АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/7068/2015 Головуючий в 1 інстанції - Цокол Л.І.
Доповідач - Желепа О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Болотова Є.В.

при секретарі Гарматюк О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним положень кредитного договору, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із вимогами до ПАТ «Дельта Банк» та просила визнати недійсним п.7.1 Кредитного договору №81901 від 11 жовтня 2013 року з моменту його укладення.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 11 жовтня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_3 (надалі - Позивач) було укладено кредитний договір № 81901 (надалі - Кредитний договір). 21 лютого 2014 року ПАТ «Дельта Банк» (надалі - Відповідач) повідомило ОСОБА_3 про те, що з 02 грудня 2013 року до ПАТ «Дельта Банк» перейшли права вимоги за Кредитним договором.

Відповідно до п. 7.1 Кредитного договору, всі спори щодо укладення, виконання, розірвання, зміни, визнання недійсним повністю або частково, а також з будь-яких інших питань, що стосуються цього Договору, становлять предмет спору та підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків.

Оскільки кредит наданий ОСОБА_3 як фізичній особі для особистих потреб, права споживачки захищені Законом України «Про захист прав споживачів».

03 лютого 2011 року ст. 6 Закону України «Про третейські суди» було доповнено п.14, згідно з яким на розгляд третейського суду заборонено передавати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Таким чином, зміст п. 7.1 Кредитного договору № 81901 від «11» жовтня 2013 року, укладеного між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_3, прямо суперечить Закону України «Про третейські суди» на момент укладення Кредитного договору, а тому має бути визнаний судом недійсним.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03.04.2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсними пунктів кредитного договору - залишено без задоволення.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В скарзі вказував на те, що ухвалюючи рішення, не застосував відповідні правові норми, які регулюють дані правовідносини. Зазначив, що сторони мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, крім випадків, встановлених законом. Пунктом 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» встановлено заборону на передачу спорів щодо захисту прав споживачів до третейських судів. Про це свідчить п. 11 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», згідно якого не підвідомчі третейському суду справи, які мають розглядати суди загальної юрисдикції. Справи про визнання правочинів недійсними розглядаються виключно судами загальної юрисдикції, про що свідчить роз'яснення Верховного Суду України «Про практику застосування Закону України «Про захист прав споживачів» - «якщо згідно з положеннями чинного законодавства певне питання вирішується «судом», «у судовому порядку», «на підставі рішення суду» тощо, слід вважати, що йдеться про державні суди». Ст. 215 ЦК України визначає, що оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним. Таким чином, даний спір має право розглядати лише суд загальної юрисдикції. Вказував на те, що суд вийшов за межі позовних вимог, визначаючи, що третейська угода не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. Про те, позивачем не заявлялися будь-які вимоги щодо визнання (невизнання) відмови від захисту порушеного права судом дійсною або недійсною. Позивачем заявлено вимогу про визнання частини Кредитного договору недійсним у зв'язку з тим, що ця частина укладена із порушенням норм законодавства. Судом не враховано , що сторони договору не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи скарги підтримав.

Представник банку доводи скарги заперечувала.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Згідно з положенням пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбавати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком бо іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Одним із основоположних принципів приватноправового регулювання є закріплений в статті 3 та статті 627 ЦК України принцип свободи договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утриматись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Підставою недійсності правочину у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, і моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Як вбачається з матеріалів справ та встановлено судом, що 11 жовтня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_3 (надалі - Позивач) було укладено кредитний договір № 81901. 21 лютого 2014 року ПАТ «Дельта Банк» повідомило ОСОБА_3 про те, що з 02 грудня 2013 року до ПАТ «Дельта Банк» перейшли права вимоги за Кредитним договором.

Відповідно до п. 7.1 Кредитного договору, всі спори щодо укладення, виконання, розірвання, зміни, визнання недійсним повністю або частково, а також з будь-яких інших питань, що стосуються цього Договору, становлять предмет спору та підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків.

Залишаючи позовні вимоги без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, укладенням третейської угоди, не позбавлений права на звернення до суду за захистом своїх порушених прав, як споживача послуг банку (кредитної спілки). При цьому вказане право гарантовано Законом України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів не погоджується з таким висновком районного суду, так як він не в повній мірі відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

ЗазначенийЗакон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України).

Крім того, згідно з абз. 2 п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за наявності у кредитному договорі третейського застереження (окремої третейської угоди) при вирішенні спору суд має врахувати положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-VI «Про третейські суди» про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами. Тому за наявності вказаного третейського застереження (окремої третейської угоди) залишення позовної заяви споживача без розгляду на підставі пункту 6 частини першої статті 207 ЦПК України є неприпустимим. Такі заяви підлягають вирішенню і за наявності з цього приводу рішення третейського суду, прийнятого за межами його компетенції. При цьому відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» банк не є споживачем.

Отже, на час укладання кредитного договору (11 жовтня 2013 року) Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання пункту 7.1 договору недійсним, положення якого суперечать іншому акту цивільного законодавства, яким передбачена заборона передавати спори про захист прав споживачів (в тому числі і спори споживачів послуг банку) до третейських судів, що є підставою для визнання недійсним таких умов договору відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України № 6-64цс15 від 20.05.2015 року.

Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2015 рік», розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі становить: - 1218 гривень.

Так, відповідно до п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання заяви майнового характеру становить 1 % відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Згідно п.п. 8 п. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» апеляційна скарга на рішення суду має бути оплачена в розмірі 50 % ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви й скарги, а з майнових спорів - ставки, обчисленої, виходячи з оспорюваної суми за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати .

За подачу позовної заяви позивачем сплачено 243 грн. 60 коп., а за подання апеляційної скарги 121 грн. 80 коп. (а.с. 2, 45). Вказані суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позовні ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним пунктів кредитного договору - задовольнити.

Визнати недійсним з моменту його укладення п. 7.1 Кредитного договору № № 81901 укладеного 11 жовтня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» та ОСОБА_3.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-б, ) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору в розмірі 365 грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: