Провадження №2/522/5114/15
Справа № 522/4601/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі - Герасименко Ю.С.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 05.03.2015 року звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2, та збільшивши позовні вимоги письмовою заявою від 19.03.2015 року, просила суд розірвати з шлюб між нею та відповідачем, стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 20 000 гривень щомісяця на утримання дітей та поділ спільного майна.

Ухвалою суду від 27.04.2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 були розєднані в окремі провадження та залишені на розгляді позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 12 серпня 2004 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від спільного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Однак спільне життя між ними не склалося, через те, що відповідач жодним чином не виконував своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання дітей, не цікавиться їх долею та її утриманням, не бере педагогічної, матеріальної, грошової або будь-якої іншої участі у вихованні дітей. Чоловік вчиняв дії фізичного та психологічного насилля в сімї, у звязку з чим позивачка зверталася до правоохоронних органів. Основна причина розпаду сім'ї - суттєва різниця характерів, відсутність між позивачкою та відповідачем взаємоповаги, взаєморозуміння, довір'я, присутність у відносинах фізичного та психологічного насилля зі сторони відповідача, психологічний тиск на дітей, неможливість виховувати дітей у спокійній, доброзичливій атмосфері. Вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим, оскільки мають різні погляди на життя. Вони з чоловіком втратили почуття любові і поваги один до одного. На даний час сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Подальше спільне життя і збереження сім'ї суперечить її інтересам. За таких обставинах позивач вважає, що її шлюб з ОСОБА_2 носить формальний характер і підлягає розірванню.

У судове засідання 25.06.2015 року зявились позивачка та представник позивача ОСОБА_5 (дії на підставі угоди від 11.12.2014 року). Позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обґрунтування зазначені у позовній заяві та відзначила, що примирення з відповідачем неможливе. При цьому вона пояснила, що знаходиться фактичних шлюбних відносинах з відповідачем із січня 2002 року, а шлюб уклали пізніше. На теперішній час чоловік перебуває в інших відносинах з іншою жінкою та будь-які сімейні відносини між ними припинені з 30.11.2014 року. Діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Матеріальної допомоги на утримання дітей відповідач не надає, у звязку з чим у січні 2015 року вона вимушена була брати кошти у борг на лікування дитини. Крім того, ОСОБА_2 створює перешкоди у вихованні дітей, зокрема, не надає нотаріальної згоди на виїзд дітей за кордон для участі у танцювальному фестивалі, під час останнього візиту до сімї застосував до доньки ОСОБА_4 фізичне насилля, за фактом чого позивач звернулась до Овідіопольського РВ з відповідною заявою та проводиться слідство.

Відповідач та представника відповідача ОСОБА_6 у судове засідання заявились, проти задоволення позову не заперечували. ОСОБА_2 на розірвання шлюбу згоден, однак заперечував стосовно підстав, якими позивачка обґрунтовувала свої позовні вимоги. Зазначив, що проживати з позивачкою почав у липні 2004 року, а після народження дітей наполягав на реєстрації шлюбу. Причинами розірвання шлюбу зазначив непорозуміння та суттєва різниця характерів, постійні претензії позивачки до нього у звязку з чим між ними вчиняються сварки, що спричинило зникнення почуттів любові один до одного та у звязку з чим він пішов з сімї 30.11.2014 року. Також він заперечував факт знаходження у відносинах з іншою жінкою та пояснив, що мешкає зараз окремо разом зі своєю матірю. Наполягав, що фізичного насилля до дітей не застосував, на підтвердження чого представник відповідача надала суду відповідь з Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою «чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (надалі позивач) та ОСОБА_2 (надалі відповідач) 12 серпня 2004 року зареєстрували шлюб у Першому відділі реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-ЖД № 125183, виданого Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси 12.08.2004 року, актовий запис № 164 (а.с.8). Зі свідоцтва вбачається, що дошлюбне прізвище позивачки «Ткаченко».

Від шлюбу мають двох дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЖД № 050020, виданого Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси 20.06.2006 року, та ОСОБА_4, 14.07.050021, виданого Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси 20.06.2006 року

Суд вважає зазначити, що шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім'ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад.

Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.

За статтею 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування - значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства.

Закріплені у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок.

Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання.

Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Як вбачається з пояснень позивачки зазначеної вільної згоди між сторонами по справі не має.

Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Родина фактично розпалася і її відновлення неможливо, у ОСОБА_1 відсутні які-небудь почуття до відповідача, їх шлюбний союз розпався, на примирення позивачка категорично не згодна.

Одночасно, суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка й жінки та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть, даний факт має істотне значення.

Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги відсутність згоди позивачки на примирення та згоду відповідача на розірвання шлюбу, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сімї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.. 3, 10, 11, 15, 57, 60, 64, 197, 208, 209, 212-215 ЦПК України; ст.ст.. 104, 105, 110, 112, 113 Сімейного Кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 12.08.2004 року у Першому відділі реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-ЖД № 125183, виданого Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси 12.08.2004 року, актовий запис № 164, - розірвати.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, згідно ч.1 ст.294 ЦПК України.

Суддя: Домусчі Л.В.

25.06.2015