Справа №489/5425/15-ц 14.12.2015 14.12.2015
Провадження №22-ц/784/3079/15
Єдиний унікальний номер 489/5425/15-ц
Номер провадження 22-ц/784/3079/15
Категорія 44 Головуючий у І інстанції Коваленко І.В.
Доповідач в апеляційній інстанції Прокопчук Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого судді Прокопчук Л.М.,

Суддів: Маляренко І.Б., Темнікової В.І.

Із секретарем судового засідання Гавор В.Б.

За участю: представника позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення та звільнення від особистих речей та шляхом визнання втратившим право користування житловим будинком, -

В С Т А Н О В И Л А :

12 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати втратившим право користування житлом ОСОБА_6 Посилалась на те, що відповідач - колишній член її сім'ї - був колишнім чоловіком її доньки; вона з відповідачем були співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1. Їй належало 9/10 частин вказаного будинку, а відповідачу - 1/10 частина. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 03 червня 2014 року, припинено право власності відповідача на 1/10 частину вказаного будинку, право власності на зазначену частину визнано за нею зі сплатою на користь ОСОБА_6 14529,90 грн. Рішення суду виконано, право власності в цілому на спірний будинок зареєстровано за позивачкою. Оскільки право власності відповідача на спірний будинок припинено, він втратив право ним користуватися (а.с. 3-4). У жовтні 2015 року позивачка доповнила позовні вимоги та просили усунути перешкоди у користуванні нею спірним домоволодінням шляхом виселення відповідача з нього та звільнення від його особистих речей та шляхом визнання його втратившим право користування вказаним житловим будинком (а.с. 36).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2015 року позов задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_2 домоволодінням по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_6 з домоволодіння з одночасним покладанням на нього обов'язку звільнити домоволодіння від власних речей. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 62-64).

Не погодившись з вказаним рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову (а.с.67-70).

В судовому засіданні апеляційного суду представники відповідача підтримали доводи апеляційної скарги. Просили її задовольнити.

Представник позивачки просила відмовити в задоволенні скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторонам на праві спільної часткової власності належало домоволодіння по АДРЕСА_1 - позивачці 9/10 частки, а відповідачу 1/10 частка. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 03 червня 2014 року, припинено право власності відповідача на 1/10 частку будинку та визнано право власності на вказану частку за нею зі сплатою ОСОБА_6 грошової компенсації вартості 1/10 частки спірного домоволодіння в розмірі 14529,90 грн. Позивач пояснила, що вона повністю виконала рішення суду та провела реєстрацію права власності на її ім'я на домоволодіння в цілому. Однак відповідач без її дозволу продовжує користуватись домоволодінням, а саме - самочинно збудованим гаражем-майстернею, який підлягає знесенню за рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 19.04.2011 року, де проводить постійно ремонтні роботи автомобілів.

Задовольняючи позов про виселення відповідача з домоволодіння, суд виходив з того, що відповідач на час пред'явлення позову втратив правові підстави проживання та користування домоволодінням, тому з підстав, передбачених ст. 98 ЖК України за аналогією закону підлягає виселенню. Потреби в додатковому зазначенні в резолютивній частині рішення про втрату відповідачем права користування домоволодінням немає.

З висновками суду погодитись не можна.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду від 27.05.2015 року № 6-92цс15)

В п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач був співвласником 1/10 частки домоволодіння по АДРЕСА_1, яка за рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 03 червня 2014 року, припинена та визнано право власності на вказану частку за позивачкою зі сплатою ОСОБА_6 грошової компенсації вартості 1/10 частки спірного домоволодіння в розмірі 14529,90 грн. Позивачка виконала рішення суду і до неї перейшло право власності в цілому на зазначений будинок, що підтверджується копією технічного паспорта (а.с. 5). Відповідач не є членом сім'ї позивачки.

Звертаючись до суду з позовом, а потім уточнюючи позовні вимоги, позивачка просила захистити її право власності двома шляхами: шляхом виселення відповідача із спірного домоволодіння та шляхом визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Суд в мотивувальній частині рішення прийшов до вірного висновку про те, що відповідач є таким, що втратив право користування спірним домоволодінням, оскільки його право власності на 1/10 частку вказаного домоволодіння припинено. Такий висновок суду відповідає обставинам справи та положенням пункту 3 частини першої статті 346 ЦК України. Але суд помилився стосовно того, що в резолютивній частині рішення не обов'язково зазначати вказаний висновок.

Висновок суду про задоволення позову в частині виселення відповідача із вказаного домоволодіння не відповідає обставинам справи та вимогам норм матеріального права.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

З матеріалів справи та пояснень представників сторін в судовому засіданні апеляційного суду вбачається, що відповідач в будинку АДРЕСА_1 не проживає. На території вказаного домоволодіння він займає гараж-майстерню, де займається ремонтом автомобілів. Вказаний гараж-майстерня за рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 19.04.2011 року підлягає знесенню з тих підстав, що є самочинно побудованою спорудою. Про ці ж обставини свідчить і технічний паспорт на житловий будинок. Оскільки зазначена споруда є самочинно збудованою, право власності на неї у позивачки не виникло, а отже і не виникло право захисту шляхом виселення з неї відповідача. Зазначене вище рішення апеляційного суду підлягає самостійному виконанню.

З огляду на наведене, підстав, передбачених п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду щодо задоволення позову шляхом усунення перешкод в користуванні ОСОБА_2 домоволодінням по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_6 з домоволодіння з одночасним покладанням на нього обов'язку звільнити домоволодіння від власних речей слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову про усунення перешкоди у користуванні ОСОБА_2 домоволодінням АДРЕСА_1, шляхом визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком.

Керуючись ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2015 року скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення та звільнення від особистих речей та шляхом визнання втратившим право користування житловим будинком задовольнити частково.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 домоволодінням АДРЕСА_1, шляхом визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком.

В іншій частині позовних вимог в задоволенні позову відмовити.

Рішення суду в частині стягнення судового збору залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на нього може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді