Дата документу 08.06.2015
Справа № 334/3555/15-ц
Провадження № 2/334/1931/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

08 червня 2015 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Турбіної Т.Ф., при секретарі Нестеренко Ю.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням -

ВИРІШИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, свої вимоги мотивує тим, що з 24.10.1998р. перебувала у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають двох дітей, доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, і сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які мешкають з позивачкою.

У 1998 році ОСОБА_2 був прописаний без права на житло у квартирі АДРЕСА_1. Вказана квартира належить на праві сумісної власності позивачці та ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Шлюбні стосунки були припинені з січня 2009 року, з цього часу відповідач не проживає за вказаною адресою, переїхав проживати у м. Київ, однак точне місце проживання відповідача невідоме. 27.09.2011р. рішенням суду шлюб між ними був розірваний.

Відповідач не проживає за місцем реєстрації з січня 2009 року, будь-яких перешкод у проживанні йому не чиниться. Жодних домовленостей відносно порядку, строків та умов проживання або збереження права користування не існує.

Реєстрація відповідача у належній позивачці квартирі перешкоджає позивачці у повній мірі здійснювати всі права власника по володінню, користуванню та розпорядженню житлом, є для позивачем тягарем додаткових матеріальних витрат у звязку з безпідставним нарахуванням вартості комунальних послуг.

З наведених підстав позивач просить з метою усунення перешкод у користуванні власністю визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком та зняти з реєстраційного обліку, з посиланням на ст.ст. 391, 405 ЦК України.

У судовому засіданні позивачка підтримала вимоги позову, просить його задовольнити, не заперечує проти постановлення заочного рішення у справі.

Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до ст.224 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст.ст. 15, 16, 386, 391 ЦК України власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Власник майна, як зазначено у статті 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені в ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві сумісної власності позивачці ОСОБА_1 та ОСОБА_5 і ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом №76 про право власності на житло від 20.05.1994р.

З 24.10.1998р. позивачка ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу вони мають двох дітей, доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, і сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які мешкають з позивачкою, що підтверджується довідкою МКП «Основаніє» №74 від 02.02.2015р.

З 1998 року ОСОБА_2 прописаний у квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.09.2011р. шлюб між сторонами був розірваний.

Як вказує позивачка, шлюбні стосунки між ними були припинені з січня 2009 року, відповідач з цього часу став проживати окремо. Згідно рішення суду про розірвання шлюбу, сторони також визнавали факт припинення шлюбних стосунків з січня 2009 року та спільного проживання.

Згідно акту №22 від 30.01.2015р. про фактичне проживання громадян, які мешкають у житлових приміщеннях, що є обєктом приватної власності, ОСОБА_2 не мешкає за адресою АДРЕСА_2, з 2009 року.

Реєстрація місця проживання ОСОБА_2 за вказаною адресою підтверджується також довідкою обласного адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Запорізькій області.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (частина перша статті 405 ЦК). Таким чином, з моменту реєстрації за спірною адресою у чоловіка позивачки ОСОБА_2 виникло право користування чужим майном (сервітут), відповідно до ст.ст. 401, ч.1 405 ЦК України.

Як вказує позивачка і не спростовано відповідачем, з січня 2009 року ОСОБА_2 забрав всі свої речі і виїхав з квартири, і не проживає у ній до теперішнього часу. Тобто, відповідач відмовився від права користування майном позивача у добровільному порядку. Докази, які б свідчили про те, що позивачка перешкоджає відповідачу користуватися спірним житловим приміщенням, в матеріалах справи відсутні.

За положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Підстави припинення сервітуту визначені також у ст.406 ЦК України. Ними, зокрема являються: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмова від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; сплив строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено припинення сервітуту на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 відмовився від права користування майном відповідача, та з припиненням обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (розірвання шлюбу), суд дійшов до висновку, що позов власника майна про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 у м. Запоріжжі, є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 208, 209, 212-218, 224-226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 у м. Запоріжжі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. Позивач може оскаржити рішення в загальному порядку.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів після проголошення рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Турбіна Т. Ф.