними відповідно до заявлених вимог та положень ст. ст. 60, 70 СК України. Крім того, суди дійшли висновку про те, що нежитлова будівля площею 171,1 кв. м та земельна ділянка площею 0,0079 га були набуті ОСОБА_3 за час шлюбу з ОСОБА_4 як ФОП для здійснення підприємницької діяльності, тому є її особистою власністю і не підлягає поділу між сторонами.

Однак з такими висновками судів повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що з 29 серпня 1996 року по 17 червня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі (а. с. 123, 243-247).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу залишилась проживати з ОСОБА_3 (а. с. 82, 243-247).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Також судами встановлено, що в період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули наступне майно: автомобіль «Mercedes Benz», модель «313 CDI Sprinter», д.н.з. НОМЕР_1, 2004 року випуску; нежитлову будівлю площею 167,7 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1; нежитлову будівлю площею 34,3 кв. м, розташовану по АДРЕСА_2; нежитлову будівлю площею 171,1 кв. м, розташовану по АДРЕСА_3; земельну ділянку площею 0,0079 га, розташовану по АДРЕСА_3.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Із наведених вище положень закону вбачається, що незалежно від того, чи мав один з подружжя самостійний заробіток (дохід) майно, набуте за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності; кошти, отримані за договорами, що укладені одним із подружжя в інтересах сім'ї також є об'єктом права спільної сумісної власності, тому частки подружжя в такому майні є рівними.

Судами встановлено та не заперечується сторонами, що автомобіль «Mercedes Benz», модель «313 CDI Sprinter», д.н.з. НОМЕР_1, 2004 року випуску, нежитлова будівля площею 167,7 кв. м, розташована по АДРЕСА_1, та нежитлова будівля площею 34,3 кв. м, розташована по АДРЕСА_2, набуті за час шлюбу та є їх спільною сумісною власністю.

За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що автомобіль «Mercedes Benz», нежитлова будівля площею 167,7 кв. м та нежитлова будівля площею 34,3 кв. м є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу між ними.

Проте, ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 в частині визнання за нею як за ФОП права власності на нежитлову будівлю площею 171,1 кв. м та земельну ділянку площею 0,0079 га та про відмову в зустрічному позові в частині поділу вказаного нерухомого майна, суди, дійшли помилкового висновку з огляду на наступне.

Так, судами встановлено, що згідно зі свідоцтвом платника єдиного податку ОСОБА_3 зареєструвалась як ФОП 13 травня 1998 року (а. с. 94).

Відповідно до рішення Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області від 05 липня 2001 року № 168 надано дозвіл ФОП ОСОБА_3 на підготовку матеріалів попереднього погодження по вибору земельної ділянки площею 79 кв. м по АДРЕСА_3 (а. с. 9).

Згідно з будівельним паспортом земельної ділянки від 04 липня 2002 року забудовником земельної ділянки по АДРЕСА_3 є ФОП ОСОБА_3 (а. с. 32).

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09 серпня 2007 року ОСОБА_3 на праві власності належить нежитлова будівля, розташована по АДРЕСА_3 (а. с. 86).

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності від 19 липня 2002 року, укладеного між виконавчим комітетом Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області та ОСОБА_3, остання придбала земельну ділянку площею 0,0079 га, розташовану по АДРЕСА_3, та отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 02 квітня 2006 року (а. с. 91-93).

Згідно з п. 1.2 договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності від 19 липня 2002 року земельна ділянка продається для комерційних цілей (для будівництва магазину-складу).

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Такі висновки викладені й в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі № 6-21цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Судами встановлено, що нежитлова будівля площею 171,1 кв. м та земельна ділянка площею 0,0079 га, розташовані по АДРЕСА_3, придбані ОСОБА_3 в період шлюбу з ОСОБА_4 та використовується нею для здійснення підприємницької діяльності.

Однак, ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 в частині визнання за нею як за ФОП права власності на нежитлову будівлю площею 171,1 кв. м та земельну ділянку площею 0,0079 га та про відмову в зустрічному позові в частині поділу вказаного нерухомого майна, суди у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України, встановивши факт оформлення права приватної власності ФОП ОСОБА_3 та видачі на її ім'я свідоцтва про право власності на нежиле приміщення для здійснення підприємницької діяльності та державного акта на землю, дійшли помилкового висновку про те, що вказане нерухоме майно є особистою власністю ФОП ОСОБА_3 та не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності, оскільки таке майно може бути об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними, поділ такого майна здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна, та не здійснили поділ вказаного майна між сторонами відповідно до рівності часток кожного з подружжя.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки судами допущені порушення норм матеріального та процесуального права під час розгляду справи, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не можуть вважатись законними та обґрунтованими, тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 13 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 вересня 2014 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді : В.І. Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук