№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5344/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Цокол Л.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі головуючого-судді: Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Волошиної В.М.,

при секретарі: Басюк Ю.В.

за участю: представника позивача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_5 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 13 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ОМЕГА БАНК», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит Колекшн Груп» про захист прав споживачів, визнання недійсним правочину, зобов'язання вчинити певні дії та визнання дій протиправними, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року позивач ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ОМЕГА БАНК», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит Колекшн Груп» про захист прав споживачів, визнання недійсним правочину, зобов'язання вчинити певні дії та визнання дій протиправними.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що кредитний договір № 2305/0808/50-005 від 19 серпня 2008 року укладений між нею та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ОМЕГА БАНК» містить несправедливі умови та його зміст суперечить актам цивільного законодавства.

Крім того, договір факторингу № 6 від 23 березня 2011 року укладений між ПАТ КБ «ОМЕГА БАНК» та ТзОВ «Кредит Колекшн Груп» також суперечить нормам Цивільного кодексу України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а неповідомлення її про укладення вищевказаного договору факторингу порушує її законні права та інтереси.

Просила визнати недійсним кредитний договір № 2305/0808/50-005 від 19 серпня 2008 року укладений між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ОМЕГА БАНК» та зобов'язати банк зарахувати всі сплачені нею платежі в рахунок оплати тіла кредиту; визнати недійсним договір факторингу № 6 від 23 березня 2011 року укладений між ПАТ КБ «ОМЕГА БАНК» та ТзОВ «Кредит КолекшнГруп», у зв'язку з чим визнати незаконними дії ПАТ КБ «ОМЕГА

БАНК», що полягають у відступленні на користь ТзОВ «Кредит Колекшн Груп» неузгодженої суми боргу ОСОБА_5 за кредитним договором №2305/0808/50-005 від 19 серпня 2008 року та не сплати податку на прибуток від фінансової операції проведеної по вищевказаному договору факторингу.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ОМЕГА БАНК», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит Колекшн Груп» про захист прав споживачів, визнання недійсним правочину, зобов'язання вчинити певні дії та визнання дій протиправними.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, який задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначив, що рішення є необґрунтованим, таким що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання не з'явилися представники відповідачів, будучи у встановленому законом порядку повідомленими про день та час розгляду справи.

Від відповідача ПАТ «Омега Банк», надійшла заява про розгляд справи без участі його представника, представник ТОВ «Кредит Колекшн Груп» про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому, зважаючи на вимоги ч.2 ст.305 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника позивача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується дослідженими в судовому засіданні і наявними в матеріалах справи доказами, що 19 серпня 2008 року між ОСОБА_5 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Омега Банк» укладено кредитний договір №2305/0808/50-005, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, в розмірі 10 600 грн., з кінцевим строком повернення до 19 серпня 2011 року. Плата за користування кредитом складається з процентів за користування кредитом, що встановлюється у розмірі 36,00% на рік та комісії за обслуговування (управління) кредитної заборгованості, визначеної в п. 2.6 Кредитного договору.

Пунктом 2.6 Кредитного договору, визначено, що за обслуговування (управління) кредитної заборгованості позичальник сплачує банку комісію у розмірі 0,40% від суми визначеної у п.1.2 цього Договору (10 600 грн.). Нарахування комісії за обслуговування (управляння) кредитної заборгованості здійснюється за кожен місяць фактичного користування кредитом, та строк такого нарахування не може перевищувати строку користування кредитом, визначеного п. 1.3 цього Договору. Комісія за місяць, в якому позичальник здійснює повне дострокове погашення кредиту, сплачується незалежно від фактичної кількості днів користування кредитом в цьому місяці.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору. Разом з тим, зі змісту статті 1054 кодексу можна зробити висновок, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обов'язок позичальника повернути суму кредиту, що має бути виконано у певний час.

Підписуючи кредитний договір, позичальник погодилася з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені цим договором. При цьому підписанням даного договору позичальник висловив свою обізнаність з діючими тарифами банку та обов'язковими платежами, передбаченими чинним законодавством України.

Відповідно до п. д) ч. 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Постанова НБУ №168 від 10.05.2007 року містить аналогічні зобов'язальні норми для банків про інформування клієнтів-споживачів перед укладенням відповідного кредитного правочину щодо сукупної вартості кредиту, тощо.

Пункт 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту лише конкретизує розпис можливих складових загальної вартості кредиту для споживача. Тобто, йдеться про інформування банком позичальника про ринкові ціни та розмір встановлених законом платежів за послуги та дії, необхідні для укладення договору про споживче кредитування та його реалізації.

Обов'язок банку інформувати споживача про вартість додаткових послуг, пов'язаних з отриманням ним кредиту, кореспондується з правом споживача на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, встановлених п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не визначають нових, порівняно з Законом, вимог до змісту договору, а стосуються лише особливостей, притаманних договорам про надання споживчого кредиту щодо інформування споживача про сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту.

Підставою для визнання договору недійсним є порушення загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України, якою визначено основні критерії чинності правочину. Зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

В даному випадку кредитний договір № 2305/0808/50-005 від 19 серпня 2008 року відповідає всім вимогам чинного законодавства, тому немає підстав для визнання його недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтями 6 та 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При розгляді даної справи наявними в справі доказами не встановлено підстав відповідно до ст. 203 ЦК України, згідно з якими необхідно визнати недійсним вищевказаний кредитний договір. Також відсутні підстави вважати, що положення договору є несправедливими або нерозумними, а оцінка надана позивачем, є суто суб'єктивною та випливає з його особистої зацікавленості як сторони договору у зменшенні своїх грошових зобов'язань.

За правилами ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно зі ст..203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Кредитний договір між сторонами укладений в письмовий формі. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткова ставка, порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Отже, обставини, на які посилається позивач як на підставу визнання договору недійсним є недоведеними, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним кредитного договору від 19 серпня 2008 року є законним і обґрунтованим.

Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що 23 березня 2011 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та TOB «Кредит Колекшн груп» було укладено договір факторингу № 6, згідно умов якого банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документації, а фактор набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку передбаченому даним договором.

За умовами п. 2.2 договору факторингу з моменту відступлення Клієнтом Фактору прав вимоги заборгованостей від боржників, усі гарантії надані боржниками щодо заборгованостей стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги Фактору переходять всі пов'язані з ними права, зокрема, права грошової вимоги щодо нарахованих і несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним договору факторингу №6 від 23 березня 2011 року, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами було додержано вимоги чинного законодавства України, зокрема, щодо форми та змісту укладення Договору факторингу, а також не було порушено положень ст. 1077 ЦК України. Позивачем не доведено факту порушення її законних прав та інтересів, укладеним договором факторингу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як такий відповідає встановленим обставинам справи та вимогам Закону.

Так, положеннями ЦК України визначено чіткий перелік підстав визнання правочину недійсним.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У ст. 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

За змістом положень п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуга та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг вважається фінансовою послугою.

У ч. 5 ст. 5 цього Закону встановлено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Згідно ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

При цьому положення глави 73 ЦК України та безпосередньо визначення операції факторингу, наведеного в ч. 1 ст. 1077 ЦК України передбачають, що клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Кредит Колекшн Груп» є фінансовою установою, яка надає фінансові послуги, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи, виданого 12 квітня 2007 року Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України.

Доводи скарги, що суд не врахував положення Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 3 квітня 2009 року (чинного на момент укладення між відповідачами зазначених договорів факторингу), яким встановлено обмеження щодо особи боржника при відступленні права грошової вимоги при укладенні договорів факторингу на правильність оскаржуваного рішення не впливають виходячи з наступного.

Посилання позивача на невідповідність договору факторингу п.1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», є необґрунтованими, оскільки, пункт 1 виключено на підставі Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 352 від 6 лютого 2014 року.

Крім цього, частиною 3 статті 215 ЦК України, передбачено, що оспорюваний правочин може бути визнаний в судовому порядку недійсним на вимогу однієї з його сторін або іншої заінтересованої особи.

Разом з тим, позивач не є стороною оспорюваного нею правочину, а тому даний правочин може бути визнано недійсним лише у разі порушення ним прав, свобод та інтересів позивача. В той же час, зважаючи на правову природу договору факторингу, враховуючи те, що до фактора за вказаним договором може перейти право вимоги лише тих обов'язків боржника та в тому обсязі, що існували у кредитора за первісним зобов'язанням, колегія суддів не вбачає наявності будь-яких порушень прав позивача при укладенні спірного договору. За таких умов, правових підстав для задоволення позовних вимог у суду першої інстанції не було.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, викладених в оскаржуваному рішенні, які зроблені судом на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами. Виконавши всі вимоги цивільного судочинства, суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів , -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 13 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: