АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4727/15 Справа № 184/3655/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Томаш В. І. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 12 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Орджонікідзевського міського комунального підприємства «Міськсвітло» про вирішення трудового спору, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Орджонікідзевського міського комунального підприємства «Міськсвітло» (далі - ОМКП «Міськсвітло») про вирішення трудового спору, мотивуючи тим, що з 19 березня 2013 року по 05 березня 2014 року він працював у ОМКП «Міськсвітло».

Вказував на те, що наказом (розпорядженням) від 05 березня 2014 року №72-к звільнений з роботи у зв'язку із скороченням чисельності на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, виплату заробітної плати відповідач провів шляхом перерахування на його банківську карту суми у загальному розмірі 4.446 грн.88 коп.

Зазначав, що під час звільнення не отримав належні йому платежі, а саме заробітну плату за березень 2014 року у сумі 18 грн.34 коп., недонараховану заробітну плату за березень 2014 року у сумі 171 грн.68 коп., частину заробітної плати, у зв'язку з непідвищенням тарифної ставки зі зростанням мінімальної заробітної плати, в сумі 432 грн.24 коп., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 23 грн.81 коп., доплату за вислугу років 22 грн. 75 коп., матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 1.802 грн.64 коп.

Посилаючись на те, що своїми незаконними діями відповідач ОМКП «Міськсвітло» порушив його законні права та завдав моральну шкоду, тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути заробітну плату за березень 2014 року у сумі 18 грн.34 коп.; заробітну плату за період з грудня 2013 року по 05 березня 2014 року в розмірі 432 грн.24 коп.;одноразову матеріальну допомогу на оздоровлення за 2013 рік у розмірі 1.802 грн.64 коп.; компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 23 грн. 81 коп.; середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 13.961 грн.16 коп.; заробітну плату за два відпрацьованих дня у березні 2014 року в розмірі 171 грн.68 коп.; винагороду за вислугу років за фактично відпрацьований час у березні 2014 року в розмірі 22 грн. 75 коп. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 2.000 грн.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 12 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 12 березня 2015 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається (ч.2 ст.22 КЗпП України).

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 з 19 березня 2013 року перебував у трудових відносинах з ОМКП «Міськсвітло», працюючи на посаді ремонтно-дорожнього працівника 3 розряду дільниці зеленого та дорожнього господарства (а.с.14-15).

Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) по ОМКП «Міськсвітло» від 05 березня 2014 року №72-к ОСОБА_2 звільнений з роботи у зв'язку із скороченням чисельності на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з 05 березня 2014 року (а.с.16).

Згідно до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України в день звільнення підприємство повинно виплатити працівнику усі належні йому суми.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно правової позиції, яка висловлена в постанові Верховного Суду України від 27.06.2012 року №6-65цс12, при зміні внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи, звільнення згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України проводиться лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами, при умові дотримання власником вимог ч.2 ст.40, ст.ст.42,43,49-2 КЗпП України.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про оплату праці" основна заробітна плата встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Як зазначено у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" №13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, - в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки встановлені ст. 116 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу були виплачені усі належні до виплати суми.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги заявлені позивачем задоволенню не підлягають, оскільки є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними і спростовуються матеріалами справи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Вимоги про повернення 18 грн.34 коп. нарахованих за березень 2014 року виникли з відносин щодо виплати позивачу заробітної плати у сумі 3.668 грн.50 коп. - це відносини, які відбувались у рамках виконання судового наказу у справі №2н/184/868/13 від 16 грудня 2013 року, виданого Орджонікідзевський міським судом. Починаючи з 30 січня 2014 року сплата вищевказаної суми заробітної плати ОСОБА_2 відбувалась у межах виконавчого провадження про стягнення з ОМКП «Міськсвітло» на користь ОСОБА_2 заробітної плата в сумі 3.668 грн.50 коп. 25 лютого 2014 року, на виконання постанови ВДВС Орджонікідзевського МУЮ, відповідач ОМКП «Міськсвітло» платіжною вимогою №58, перерахувало на рахунок ВДВС Орджонікідзевського МУЮ 4.145 грн.39 коп., з яких 3.668 грн.60 коп. заборгованість по заробітній платі ОСОБА_2, 476 грн.89 коп. виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій (а.с.103,105,106,107).

Платіжним дорученням №367 від 28 лютого 2014 року ВДВС Орджонікідзевського МУЮ перерахувало ОСОБА_2 на його розрахунковий рахунок заборгованість по заробітній платі в розмірі 3.668 грн.50 коп. (а.с.110)

У зв'язку із виконанням судового наказу ВДВС Орджонікідзевського МУЮ було винесено постанову про закриття виконавчого провадження від 01 квітня 2014 року, а тому ОМКП «Міськсвітло» на час звільнення позивача не мало боргу по виплаті заробітної плати за вказаним судовим наказом.

Вимоги ОСОБА_2 про виплату заробітної плати за 2 відпрацьованих дні у березні 2014 року є необґрунтовані, оскільки з матеріалів справи вбачається, що він з 26 лютого 2014 року по 04 березня 2014 року перебув на лікарняному, до роботи приступив 05 березня 2014 року, тобто в день його звільнення.

З наданих позивачем довідок щодо нарахування та виплати заробітної плати вбачається, що відповідач при його звільненні виплатив йому кошти за 5 днів перебування на лікарняному та за один робочий день (а.с.111,20).

Пунктами 4.3.,4.4. Положення про виплату винагороди за вислугу років працівникам підприємства «Міськсвітло», затвердженого колективним договором ОМКП «Міськсвітло» на 2010-2013 роки, визначено, що право на одержання винагороди за вислугу років виникає у кожного працівника після одного повного року праці на підприємстві, перша виплата заохочення здійснюється за час відпрацьований більше року.

Якщо право на винагороду за вислугу років, або її підвищення, виникло протягом календарного місяця, то сума винагороди виплачується починаючи з наступного місяця.

Вимоги про виплату винагороди за вислугу років у розмірі 22 грн.75 коп. необґрунтовані, оскільки позивач на момент звільнення не відпрацював повний рік (з 19 березня 2013 року по 05 березня 2014 року).

Відповідно до ст.24 Закону України «Про оплату праці» та ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

У статті 3 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). До мінімальної заробітної плати не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників

Частиною 4 ст.97 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Частиною 2 ст.97 КЗпП України, ч.1 ст.15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

У п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року роз'яснено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Відповідно до ч.1 ст. 143 КЗпП України до працівників підприємств, установ, організацій можуть застосовуватись будь-які заохочення, що містяться в затверджених трудовими колективами правилах внутрішнього трудового розпорядку.

Між тим, види заохочень можуть установлюватись і в колективному договорі, іншому локальному нормативному акті.

Згідно ст.10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Статтею 13 КЗпП України, ст.7 Закону України "Про колективні договори і угоди" передбачено, що у колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема, і нормування та оплати праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг, та при цьому, за ч.3 ст.13 КЗпП України, ч.3 ст.7 вказаного Закону колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Відповідачем ОМКП «Міськсвітло» разом із Радою трудового колективу, враховуючи суттєве зменшення асигнувань з міського бюджету, фінансову кризу, необхідність погашення раніше утворених боргів (у тому числі по податках та зборах) підприємства, блокуванням коштів управлінням Державного казначейської служби України у м.Орджонікідзе і, як наслідок цих обставин, перебуванням підприємства у вкрай важкому фінансовому становищі, на підставі ч.4 ст.97 КЗпП України було прийняте спільне рішення (протокол №1 від 01 березня 2013 року) про зміни деяких умов оплати праці (зміни зареєстровані в управлінні праці та соціального захисту населення за №4 від 20 березня 2013 року).

Згідно вказаних змін, сторони домовились, у тому числі про те, що: «З 01 грудня 2013 року на період подолання фінансових труднощів підприємства, але не більше встановлених державою гарантій ввести в дію п.7 підрозділу «у сфері тарифної системи мінімальної заробітної плати» у новій редакції: «7. Встановити, що тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: - Тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що відповідає або перевищує, встановлений розмір мінімальної заробітної плати; - Єдиної сітки міжрозрядних тарифних коефіцієнтів. Виплата цієї складової здійснюється за наявності власного прибутку підприємства або за наявності достатніх асигнувань фонду оплати праці з міського бюджету; - Коефіцієнтів співвідношень мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду за видами робіт до встановленої угодою мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду. Виплата цієї складової здійснюється за наявності власного прибутку підприємства або за наявності достатніх асигнувань фонду оплати праці з міського бюджету; - Коефіцієнтів співвідношень розмірів місячних посадових окладів керівних працівників, спеціалістів і службовців підприємства до мінімальної тарифної ставки 1 розряду робітника основного виробництва. Виплата цієї складової здійснюється за наявності власного прибутку підприємства або за наявності достатніх асигнувань фонду оплати праці з міського бюджету (додаток №2 в редакції чинній до внесення даних змін)».

На підставі викладеного вимоги позивача про недоплату частини заробітної плати у зв'язку із змінами тарифної ставки та зростанням мінімальної заробітної плати в сумі 432 грн.24 коп. задоволенню не підлягають.

За умов відсутності бюджетних видатків у достатньому обсязі, а також за відсутності власного прибутку, підприємством не було допущено порушень положень колективного договору щодо виплати міжрозрядних тарифних коефіцієнтів та інших коефіцієнтів (згідно п.7 Договору).

Відповідно ст.32 та ст.103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження.

На виконання цих норм підприємство підготувало повідомлення про зміну умов оплати праці та надало на ознайомлення ОСОБА_2 Останній відмовився отримувати дане повідомлення, у зв'язку з чим 13 березня 2013 року підприємством було складено акт (а.с.114,115).

У зв'язку із зменшенням асигнувань з міського бюджету, внаслідок фінансової кризи в країна, необхідністю погашення раніше утворених боргів (у тому числі по податках та зборах) загальними зборами трудового колективу (протокол №2 від 01 березня 2013 року) внесені зміни до колективного договору між адміністрацією ОМКП «Міськсвітло» та радою трудового колективу, зареєстрованого в Управлінні праці та соціального захисту населення №4 від 20 березня, з 01 червня 2013 року п.9 підрозділу «у сфері матеріального заохочення за результатами праці» введений в дію в наступній редакції: «9. Здійснювати матеріальне заохочення (преміювання) працівників і керівників, професіоналів за результатами праці відповідно до положення за наявності прибутку у відповідному поточному періоді та виключно у межах фонду оплати праці підприємства. (Додаток №4 в редакції чинній до внесення змін)».

Таким чином одноразова матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 1.802 грн.64 коп. не підлягала виплаті через відсутність бюджетних видатків та власного доходу підприємства.

Вимоги про стягнення недонарахованої компенсації за невикористану відпустку в розмірі 23 грн.81 коп. також необґрунтовані, оскільки підприємство не допускало порушень при нарахуванні заробітної плати.

Вимоги ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 березня 2014 року по 29 жовтня 2014 року у сумі 13.691 грн.16 коп., зважаючи на викладене, задоволенню не підлягають.

Згідно із ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз'яснено у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З матеріалів справи вбачається, що підприємством не допущено порушень вимог законодавства, а тому вимога про відшкодування моральної шкоди також необґрунтована.

Посилання апелянта на те, що суд не врахував істотних обставин та не дослідив докази є хибним та спростовується матеріалами справи.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 12 березня 2015 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 12 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.