РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 700/1595/15-ц

Провадження № 2/700/260/15

26 листопада 2015 року Лисянський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді: Пічкур С.Д.,

при секретарі: Сіденко Н.П.,

за участю представника позивача: ОСОБА_1, позивача: ОСОБА_2, відповідача: ОСОБА_3, представника відповідача: ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Лисянка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в сумі 121 386 грн. 10 коп.

В судовому засіданні подав письмову заяву про зменшення позовних вимог в звязку з частковою сплатою боргу, і просить стягнути з відповідача на його користь 118 186 грн. 10 коп.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що 17 січня 2014 року позивач надав відповідачу в позику 4500 доларів США. Договір позики був укладений шляхом нотаріально посвідченої письмової розписки. Відповідач у встановлений строк всі кошти не повернув, сплатив лише 3200 грн., тому з урахуванням процентів передбачених договором та офіційному курсу долара на час подання позову просить стягнути 118 186 грн. 10 коп.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач та його представник позов не визнали повністю, вказуючи на те, що боржник всі позичені кошти повернув позикодавцю та його синові в повному обсязі, і жодних зобовязань перед позивачем немає.

Вислухавши пояснення сторін та свідків, вивчивши матеріали справи, встановивши обставини справи та відповідні до них правовідносини суд виходить з наступного.

Згідно письмової заяви від 17 січня 2014 року ОСОБА_3 отримав в позику від ОСОБА_2 кошти в сумі 4500 доларів США, що являється еквівалентно сумі 37 125 грн. під 20% річних в борг на один рік, до 17 січня 2015 року. Дана заява підписана відповідачем та його справжність підпису посвідчена Державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 17 січня 2014 року, зареєстровано в реєстрі за №2-43.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона працювала продавцем в магазині ОСОБА_3 Кожної пятниці ОСОБА_2 та його син приїздили до магазину і вона віддавала їм гроші в рахунок повернення боргу. Пару раз брав товаром, що брали вона записувала в зошит, але про отримання ніхто не розписувався.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що він знає сторони, оскільки торгує з ними на базарі, і кілька раз бачив у 2014 році як ОСОБА_3 віддавав ОСОБА_2 якісь кошти, але скільки не знає. Від самого ОСОБА_3 дізнався, що це він повертав борг ОСОБА_2.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що він від ОСОБА_3 знає про позику грошей в ОСОБА_2 в розмірі 4500 доларів по курсу в гривнях. Бачив на базарі як кілька разів ОСОБА_3 віддавав кошти ОСОБА_2, але яку суму не знає.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що в 2014 році ОСОБА_3 через сина ОСОБА_10 позичив у ОСОБА_2 гроші, а потім протягом року віддавав йому на базарі, майже кожен базар, але яку суму не знає.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що весною 2015 року вона зайшла в магазин до ОСОБА_3, де продавцем була ОСОБА_6. В магазин зайшов ОСОБА_2 і почав погрожувати, що за борги забере магазин, якщо власники не віддадуть гроші. Продавець зателефонувала і після розмови по телефону віддала ОСОБА_2 кошти. Через дві неділі вона знову була свідком як ОСОБА_2 сварився в магазині та погрожував, вимагав гроші або товар, але йому вже нічого не дали, сказавши, що розрахувались.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що з 2013 року вони товаришували з сином позивача, ОСОБА_1 і були в дружніх відносинах. Він звів її чоловіка з батьком і вони позичили в нього кошти під проценти в січні 2014 року в сумі 37 000 грн., саме в гривнях. Протягом року щопятниці віддавали Богданові кошти скільки вторгували, по 1600, 2000, 3000 гривень. Спочатку приїздив в магазин ОСОБА_1, а потім батько і він погрожував та брав товар, по її підрахунках борг сплачено повністю. Розписки не брали про отримання коштів, оскільки позивач був дуже агресивний і вона будучи знервованою не надала цьому значення.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України).

У правовому висновку про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Отже, власноручно написана відповідачем розписка, оригінал якої знаходиться у позивача, є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, так як відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів.

Відповідач, не погоджуючись з заявленими позовними вимогами, спірний правочин не оспорював, судом недійсним він не визнаний, а тому згідно зі ст. 204 ЦК України, він є правомірним, та підлягає виконанню відповідно до його змісту та закону. Доказів здійснення позивачем фінансової діяльності, яка б підлягала ліцензуванню та визнання з цих підстав правочину недійсним, теж суду не надано.

Також, відповідач належних та допустимих доказів на підтвердження виконання своїх зобовязань за договором позики суду не надав. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України суд не може взяти до уваги показання свідків щодо повернення коштів, оскільки обставини виконання грошового зобовязання не можуть підтверджуватись показаннями свідків.

Згідно наданого позивачем у позовній заяві розрахунку боргу, заборгованість за договором позики від 17 січня 2014 року становить 4 500 доларів США, що по курсу НБУ на час подання позову складає 94 959 грн., розмір процентів за період з лютого 2014 року по червень 2015 року (508 днів), складає 26 427 грн. 10 коп. За мінусом визнаної позивачем сплаченої суми в розмірі 3200 грн., загальна сума боргу за договором позики на час звернення до суду становить 118 186 грн. 10 коп.

Розрахунок суми позову відповідає умовам укладеного договору позики, не спростований відповідачем та відповідає вимогам чинного законодавства.

З огляду на викладені обставини, у суду немає законних підстав для відмови в задоволені позовних вимог, відтак позов є обґрунтований і підлягає до повного задоволення.

Судові витрати підлягають стягненню відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 204, 215, 525, 526, 545, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, 2, 3, 6, 7, 8, 10, 18, 57, 88, 157, 158, 159, 174, 179, 196, 207, 208, 209, 213, 214, 215, ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 118 186 (Сто вісімнадцять тисяч сто вісімдесят шість) грн. 10 коп. заборгованості за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1213 (ОСОБА_11 тисяча двісті тринадцять) грн. 86 коп. сплаченого судового збору та 2000 (дві тисячі) грн. витрат на правову допмогу.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Черкаської області шляхом подання апеляційної скарги через Лисянський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий Пічкур С.Д.