Провадження № 2-р/127/52/15
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.11.2015 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Волошина С.В.,

за участі секретаря Тонкопій Ю.І.

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду заяву про розяснення рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.10.2015 року у справі № 127/24009/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.10.2015 року, ухваленим у цивільній справі №127/24009/14 ц за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, позовні вимоги задоволено та вирішено: Звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 23.04.2008 року, укладений між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №1233, а саме: житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, які розташовані в м. Вінниця, вул. Південна, б. №13 (тринадцять), який належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 23.07.2011 року.

Також встановлено спосіб реалізації нерухомого майна, що належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 23.07.2011р. та знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Південна, б. №13 (тринадцять) шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки, у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну реалізації предмету іпотеки в розмірі 47877 доларів США (станом на 28.09.2015 року за курсом НБУ 21,615991 грн. за один долар США, еквівалентно 1 034 914,00 грн.).

Вирішено з вартості реалізації предмету іпотеки задовольнити вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 23 квітня 2008 року в розмірі 121702,33 доларів США (сто двадцять одна тисяча сімсот два долари США 33 центи), що за курсом НБУ станом на 15.10.2015 року становить 2 668 932,1 грн. (два мільйони шістсот шістдесят вісім тисяч девятсот тридцять дві гривні, 10 коп.), що складається з 66 175,13 доларів США, заборгованості по поверненню суми кредиту, 55527,20 доларів США, заборгованості по процентам; та окремо в рахунок погашення пені за прострочення сплати кредиту - 145001, 55 грн., в рахунок погашення пені за прострочення сплати процентів - 370100,01 грн.

На підставі ст.. 88 ЦПК України, судом також вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

03.11.2015 року на адресу суду представником відповідача за довіреністю ОСОБА_6, подано заяву про розяснення рішення суду, в якій просив постановити ухвалу, якою розяснити порядок виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.10.2015 року по справі № 127/24009/14 ц, із врахуванням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У своїй заяві представник відповідача вказав на те, що Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїх ухвалах від 24.12.2014 року у справі 6 35233св 14, від 24.12.2014 року у справі 6 40734св 14 та інших висловив правову позицію, що за своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмет застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Законом не призупиняється дія будь яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин; чинність вказаного Закону на час ухвалення рішення є підставою, у разі задоволення позову за наявності для цього підстав, для визначення порядку його виконання.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2, внесену на розгляд суду заяву підтримав, просив її задоволити та розяснити порядок виконання судового рішення.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні вказала, що рішення суду є чітким та зрозумілим, а тому немає підстав для розяснення рішення суду.

Інші учасники судового розгляду в судове засідання не зявились, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду заяви.

Відповідно до ч. 3 ст. 221 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду питання про розяснення рішення суду.

Суд, заслухавши думки учасників процесу, що зявились в судове засідання, вивчивши матеріали зазначеної цивільної справи, вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 221 ЦПК України, якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, або для державного виконавця, суд за їхньою заявою постановляє ухвалу, в якій роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту. Крім того, відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», питання розяснення рішення суду розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду.

Як вбачається з рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.10.2015 року, суд при винесенні рішення у справі № 127/24009/14 ц зазначив, що: «Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З огляду на статтю 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права (правові позиції ВСУ у справах № 6-58цс15, № 6-42цс15, № 6-57цс15).

З аналізу ч.ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» слідує, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюється на правовідносини що виникли між позивачем та відповідачем.»

Таким чином суд у своєму рішенні дійшов висновку про те, що на правовідносини сторін поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

При цьому суд, зважаючи на вказані обставини вважає за доцільне зазначити те, що відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує (виключно) висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Аналогічні за своїм змістом положення містяться також в ст. 360 7 ЦПК України.

Тому твердження представника відповідача з приводу обовязковості наведення в рішенні суду мотивів зазначення в рішенні формулювань, виразів, та словосполучень, які застосовуються в практиці ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ, при вирішенні подібних справ в касаційному порядку є безпідставним та таким, що не ґрунтується на нормах цивільного процесуального закону.

Разом з тим, суд зважає на те, що відповідно до численних правових позицій Верховного Суду України, зокрема, але не обмежуючись, яка висловлена у постанові від 30.09.2015 року (справа № 6-1152 цс 15), тобто до вирішення справи № 127/24009/14 ц по суті, Верховний Суд України зазначив: Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Тому установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Закон № 1304-VII не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

Враховуючи те, що наведений Закон є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, та те, що згідно ч. 1 ст. 360 7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, суд приходить до висновку, що державний виконавець, як спеціально уповноважений субєкт на примусове виконання судового рішення, та як особа, яка вчиняє виконавчі дії в завершальній стадії судочинства (виконання судового рішення) зобовязаний у своїй діяльності також враховувати відповідні висновки Верховного Суду України, оскільки ним здійснюється виконання судового рішення, в якому зазначено, що на правовідносини сторін поширюється дія Закону України № 1304-VII.

Враховуючи викладене, та те, що відповідачу по справі незрозумілим є порядок виконання судового рішення, з урахуванням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з метою недопущення двозначного трактування рішення суду та недопущення порушення прав, що гарантовані Законом № 1304-VII, суд вважає за можливе, не змінюючи при цьому змісту та суті судового рішення, розяснити, що рішення суду від 16.10.2015 року у справі № 127/24009/14 ц в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 221 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Розяснити рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2015 року по цивільній справі № 127/24009/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме те, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції може бути подана протягом пяти днів з дня її проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: