Справа № 368/309/15-ц Головуючий у І інстанції Закаблук О. В.
Провадження № 22-ц/780/5551/15 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 4 23.11.2015
УХВАЛА

Іменем України

23 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Березовенко Р.В., Голуб С.А.,

при секретарі - Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 27 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 27 квітня 1988 року йому видано ордер №159 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю у складі 3-х осіб: він, дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 20 квітня 1999 року шлюб між позивачем і відповідачем ОСОБА_3 було розірвано та в 2002 році було припинено їх спільне проживання.

Зазначав, що між ним та ОСОБА_3 було досягнуто згоди щодо розподілу майна, а саме, остання разом з дітьми повинна була переїхати в житловий будинок по АДРЕСА_2 у м. Кагарлик, який був ним збудований, а він повинен був залишитися проживати у вказаній вище квартирі, яку ОСОБА_3 згідно домовленості повинна була переоформити на нього. Позивач виконав умови їх домовленості, а саме, у липні 2001 року подарував вказаний вище житловий будинок ОСОБА_3, однак остання умови домовленості не виконала, житловий будинок по АДРЕСА_2 у м. Кагарлик продала та виїхала разом з дітьми в невідомому напрямку.

Позивач вказував, що з липня 2002 року він один проживає у зазначеній вище квартирі, вільно користується нею, сплачує комунальні послуги, проводить у квартирі поточні ремонти та несе всі необхідні витрати по її утриманню. Проте відповідачі з липня 2002 року не цікавилися долею свого майна, не несли витрат по його утриманню та не зробили спроб розпорядитися ним.

З урахуванням наведеного, позивач просив визнати за ним право власності на 4/5 частини квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 27 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в діях позивача відсутні ознаки добросовісності володіння, оскільки спірна квартира є спільною частковою власністю сторін по справі, а відтак суд дійшов висновку, що відповідно до вимог ст.344 ЦК України позивачем не дотримано необхідних умов для набуття права власності на спірну квартиру за набувальною давністю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 11 вересня 1983 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб (а.с.12, т.1), який 20 квітня 1999 року було розірвано та в 2002 році сторони припинили спільне проживання.

Під час їх шлюбу, 27 квітня 1988 року виконавчим комітетом Кагарлицької міської ради народних депутатів ОСОБА_2 було видано ордер №159 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю у складі 3-х осіб: він, дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 (а.с.13, т.1).

Як вбачається з договору передачі від 1993 року, укладеного між заступником голови виконкому міської Ради народних депутатів, начальником виробничого управління житлово -комунального господарства, майстром по житловому фонду, з однієї сторони, і ОСОБА_3, з іншої сторони, згідно з рішенням виконкому Кагарлицької міської ради народних депутатів №59 від 28 травня 1993 року ОСОБА_3 передано в особисте користування двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 53,0 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м. (а.с.107, т.1).

28 травня 1993 року Кагарлицькою міською радою народних депутатів видано свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та членам її сім`ї: ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (а.с.6,178, т.1).

Тобто, сторони по справі є співвласниками спірної квартири.

Будь-яких належних та допустимих доказів того, що вказане свідоцтво на право власності на житло було погашене, визнане судом недійсним та право власності відповідачів по справі ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 і ОСОБА_6 на спірну квартиру було припинене, матеріали справи не містять.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що з 2002 року позивач сам проживає у спірній квартирі.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

У пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а також обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання права власності на 4/5 частини спірної квартири за набувальною давністю, оскільки відсутні підстави для застосування ст.344 ЦК України.

Таким чином висновки суду відповідають вимогам матеріального й процесуального права, рішення суду є законним та обґрунтованим, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав належної оцінки тим обставинам, що ОСОБА_2 з липня 2002 року проживає один у спірній квартирі, вільно користується нею та сплачує комунальні послуги, а відповідачі не цікавилися долею свого майна та не несли витрат по його утриманню, не заслуговують на увагу, оскільки вони не спростовують висновків суду про те, що відповідно до вимог ст.344 ЦК України позивачем не дотримано необхідних умов для набуття права власності на спірну квартиру за набувальною давністю.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив обставини справи, надані сторонами докази, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову в позові та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 27 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді