Справа № 350/693/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2624/2015
Головуючий у 1 інстанції Калиній Г. В.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів: Ковалюка Я.Ю., Матківського Р.Й.

секретаря Капущак С.В.

за участю: апелянта ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

та його представника ОСОБА_5

сільського голови с. Верхній Струтин- ОСОБА_13.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном і стягнення моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Верхньострутинської сільської ради про визнання незаконними рішення виконкому сільської ради, договору дарування, свідоцтв про право власності та визнання за ним права власності, - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду від 02 листопада 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд з зазначеним позовом до ОСОБА_2, вказавши, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 22.03.2007 року Верхньострутинською сільською радою Рожнятівського району ОСОБА_3 належить на праві приватної власності 43/100 частин житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1, а згідно Свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих 11.02.2015 року Реєстраційною службою Рожнятівського району - дві земельні ділянки, площею 0,0276 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,0544 га для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою. ОСОБА_2 є співвласником 57/100 частин житлового будинку і господарських споруд. Житловий будинок реально розподілений на дві частини з окремими входами. З весни 2015 року відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні належним йому майном - користується входом ОСОБА_3 в житловий будинок, змінив замок на вхідних дверях, зайняв частину житлового будинку, яка належить позивачу, розібрав піч і кухню, а на земельній ділянці площею 0,0276 насипав каміння та зберігає віз, земельну ділянку площею 0,0544 засіяв багаторічними травами і обмежив в доступі до земельної ділянки, що підтверджується актом від 22.04.2015 року Верхньострутинської сільської ради. Вказані неправомірні дії відповідача та зумовлені в зв'язку з цим негативні зміни житті спричинили моральні страждання ОСОБА_3 Зважаючи на наведене, просив зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_3 в користуванні 43/100 частинами житлового будинку, земельною ділянкою, площею 0,0276 га та 0,0544 га, шляхом надання ключа від замка вхідних дверей в коридор 1-1, вивезення каміння та воза з присадибної ділянки та допуску на земельну ділянку для використання за призначенням для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1, та стягнути з ОСОБА_2 на корись ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

В свою чергу ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3, обґрунтувавши тим, що у 1982 році на прохання тітки ОСОБА_7 він разом з дружиною та дітьми перейшли проживати в житловий будинок АДРЕСА_1. Сім'я ОСОБА_2 була переконана, що будинковолодіння повністю належить ОСОБА_7, та відкрито і безперервно володіли спірним будинком. В будинку також проживала ОСОБА_8, і в зв'язку з тим, що остання часто конфліктувала з ОСОБА_7 позивач перегородив коридор. У ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, а ОСОБА_8 проживала в будинку до 2008 році. ОСОБА_3 жодного разу не заявляв претензії щодо будинковолодіння, а про те що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були співвласниками житлового будинку і що остання подарувала свою частину ОСОБА_3 позивач дізнався недавно. Вважає, що оскільки ОСОБА_8 була хворою, неграмотною жінкою, то могла укласти договір дарування від 03.12.1993 року тільки під впливом помилки чи обману. Позивач за зустрічним позовом просив визнати договір дарування ? частини житлового будинку в с. В. Струтин Рожнятівського району, який укладений 03.12.1993 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 посвідчений державним нотаріусом Рожнятівської державної нотаріальної контори 03.12.1993 року недійсним та скасувати, визнати рішення виконавчого комітету Верхньострутинської сільської ради від 09.01.2007 року про визнання за ОСОБА_3 права власності на 43/100 частин будинковолодіння в АДРЕСА_1 недійсним та скасувати його, визнати свідоцтво про право власності на 43/100 частин спірного будинковолодіння, видане Верхньострутинською сільською радою ОСОБА_3, яке 22.03.2007 року зареєстроване за №267 в книзі №2 Івано-Франківського ОБТІ недійсним та скасувати його, визнати за ОСОБА_2 право власності на 43/100 частини спірного будинковолодіння.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 02.11.2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_3 в користуванні належним йому 43/100 частинами житлового будинку, що складається з коридору площею 8,2 м.кв., житлової кімнати площею 20,5 кв.м., кладовки площею 10,9 кв.м., частиною огорожі №2 площею 9,2 кв.м. земельною ділянкою площею 0,0276 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і земельною ділянкою площею 0,0544 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, шляхом надання ключа від замка вхідних дверей в коридор, забрання каміння та воза з присадибної ділянки та допуску на земельну ділянку, для використання за призначення для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться по АДРЕСА_1. У задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Верхньострутинської сільської ради відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, ухваленим за невідповідності висновків фактичним обставинам справи, при односторонньому дослідженні доказів, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Вказує, що твердження суду про те, що свідоцтво про право власності як ОСОБА_3 так і ОСОБА_10 видані на підставі одного рішення Верхньострутинської сільської ради від 09.01.2007 року, і це свідчить про те, що ці документи оформлялись разом за взаємною згодою співвласників, є виключно припущенням суду. ОСОБА_3 в судовому засіданні стверджував, що апелянт ніколи не допускав його до спірного будинку. Апелянт добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним будинковолодінням з 1982 року, при цьому ОСОБА_3 не заявляв права на будинковолодіння. Посилається на ст.344 ЦК України та роз'яснення надані в Постанові пленуму ВСС України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», як на підставу виникнення в нього права власності на спірне будинковолодіння за набувальною давністю. Судом залишено поза увагою, що рішення виконавчого комітету Верхньострутинської сільської ради від 09.01.2007 року про визнання права власності на 43/100 частин будинковолодіння та свідоцтво про право власності на 43/100 частин спірного житлового будинку, видане Верхньострутинською сільською радою ОСОБА_3 приймались при наявності не скасованого договору дарування зазначеної частини спірного домоволодіння від 03.12.1993 року, що виходить за межі компетенції Верхньострутинської сільської ради і свідчить про недійсність та незаконність оскаржуваних рішень та свідоцтв. Просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким первісний позов відхилити, а зустрічний задовольнити повністю.

Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Частково задовольняючи первісний позов суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 ОСОБА_3 не може використовувати належне йому на праві приватної власності нерухоме майно. Попри це ОСОБА_3 не надав суду жодних доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, а тому суд відмовив в цій частині позовних вимог. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд вказував, що ОСОБА_2 жодним чином не довів в судовому засіданні, що ОСОБА_8 на час укладення договору дарування була хворою, немічною та неграмотною, тому не могла належним чином усвідомлювати значення своїх дій при укладенні договору дарування належної їй частини житлового будинку, а також про те, що реєструючи права власності за позивачем та за його дружиною на спірний житловий будинок сільська рада діяла незаконно.

З даним висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

Як встановлено судом першої інстанції на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Верхньострутинською сільською радою 22.03.2007 року, ОСОБА_3 належить 43/100 домоволодіння АДРЕСА_1, а саме 1-1 коридор пл.8,2 кв.м., 1-2 житлова кімната пл.20,5 кв.м, 1-3 кладова пл 10.9 кв.м. - заг пл.. 39,6 кв.м., частина огорожі №2 пл. 9,6 кв.м. (а.с.8). Згідно свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих 11.02.2015 року Реєстрпційною службою ОСОБА_3 належать дві земельні ділянки, площею 0,0276га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,0544 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1. Інша частина будинковолодіння (57/100) належить дружині відповідача ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.03.2007 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету сільської ради 09.01.2007 року.

Відповідно до технічного паспорта та чого не заперечують сторони, спірне будинковолодіння поділенено на дві частини з окремими входами.

Як вбачається з відповіді Головного управління правової роботи та внутрішньої політики ОСОБА_3 згідно договору дарування у 1993 році отримав ? частини житлового будинку від своєї тітки ОСОБА_8, яка проживала окремо від ОСОБА_7 в житловому будинку, що належав їм у рівних частках. Рішенням виконавчого комітету Верхньострутинської сільської ради від 09.01.2007 року №2 за ОСОБА_3 визнано право власності на частину подарованого житлового будинку по АДРЕСА_1, на основі чого було оформлено право власності на нерухоме майно в розмірі 43/100 частки від загальної площі житлового будинку.(а.с. 76).

Посилання апелянта на незаконність набуття ОСОБА_3 права власності на частину будинковолодіння, недійсність договору дарування не підтверджене жодним доказом, а тому колегія такі доводи відхиляє.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою ст.344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Проте, як вбачається з матеріалів справи спірна частина будинковолодіння на час вселення ОСОБА_2 в будинок належала ОСОБА_8, яка там і проживала, а тому колегія суддів критично сприймає доводи про те, що апелянт не знав, кому належить вказана частина будинковолодіння.

В справі відсутні докази, що підтверджують факт правомірного заволодіння позивачем майна. Будь-яких правоустановлюючих документів на право користування спірним житлом (рішення про надання жилого приміщення, ордера на жиле приміщення та інше) апелянтом не представлено.

Крім того, відповідно до пункту 8 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, правила про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦК України, тобто з 01.01.2001 року, а договір дарування спірного житла, яким воно відчужене ОСОБА_3 укладено ще у 1993 році, свідоцтво про право власності видане у 2007 році, тому до спірних відносин ст.344 ЦК України не застосовується.

Відповідно до акту обстеження спірного житлового будинку та земельних ділянок комісією Верхньострутинської сільської ради встановлено, що ОСОБА_2 чинить перешкоди ОСОБА_3 і користуванні його частиною житлового будинку, закрив двері і не впускає в будинок, розібрав сарай, вбиральню, користується колонкою, навозив каміння та зберігає віз на присадибній ділянці, а на ділянці площею 0,0544 га засіяв багаторічну траву.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В силу дії положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що при розгляді справи підтвердились доводи позивача за первісним позовом про наявність перешкод у користуванні та проживанні в будинковолодінні та користуванні земельними ділянками, які суд законно усунув, ухваливши рішення по суті позовних вимог.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи з'ясовано всесторонньо і повно та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, обґрунтованості якого доводи апеляційної скарги не спростовують.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Рожнятівського районного суду від 02 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

Я.Ю. Ковалюк

Р.Й. Матківський