Провадження № 22-ц/779/2652/2015
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

за участю: апелянта ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про спростування недостовірної інформації, зобов'язання надати вибачення в письмовій формі в присутності свідків, - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 29 жовтня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом, вимоги якого змінив під час розгляду справи, зазначивши, що відповідач є його сусідкою і між ними довготривалий час існують неприязні стосунки з приводу будівництва останньою гаражу на межі домогосподарств. ОСОБА_3 вчиняла відносно позивача протиправні дії, про що позивач 31.03.2014 року написав письмове звернення за місцем роботи відповідача в ЦМКЛ м. Івано-Франківська. При розгляді вказаного звернення в присутності позивача, міської поліклініки №3 ОСОБА_3 надала «заяву сусідів ОСОБА_2», в якій міститься наклепницька інформація щодо позивача. На підставі цієї заяви головний лікар Івано-Франківської міської поліклініки ОСОБА_5 16.05.2014 року та 10.07.2014 року надала пояснення Головному лікарю ЦМКЛ ОСОБА_6, про те, що непорозуміння з сусідами не мають нічого спільного з професійною діяльністю медсестри ОСОБА_3 ОСОБА_2 просив спростувати «заяву сусідів ОСОБА_2» надану відповідачем, зобов'язати ОСОБА_3 спростувати перед керівництвом МП №3 м. Івано-Франківська ОСОБА_5, її заступником ОСОБА_7 та заступником головного лікаря ЦМКЛ по поліклінічній роботі ОСОБА_8 дану заяву шляхом надання письмового, власноруч написаного пояснення, де, коли і за яких обставин вона отримала заяву і з якою метою надала її керівництву з поясненням кожного з сусідів, хто підписав заяву, спростувати подання головного лікаря МП №3 м. Івано-Франківська ОСОБА_5 головному лікарю ЦМКЛ ОСОБА_6 від 16.05.2014 року №158-/01-21 та від 10.07.2014 року №24/01-21 як такі, що містять недостовірну інформацію і не відповідає дійсності, спростувати відповідь головного лікаря МП №3 м. Івано-Франківська ОСОБА_2, як таку, що містить недостовірну інформацію і не відповідає дійсності, стягнути з ОСОБА_3 завдану моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29.10.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи його несправедливим та неправильним, таким, що не відповідає обставинам справи, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилається на те, що судовий розгляд проходив упереджено та однобічно, суд необґрунтовано відхилив ряд клопотань позивача, не розглянув та не взяв до уваги жодний його доказ. Вказує, що в проведенні почеркознавчої експертизи не було необхідності, оскільки спірна заява була складена відповідачем, а переписана її тіткою. Судом не взято до уваги, що саме відповідач поширила недостовірну інформацію, а тому згідно ст.ст. 277 та 302 ЦК України саме вона повинна нести відповідальність. Відповідач не надала жодних доказу того, що написане в спірній заяві відповідає дійсності. З приводу посилання суду на те, що сусіди позивача уже писали колективні заяви, останній вказує на долучення судом недопустимих доказів, оскільки ніяких пояснюючих заяв він сільському голові ніколи не писав. Також судом не здобуто доказів того, хто є автором подання та відповіді головного лікаря МП №3.Неправильним є посилання суду на факти встановлені у рішенні Івано-Франківського міського суду від 13.07.2015 року, залишеного в силі Апеляційним судом, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, оскільки дане рішення прийнято до розгляду судом касаційної інстанції. Крім того, посилається на те, що відповідач постійно втручається в його приватне життя, що підтверджується фотографіями та заявами до правоохоронних органів. Суд не взяв до уваги, що ніяких скарг на позивача до сільської ради ніколи не поступало.

За наведених доводів просив оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове по суті позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Оскаржуване рішення даним вимогам чинного законодавства відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено суду те, що відповідач має будь-яке відношення до відомостей викладених в «заяві сусідів ОСОБА_2», поданні головного лікаря МП №3 м. Івано-Франківська ОСОБА_5 головному лікарю ЦМКЛ ОСОБА_6 від 16.05.2014 року № 158/01-21, відповіді головного лікаря МП №3 м. Івано-Франківська позивачу і головному лікарю ЦМКЛ від 10.07.2014 року №249/01-21, відповіді головного лікаря МП №3 м. Івано-Франківська позивачу від 11.06.2014 року.

Судом першої інстанції, на підставі досліджених в судовому засіданні доказів, правильно встановлено, що позивачем не доведено обставини втручання в його особисте життя, чи поширення недостовірної інформації стосовно нього, а дії відповідача щодо подання спірної заяви адміністрації МП №3 були формою реакції на дії позивача, який неодноразово подавав скарги за місцем роботи ОСОБА_3 з приводу сусідських суперечок. Доказів про заподіяння моральної шкоди позивачем суду не надано і зазначена вимога в судовому засіданні не доведена, про що вказано в рішенні суду першої інстанції.

Стаття 297 ЦК України передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Проте матеріали справи не свідчать, що ОСОБА_2 згідно ст.ст. 58, 59, 60 ЦПК України було доведено належними та допустимими доказами поширення з боку відповідача неправдивої інформації та здійснення інших дій, які б принижували його честь, гідність, ділову репутацію і тому неможливо визнати, що останніми було завдано моральної шкоди позивачу по справі.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Всупереч зазначеним нормам законодавства, позивач належним чином не довів, в чому полягає недостовірність інформації та як саме порушені його особисті немайнові права, яка частина спірної заяви, подань та відповідей містить недостовірну інформацію конкретно щодо нього, чи є інформація, викладена в «заяві сусідів ОСОБА_2» фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Суд вірно виходив з того, що оскаржувані позивачем документи не були написані відповідачем, а тому безпідставними є позовні вимоги про їх спростування саме ОСОБА_3

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в відшкодуванні позивачу моральної шкоди зважаючи на наступне.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Оскільки відповідач не завдав шкоди немайновим правам ОСОБА_2, то відшкодування моральної шкоди є також безпідставним, на думку колегії суддів, є правильним.

Крім того, будь-яких доказів в обґрунтування стягнення з відповідача грошового відшкодування моральної шкоди саме в розмірі 5 000 грн. ОСОБА_2 суду не представив.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи з'ясовано всесторонньо і повно та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, обґрунтованості якого доводи апеляційної скарги не спростовують.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

Р.Й. Матківський

В.Д. Фединяк