Справа №2-638/11
Провадження №2/173/160/2015
Верхньодніпровський районний суд
головуючого судді Трофимової Н.А.
при секретареві Зубачевській О.А.
розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Головного управління юстиції у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, -
В судове засідання представник позивача зявився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В судовому засіданні пояснив, що наказ Верхньодніпровського РУЮ № 22-к від 04.09.2008р. про звільнення з посади головного спеціаліста ОСОБА_3 за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України підписаний в.о. начальника Верхньодніпровського РУЮ ОСОБА_2 та трудову книжку ОСОБА_3 при звільненні не було видано, проте відповідачка після виходу на роботу повинна була усунути порушення, яке допустив в.о. начальника Верхньодніпровського РУЮ ОСОБА_2 та видати ОСОБА_3 трудову книжку. Заперечував проти притягнення у якості другого відповідача ОСОБА_2 та вважає, що шкода у повному обсязі має бути відшкодована відповідачкою. Підтвердив, що нарахування та виплата заробітної плати працівникам Верхньодніпровського РУЮ здійснюється централізовано Головним управлінням юстиції у Дніпропетровській області, проте на день звільнення ОСОБА_3 заборгованості по заробітній платі управління перед нею не було.
Відповідач в судове засідання не зявився, про місце, день та час судового засідання повідомлений належним чином, про причину неявки в судове засідання суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутністю суду не надав, в звязку з чим справа розглядається в порядку заочного розгляду, на підставі Ухвали суду від 15 травня 2015 року. Раніше відповідач надавав письмові заперечення в яких зазначав, що позивачем безпідставно застосована ст. 237 КЗпП України, оскільки вона не була працівником головного управління юстиції, в трудових відносинах вона перебувала з Верхньодніпровським управлінням юстиції, яке є самостійною юридичною особою. Предметом адміністративного позову ОСОБА_3 не було незаконне звільнення, відповідно ОСОБА_4 Дніпропетровського окружного адміністративного суду не встановлений факт незаконного звільнення ОСОБА_3 Позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення коштів були висунути безпосередньо до Головного управляння юстиції в Дніпропетровській області, а ні до Верхньодніпровського управління юстиції, в якому вона працювала. Виплату сум при звільненні ОСОБА_3 здійснило Головне управління юстиції через три місяця після звільнення працівника, чим було порушено трудове законодавство, але це порушення було допущено самим Головним управлінням юстиції (а.с.63-64).
Суд, заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що Наказом Міністерства юстиції від 16.12.2004р. за №1400/к та Наказом Дніпропетровського обласного управління юстиції від 21.12.2004р. за №1040-к, ОСОБА_1 призначена на посаду начальника Верхньодніпровського районного управління юстиції з 21 грудня 2004 року, з посадовим окладом відповідно до штатного розпису, із присвоєнням 13 рангу державного службовця (а.с. 7-8).
Відповідно до Посадової інструкції начальника Верхньодніпровського районного управління юстиції, затвердженою начальником Головного управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_5, начальник Верхньодніпровського районного управління юстиції призначається на посаду та звільняється з посади Міністром юстиції України за поданням начальника Головного управління юстиції у Дніпропетровській області. Безпосередньо підпорядковується начальнику Головного управління юстиції у Дніпропетровській області (п.1.1 Посадової інструкції). За п. 2.1, п. 3.1, п. 3.2 Посадової інструкції, начальник Верхньодніпровського районного управління юстиції здійснює керівництво районним управленням юстиції; призначає та звільняє з посад спеціалістів, затверджує функціональні обовязки, заохочення та притягнення до дисціплінарної відповідальності працівників управління та працівників відділів реєстрації актів цивільного стану в порядку, передбаченому чинним законодавством; видає накази, розпорядження в межах компетенції. З посадовою інструкцією відповідачка ознайомлена 20 липня 2007 року, про що свідчить її підпис в інструкції (а.с.9-11)
ОСОБА_4 Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 січня 2009 року, позовні вимоги ОСОБА_3 до начальника Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області ОСОБА_1, Головного управління юстиції у Дніпропетровській області про зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково; визнано не чинним та скасовано наказ Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області №23-к від 16.10.2008р. «Про звільнення ОСОБА_3М»; визнано не чинним та скасовано наказ Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області №30-к від 12.12.2008р. «Про задоволення заяви ОСОБА_3М»; визнано не чинними записи в трудовій книжці ОСОБА_3 серії АХ №951494; №8 від 04.09.2008 про звільнення за прогули без поважних причин, п.4 ст. 40 КЗпП України, на підставі наказу №23-к від 16.10.2008р.; №10 від 12.12.2008р. про звільнення за власним бажанням ст. 38 КЗпП України, на підставі наказу №22-к від 04.09.2008р.; зобовязано начальника Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області внести зміни у трудову книжку ОСОБА_3 серії АХ №951494 в частини формулювання причин звільнення, вказавши причиною звільнення ОСОБА_3 за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу №22-к від 04.09.2008р.; зобовязано Головне управління юстиції у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого ОСОБА_4 Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100, за період з 05.09.2008р. по 12.01.2010р. включно; в решті позову відмовлено; вирішено питання про судові витрати.
Зазначеною ОСОБА_4 також встановлено, що згідно Наказу №962-в від 18.08.2008р. Головного управління юстиції у Дніпропетровській області про надання відпустки ОСОБА_1, відповідачка знаходилася в відпустці в період з 01.09.2008 року по 05.09.2008 року та виконання обовязків начальника Верхньодніпровського районного управління юстиції на цей період було покладено на головного спеціаліста цього ж управління юстиції ОСОБА_2 без визначення будь-яких обмежень. Наказом №22-к від 04.09.2008р. «Про звільнення ОСОБА_3М.» за підписом в.о. начальника Верхньодніпровського районного управління юстиції ОСОБА_2, 04.09.2008р. ОСОБА_3 звільнено з займаної посади за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України. Наказом начальника Верхньодніпровського районного управління юстиції ОСОБА_1 за №23-к від 16.10.2008р. ОСОБА_3 звільнено за прогули без поважних причин, п.4 ст. 40 КЗпП України та відповідний запис про звільнення ОСОБА_3 внесений у її трудову книжку за №08. Також відповідачем були видані Накази про зміну формулювання підстав звільнення та остаточно визначено, що ОСОБА_3 звільнена за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП.
За ОСОБА_4 Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 січня 2009 року, підставою для визнання не чинним та скасування наказу № 23-к від 16.10.2008р. стало: 1. фактичне звільнення позивача двічі з різних підстав та в різний проміжок часу, оскільки Наказ від 04.09.2008р. про звільнення ОСОБА_3 за згодою сторін не скасовано, а домовленість сторін про звільнення з цієї підстави не анульоване; 2. порушення ОСОБА_1 порядку застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогул (а.с. 12-16).
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.06.2010р. апеляційну скаргу начальника Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 січня 2009 року залишено без розгляду (а.с.35).
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.09.2010р., касаційну скаргу Верхньодніпровського районного управління юстиції на ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.06.2010р. у справі за позовом ОСОБА_3 до начальника Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області ОСОБА_1, Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, про зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення матеріальної та моральної шкоди, - залишити без розгляду та повернути подані документи відповідачу (а.с. 33-34).
Аналізуючи обставини, зазначені в позовній заяві та докази, надані в підтвердження цих обставин, суд приходить до висновку, що між сторонами виник спір щодо відшкодування шкоди, який випливає з трудових правовідносин, оскільки спір виник за наслідками неналежного виконання покладених на відповідача службових (трудових) обовязків.
Таким чином, спірні правовідносини регулюється нормами КЗпП України та Положенням про матеріальну відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затв. Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 р. N 4204-IX (надалі Положення).
Відповідно до ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.
Згідно з ч.5 ст. 135-3 КЗпП України, розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності.
Відповідно до ОСОБА_4 Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 січня 2009 року, підставою для зобовязання Головного управління юстиції у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 05.09.2008р.(наступний день після звільнення ОСОБА_3 за згодою сторін) по 12.01.2010р.(день ухвалення Постанови адміністративним судом) стало неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці та затримка видачі трудової книжки ОСОБА_3
Проте, адміністративним судом встановлено, що в день звільнення ОСОБА_3 -04.09.2008р.за згодою сторін, в порушення вимог ст. 46 КЗпП України, трудова книжка їй не була видана, при цьому відповідачка в цей період знаходилася у відпустці та обовязки начальника Верхньодніпровського РУЮ виконував ОСОБА_2, який й підписував наказ про звільнення. Трудова книжка була отримана ОСОБА_3 лише 24.10.2008р. після неодноразових звернень до Верхньодніпровського РУЮ.
Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Отже, адміністративним судом встановлено, що трудова книжка ОСОБА_3 не була видана в день звільненні з вини іншої особи - ОСОБА_2, та період затримки видачі трудової книжки починається з 05.09.2008р. (з наступного дня після звільнення). Зазначені обставини є доведеними та не потребують доказуванню в силу с. 3 ст. 61 ЦПК України.
Таким чином, винними в затримці видачі трудової книжки ОСОБА_3 за період починаючи з 05.09.2008р. (наступний день після звільнення) є дві особи: ОСОБА_2, який не забезпечив видачу трудової книжки в день звільнення, та відповідачка, яка продовжувати утримувати трудову книжну та видала її ОСОБА_3 лише 24.10.2008р.
Згідно з ч.5 ст. 135-3 КЗпП України, розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності.
В силу ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Суд неодноразово розяснював положення ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, та пропонував залучити до участі у справі ОСОБА_2, а також визначитися та довести розмір шкоди, визначений для кожної винної особи.
Проте, в порушення ч.5 ст. 135-3 КЗпП України та ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, при наявності двох осіб (ОСОБА_2 та відповідачки), винних в затримці видачі трудової книжки, позивачем не визначений розмір шкоди окремо для кожного з них, не зазначена та не доведена ступень вини цих осіб в порушенні строків видачі трудової книжки. Також позивачем не доведена наявність підстав для звільнення ОСОБА_2 від відповідальності за затримку видачі трудової книжки та покладення цієї відповідальності в повному обсязі на відповідачку.
Суд відхиляє ствердження представника позивача про те що подальші дії або бездіяльність відповідачки щодо невидачі трудової книжки є підставою для покладання на неї матеріальної відповідальності в повному обсязі, оскільки це ствердження суперечить положенням діючого законодавства.
Так, відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно ч.4 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
З аналізу ст.130 КЗпП України, випливає, що підставою для притягнення працівника до матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків є сукупність наступних обставин: наявність прямої дійсної шкоди, винні протиправні дії (бездіяльністю) працівника та причинно-слідчий зв'язок між шкодою та протиправними діями працівника.
Отже, невидача трудової книжки в день звільнення вже є порушенням ст. 47 КЗпП України, що й потягло за собою сплату працівнику середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, починаючи з наступного дня після звільнення (з 05.09.2008р.), але це порушення вчинено іншою особою. Подальші дії або бездіяльність відповідачки щодо невидачі трудової книжки вплинули на тривалість періоду порушення, але це носить вже похідний характер від виникнення самого порушення, тому в силу ст. 130 КЗпП України відсутні підстави для покладення на відповідачку матеріальної відповідальності в повному обсязі, тобто за весь період затримки видачі трудової книжки.
Також, помилковим є ствердження позивача про повну матеріальну відповідальність ОСОБА_1 з посиланням на п.8 ч.1 ст. 134 КЗпП України, виходячи з наступного.
Пунктом 8 ч.1 ст. 134 КЗпП України, передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 133 КЗпП України, у відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зокрема зайвими грошовими виплатами.
Частиною 2 пункту 6 ОСОБА_4 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» N 14 від 29.12.92р. передбачено, що до зайвих грошових виплат відносяться, зокрема, суми стягнення штрафів, заробітної плати, виплачені звільненому працівникові у зв'язку з затримкою з вини службової особи видачі трудової книжки, розрахунку, неправильним формулюванням причин звільнення, тощо.
Крім того, відповідно до ч. 3 ст.235 КЗпП України, разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогул в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.
Як убачається із ОСОБА_4 Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 січня 2009 року, суд підставою для зобовязання позивача нарахувати та виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу стали ч.3 та ч. 4 ст. 235 КЗпП України - неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці та затримка видачі трудової книжки ОСОБА_3, що ні є тотожнім незаконному звільненню працівника, а тому покладання на відповідачку повної матеріальної відповідальності суперечить положенням ст.ст. 133, 134 КЗпП України.
За такими обставинами позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.
Суд відхиляє доводи ОСОБА_6, викладені в письмових запереченнях, про те, що вона не перебувала в трудових відносинах з позивачем, тому Головне управляння юстиції в Дніпропетровській області необґрунтовано заявило позов про відшкодування шкоди до неї, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.4 ст.136 КЗпП України, стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу або за заявою прокурора.
Як встановлено Дніпропетровським окружним адміністративним судом та убачається із матеріалів справи, Верхньодніпровське районне управління юстиції Дніпропетровської області, керівником якого була відповідачка, безпосередньо підпорядковується Головному управлянню юстиції в Дніпропетровській області та останнє проводить нарахування та виплату заробітної плати працівникам районних управлінь юстиції, тому, в силу ч.4 ст.136 КЗпП України, Головне управляння юстиції в Дніпропетровській області є належним позивачем по справі про відшкодування шкоди з відповідача.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 209, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, -
В задоволенні позову Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області до ОСОБА_1, про відшкодування матеріальної шкоди відмовити в повному обсязі.
Вступну та резолютивну частини рішення проголошено 12.05.2015р., повний текст рішення буде виготовлений 17.05.2015р.
Заочне рішення може бути переглянуто за письмовою заявою відповідача поданою протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в загальному порядку.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.А. Трофимова