АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

12 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Шиманського В.Й.,

при секретарі: Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Київ», про виключення з акту опису та звільнення з-під арешту майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про захист прав боржника у виконавчому провадженні шляхом виключення з акту опису та звільнення з-під арешту майна, що належить йому на праві власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що державним виконавцем накладено арешт на майно, вартість якого в декілька разів перевищує суму, що підлягає стягненню на підставі виконавчого документа.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 1 липня 2014 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на невідповідність рішення нормам матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зокрема, вказував на те, що судом першої інстанції не встановлена співмірність вартості арештованого майна та суми боргу за виконавчим документом, що в свою чергу призводить до порушення принципу непорушності права приватної власності позивача. Посилався на помилкове застосування судом положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, щодо обставин встановлених ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2013, оскільки зазначені обставини стосуються лише частини позовних вимог.

Просив рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2014 року скасувати, а позов задовольнити.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з наведених у ній підстав.

Відповідач та третя особа відповідно до ст. 74 ЦПК України належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, своїх представників не направили, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 30 серпня 2012 року Відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 13 серпня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з нього на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» (далі - ПАТ «АКБ «Київ») заборгованості у розмірі 1 164 013 грн. 09 коп.

10 вересня 2012 року державним виконавцем винесено постанову, відповідно до якої накладено арешт на все майно боржника у межах суми звернення стягнення (1 164 013 грн. 09 коп.) та оголошено заборону його відчуження.

Постановою державного виконавця органу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві від 19 червня 2013 доручено проведення перевірки наявності майна відповідача у виконавчих службах Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, Бериславського районного управління юстиції, Олександрійського міського управління юстиції, Алуштинського міського управління юстиції, за насідками якої складені акти опису й арешту майна.

В результаті вказаних дій було накладено арешт на наступне майно: квартиру АДРЕСА_1; АГЗП, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; апартаменти готельного комплексу АДРЕСА_3; нежитлові приміщення по АДРЕСА_4; автомобіль Тоуоtа, модель Саmrу, 2011 року випуску, колір сірий, № кузова НОМЕР_1, ДНЗ НОМЕР_2.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені, однак висновки районного суду щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, оскільки зроблені з порушенням норм процесуального права.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2013 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні скарги на дії Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві при складенні акта опису й арешту майна. Крім того, посилаючись на те, що державним виконавцем не проводилась оцінка квартири АДРЕСА_1 у межах виконавчого провадження, вважав необґрунтованими доводи позивача про те, що сума коштів, яку може бути отримано від продажу цієї квартири, є достатньою для задоволення вимог стягувача.

Колегія суддів не може погодитись с таким висновком, оскільки судом першої інстанції, в порушення вимог п. 3 ч. 1 ст. 214 ЦПК України не з'ясовано які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, та не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підстави заявленого позову - це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України (ст. 4, п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК). Таким чином, при розгляді справи суд застосовує той закон, який регулює спірні правовідносини.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову районний суд не врахував наведенні норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Указані обставини, враховуючи положення ст. 309 ЦПК України, дають суду апеляційної інстанції підстави для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення виходячи з наступного.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду за захистом прав боржника у виконавчому провадженні шляхом виключення з акту опису та звільнення з-під арешту майна, що належить йому на праві власності.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно із ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Зазначені у цій статті постанови можуть бути оскаржені сторонами в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом частини 1 статті 60 цього Закону до суду з позовом про визнання права власності на майно та зняття арешту з цього майна може звернутись особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові.

Таким чином у позовному провадженні підлягає захисту порушене право власності у спосіб визнання права, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

При цьому божник у виконавчому проваджені не може бути позивачем у позовному провадженні про зняття арешту з майна.

Саме таке роз'яснення міститься у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року за № 6 (з наступними змінами та доповненнями) на яку посилався позивач у позовній заяві.

Згідно із ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 2 ст. 309 ЦПК України якщо судом не застосовано закон який підлягав застосуванню, норми матеріального права вважаються порушеними.

Згідно п. 4 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального права є підставами скасування рішення суду першої інстанції.

Указані обставини, ураховуючи положення ст. 309 ЦПК України, дають суду апеляційної інстанції підстави для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволені позову з інших правових підстав.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01.07.2014 - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Київ», про виключення з акту опису та звільнення з-під арешту майна.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/2932/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6845/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.