Провадження № 4-с/760/201/15
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2015 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі судді Шевченко Л. В.,

за участю секретаря судового засідання Бугайчука О. Р.,

за участю представника заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на рішення державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві Гуріної Дарї Ігорівни,

в с т а н о в и в:

04.11.2015 заявник звернувся до суду із скаргою на рішення державного виконавця Відділу ДВС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві Гуріної Д. І.

Обґрунтовуючи скаргу, заявник зазначив, що 22.09.2015 державний виконавець Гуріна Д. І. винесла постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження з порушенням порядку, встановленого чинним законодавством України.

Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.09.2015 всупереч вимогам, встановленим постановою КМУ «Про встановлення порядку виготовлення бланків цінних паперів і документів суворого обліку» № 283 від 19.04.1993 та Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 № 74/5, складена не на бланку суворого обліку, без зазначення серії та номеру першого примірника постанови та не затверджена начальником відділу ВДВС Святошинського районного управління юстиції в м. Києві.

Крім цього, заявник вважає, що державний виконавець грубо порушив строки, які визначають порядок направлення вищезазначеної постанови, встановлені частиною четвертою статті 57 Закону «Про виконавче провадження».

Так, державний виконавець виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження - 22.09.2015, однак надіслав її заявнику простим листом з одного із відділень Укрпошти в м. Києві лише 17.10.2015, яку заявник в свою чергу отримав - 26.10.2015.

Вважаючи зазначені причини пропущення строку поважними, заявник просив поновити пропущений строк для подання скарги на постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.09.2015 у ВП № 47854370, визнати її незаконною та нечинною.

У судовому засіданні представник заявника скаргу підтримав і просив її задовольнити в повному обсязі.

Заінтересовані особи у судове засідання не з'явилися, хоча про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Державний виконавець відповідно до вимог частини другої статті 386 ЦПК свого представника до суду не направив.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні скарги належить відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Суд встановив, що 22.09.2015 державний виконавець виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення 243,60 грн., оскільки у строк наданий для добровільного виконання рішення суду не виконане (а.с. 21).

Відповідно до відбитку поштового штемпеля на конверті оскаржена постанова була направлена заявнику 17.10.2015 простою кореспонденцією (а.с. 6).

Частина перша статті 385 ЦПК передбачає, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Представник заявника стверджував, що зазначений лист заявник отримав 26.10.2015, а звернувся до суду із зазначеною скаргою 04.11.2015.

Зважаючи на практику Європейського суду з прав людини та національне законодавство, яке гарантує заявнику доступ до правосуддя, суд вважає, що заявник строк подання скарги на рішення державного виконавця не пропустив.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 3 своєї постанови № 6 від 07.02.2014 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» наголошує, що «при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12)».

З аналізу статті 11 Закону «Про виконавче провадження» випливає, що державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом «Про виконавче провадження». Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

У своїй скарзі заявник посилається на підпункти 1.7.1.; 1.7.2.; 1.7.3. та 1.7.4 пункту 1.7. наказу Міністерства юстиції України № 74/5 від 15.12.1999 «Про затвердження Інструкції про проведення виконавчих дій», якою передбачено, що зразки та технічні описи бланків документів виконавчого провадження та бланків для копій документів виконавчого провадження, затверджуються Міністерством юстиції України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України N 283 від 19.04.1993 «Про встановлення порядку виготовлення бланків цінних паперів і документів суворого обліку». Копії акта опису й арешту майна (додаток 21-1), постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (додаток 26-1), акта вилучення у боржника предметів, зазначених у рішенні суду, та передачі їх стягувачу (додаток 29-1) складаються з використанням бланків для копій. Документи та копії документів виконавчого провадження, передбачені пунктами 1.7.2, 1.7.3 та складені без використання бланків або бланків для копій, вважаються недійсними.

Однак, суд встановив, що наказ Міністерства юстиції України № 74/5 від 15.12.1999, втратив чинність, крім пункту 5.11 глави 5, підпункту 5.12.5, абзаців першого - дев'ятого, одинадцятого - двадцять п'ятого підпункту 5.12.6 пункту 5.12 глави 5 пункту 5.12 глави 5 щодо підготовки до проведення та проведення щотижневих конкурсів з визначення спеціалізованих організацій для реалізації арештованого державними виконавцями майна, які продовжують діяти до набрання чинності порядком реалізації арештованого державними виконавцями майна, на підставі наказу Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, яким затверджено нову Інструкцію з організації примусового виконання рішень.

У свою чергу, постанова Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 N 283 «Про встановлення порядку виготовлення бланків цінних паперів і документів суворого обліку», на яку посилається заявник, втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 456 від 14.05.2012 «Деякі питання використання бланків цінних паперів, документів суворої звітності, господарська діяльність з виготовлення яких підлягає ліцензуванню».

Таким чином, оскаржена постанова від 22.09.2015 винесена відповідно до чинної Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, яка не передбачає складення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження на бланку суворої звітності.

Надсилання боржнику копії постанови про арешт майна з порушенням строків, передбачених частиною четвертою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» не тягне за собою незаконність цієї постанови.

Відповідно до частини третьої статті 387 ЦПК «якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги».

Дослідивши матеріали справи та вимоги чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання постанови незаконною та нечинною, а тому в задоволенні скарги належить відмовити.

Керуючись статтями 124, 129 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, статтями 385, 386 387 ЦПК, суд

у х в а л и в:

У задоволенні скарги ОСОБА_2 на рішення державного виконавця відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві Гуріної Дарї Ігорівни - відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Л. В. Шевченко