Справа № 734/192/15-ц Провадження № 22-ц/795/720/2015 Категорія - цивільнаГоловуючий у I інстанції - Соловей В. В. Доповідач - Євстафіїв О. К.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЄвстафіїва О.К.,
суддів:Страшного М.М., Тагієва С.Р.,
при секретарі:Нечасному О.Л.,
за участю:представника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, відповідача ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Козелецького районного суду від 24 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про розірвання трудового договору, зобов'язання внести до трудової книжки запис про звільнення та про її повернення, стягнення вихідної допомоги і відшкодування моральної шкоди, третя особа - Козелецький районний центр зайнятості,

в с т а н о в и в:

У січні 2015 р. ОСОБА_5 пред'явила позов до ОСОБА_7, у якому просила:

- розірвати укладений 08.10.2002 р. з відповідачем як з фізичною особою-підприємцем трудовий договір, зареєстрований у Козелецькому районному центрі зайнятості за № 58,

- зобов'язати відповідача внести запис до її трудової книжки про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України й повернути їй трудову книжку з записом про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України,

- стягти з ОСОБА_7 на її користь 1218 грн. 00 коп. вихідної допомоги та 20000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що ОСОБА_5 працювала у фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 до того часу, поки він забезпечував її роботою. Після припинення ОСОБА_7 надання ОСОБА_5 роботи він не звільняє її у встановленому законом порядку, у зв'язку з чим ОСОБА_5 не має можливості працевлаштуватися на законних підставах, отримувати зарплату, сплачувати обов'язкові соціальні внески та отримувати допомогу з безробіття. Вищевказані порушення відповідачем прав позивача призвели до страждань останньої, втрати впевненості у завтрашньому дні та необхідності докладання нею додаткових зусиль до організації свого життя.

Оскаржуваним рішенням позов частково задоволено: укладений сторонами трудовий договір розірвано, зобов'язано ОСОБА_7 внести до трудової книжки ОСОБА_5 запис про її звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та відмовлено у задоволенні решти позову; з ОСОБА_7 до бюджету стягнуто 243 грн. 60 коп. на відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить частково скасувати дане рішення й ухвалити рішення про зобов'язання ОСОБА_7 внести запис до її трудової книжки про звільнення з 24.02.2015 р. за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, стягти з ОСОБА_7 на її користь вихідну допомогу в сумі 1218 грн. 00 коп. і 20000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди. Доводи апеляційної скарги зводяться до того ж, що й доводи позовної заяви, та до того, що звільнення ОСОБА_5 з роботи спровоковане роботодавцем шляхом порушення її трудових прав.

У судовому засіданні представник ОСОБА_5 підтримала апеляційну скаргу, а ОСОБА_7 просив її відхилити за безпідставністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи рішення, що оскаржується, суд І інстанції виходив з того, що умови укладеного сторонами трудового договору не виконувалися у зв'язку з визнанням фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 банкрутом, внаслідок чого ОСОБА_5 не змогла стати до роботи 23.10.2007 р., що відповідач не ініціював звільнення позивача з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та що вона звернулася до відповідача з заявою про звільнення за ст. 38 КЗпП України лише 12.11.2013 р., що трудова книжка позивача знаходиться у неї, що позовні вимоги про стягнення вихідної допомоги є необґрунтованими та що ОСОБА_5 без поважних причин пропущено строк звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди. З цими висновками частково не погоджується апеляційний суд.

Так, по справі встановлено наступне.

08.10.2002 р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 і ОСОБА_5 укладено трудовий договір, який у цей же день зареєстровано у Козелецькому районному центрі зайнятості за № 580 (його копія на а.с. 6). Згідно з цим договором ОСОБА_5 прийнято на роботу офіціанта кафе-бару на період з 01.10.2002 р. по 01.12.2002 р. з оплатою праці 165 грн. 00 коп. на місяць зі змінним графіком роботи та двома вихідними днями на тиждень.

Фактично дія вказаного трудового договору після 01.12.2002 р. продовжилася на невизначений строк, що відповідає п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та жодним з учасників судового розгляду не заперечується і, крім того, підтверджується листуванням сторін (а.с. 7, 19, 20), індивідуальними даними про ОСОБА_5 з УПФУ в Козелецькому районі від 23.04.2008 р. (а.с. 24-26), копіями видаткових касових ордерів від 13.09.2004 р., 30.12.2004 р., 20.04.2005 р., 20.07.2005 р., 19.10.2005 р. і від 17.07.2006 р. про виплату фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 позивачеві допомоги по вагітності й пологах, у зв'язку з народженням дитини та по догляду за дитиною до досягнення нею 3х років (а.с. 39-41), а також відомостями з центральної бази даних ДПА України про суми виплачених ОСОБА_5 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 доходів (а.с. 44).

Постановою господарського суду Чернігівської області від 29.05.2007 р. по справі № 4/212б/37/13/7 за позовом прокурора Козелецького району в інтересах держави в особі ДПІ у Козелецькому районі про визнання банкрутом суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_7 останнього визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено його ліквідатора (копія цієї постанови на а.с. 18). Згідно з матеріалами даної справи, ОСОБА_8 не заявляла ніяких кредиторських вимог до суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_7, у зв'язку з чим такі вимоги в порядку виконання постанови про визнання останнього банкрутом не могли бути задоволені. Матеріали справи № 4/212б/37/13/7 не містять також і відомостей про те, що суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_7 повідомив ліквідатора про те, що з ним у трудових правовідносинах перебуває ОСОБА_5 та що ліквідатор звільнив останню й провів з нею остаточний розрахунок.

Постановою господарського суду Чернігівської області від 26.01.2010 р. у вказаній справі (її копія на а.с. 86) затверджено звіт ліквідатора, ліквідаційний баланс, звіт про оплату послуг та відшкодування витрат ліквідатора, припинено ліквідаційну процедуру й повноваження ліквідатора, а також провадження у справі. У мотивувальній частині цієї постанови також зазначено, що доданий до звіту ліквідатора ліквідаційний баланс підтверджує відсутність у банкрута кредиторської заборгованості та наявність активів у розмірі 44,1 тис. грн., що дає йому можливість продовжувати підприємницьку діяльність.

12.11.2013 р. ОСОБА_5 направила фізичній особі-підприємцю ОСОБА_7 поштою заяву про звільнення за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням і про проведення з нею остаточного розрахунку, та лист, у якому зазначила, що станом на вказану дату вона працює і виконує роботу офіціанта в кафе-барі та що на неодноразові її звернення про звільнення відповідач не реагує. На даний лист ОСОБА_7 надав відповідь, у якій зазначає, що у 2007 році постановою господарського суду Чернігівської області його визнано банкрутом і призначено ліквідатора, що він повідомив ОСОБА_5 координати ліквідатора з метою її звернення до ліквідатора для розірвання трудового договору. У відповіді ОСОБА_5 ОСОБА_7 також зазначає, що офіціантом в кафе-барі вона не працює, т.я. цей бар не працює з 2004 року, та що вона працює в іншому місці. Ці обставини підтверджуються копіями вказаних листів (а.с. 19, 20, 7) та документів підприємства зв'язку про прийняття листів ОСОБА_5 для пересилання їх ОСОБА_7 і про вручення їх останньому (а.с. 10).

Згідно з витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, фізична особа-підприємець ОСОБА_7 припинив підприємницьку діяльність 25.07.2014 р. за власним рішенням (а.с. 34-35, 88).

Укладений сторонами трудовий договір документально не припинений (не розірваний), що жодним з учасників судового розгляду не заперечується.

З 15.04.2008 р. по 05.04.2013 р. ОСОБА_5 працювала за сумісництвом у приватного підприємця ОСОБА_9, що підтверджується копією трудового договору відповідного змісту, який зареєстрований у Козелецькому районному центрі зайнятості (а.с. 43).

Позовна сторона підтвердила, що протягом всього часу тривання трудових правовідносин між сторонами трудова книжка ОСОБА_5 знаходилася в неї.

З встановленого апеляційний суд робить наступні висновки.

Позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_7 за своєю юридичною природою є вимогами особистого характеру. Згідно з абз. 3 ч. 3 ст. 92 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», вимоги кредиторів особистого характеру, не заявлені після визнання фізичної особи-підприємця банкрутом, можуть бути заявлені після закінчення провадження у справі про банкрутство фізичної особи відповідно у повному обсязі або в незадоволеній їх частині в порядку, встановленому цивільним законодавством. Тож заявлені ОСОБА_5 позовні вимоги підлягають розглядові у порядку цивільного судочинства як такі, що не заявлялися після визнання фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 банкрутом.

Висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача повернути позивачеві трудову книжку є законним та обґрунтованим і рішення місцевого суду в цій частині не оскаржується.

Твердження ОСОБА_5 про те, що відповідач не забезпечував її роботою, останній підтверджує у листі їй від 22.11.2013 р. та у запереченнях на позов (а.с. 15-17). Наявність законних підстав для звільнення позивача з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗП П України не доведена. Отже висновок суду І інстанції про необхідність розірвання укладеного сторонами трудового договору за власним бажанням позивача, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, є вірним.

Відповідач апеляційному суду пояснив, що всі облікові документи, складені сторонами у ході виконання трудового договору з позивачем, знаходяться у нього та що він не передав ці документи до трудового архіву. Крім того, відповідно до наказів Мінстату України від 22.05.1996 р. № 144 і Держкомстату України від 05.12.2008 р. № 489, обов'язок ведення всієї облікової документації за трудовим договором покладається на роботодавця, а не на працівника. Отже саме відповідач має довести дату припинення трудових правовідносин з позивачем.

Представник ОСОБА_5 апеляційному суду пояснила, що ОСОБА_5 після визнання фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 банкрутом продовжувала тривалий час працювати у нього. Таке ж випливає і з листа позивача відповідачеві від 12.11.2013 р. Ці твердження ОСОБА_7 не спростував. До того ж, укладений сторонами трудовий договір документально не припинений (не розірваний). У абзацах 5-7 п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Мінпраці України, Мін'юсту України та Мінсоцзахисту України від 29.07.1993 р. № 58 (зареєстрований у Мін'юсті України 17.08.1993 р. за № 110) з наступними змінами зазначено, що при невидачі працівникові з вини роботодавця трудової книжки з записом про звільнення у день звільнення днем звільнення у такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Таким чином, висновок суду І інстанції про те, що трудовий договір між сторонами має бути розірвано з 23.10.2007 р., суперечить як наявним у справі доказам, так і приписам наведених вище нормативних актів.

Чинне трудове законодавство не передбачає, що суд може постановити рішення про розірвання трудового договору. За змістом ст.ст. 3, 4, 38, ст. 36 ч. 4 КЗпП України і наказу Держкомстату України від 05.12.2008 р. № 489 у їх сукупності, трудовий договір розривається (припиняється) лише шляхом видачі роботодавцем наказу про звільнення працівника. Тож висновок суду І інстанції про необхідність розірвання трудового договору між сторонами є юридично некоректним.

Виходячи з викладеного і з того, що рішення по справі місцевим судом постановлено 24.02.2015 р. та що ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить розірвати трудовий договір між сторонами з дати ухвалення рішення по справі місцевим судом, апеляційний суд вважає за необхідне:

- відновити порушене право позивача на звільнення з роботи, передбачене ч. 3 ст. 38 КЗпП України, шляхом зобов'язання відповідача звільнити позивача з роботи за вказаною нормою права - за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, внести відповідний запис про це до її трудової книжки і вчинити у повному обсязі всі інші передбачені трудовим законодавством дії, пов'язані зі звільненням ОСОБА_5 з роботи (зареєструвати розірвання трудового договору в центрі зайнятості тощо),

- у порядку ч. 1 ст. 11 і ч. 1 ст. 303 ЦПК України встановити дату припинення укладеного сторонами трудового договору 24.02.2015 р.

Оскільки ОСОБА_7 зобов'язаний звільнити позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, то в силу ст. 44 КЗпП України він має виплатити їй вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Вимоги про надання відомостей, необхідних для визначення розміру середнього заробітку позивача згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабміну України від 08.02.1995 р. № 100 з наступними змінами, відповідач проігнорував, хоча саме він мав їх надати (його обов'язок надати ці відомості випливає з ст. 21 КЗпП України і згаданих вище наказів Мінстату й Держкомстату України). Виходячи з цього і з того, що згідно з трудовим договором позивач мала працювати у відповідача повний робочий день, що вона вимагає стягти на її користь вихідну допомогу у розмірі однієї законодавчо встановленої мінімальної зарплати за повністю відпрацьовану норму робочого часу у місяці, та виходячи з меж заявлених вимог (ч. 1 ст. 11 і ч. 1 ст. 303 ЦПК України), апеляційний суд вважає за необхідне стягти з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 вихідну допомогу у заявленому останньою розмірі.

По справі встановлено, що шляхом протиправного незадоволення вимог позивача про звільнення її з роботи відповідач завдав їй втрат немайнового характеру у вигляді страждань, порушення нормального способу життя, зокрема неможливості отримувати допомогу з безробіття, та необхідності прикладання додаткових зусиль до організації свого життя. Враховуючи встановлені та описані вище характер і спосіб завдання зазначених втрат, а також тривалість їх перетерплювання, апеляційний суд вважає за необхідне відшкодувати їх у сумі 5000 грн. 00 коп.

Отож оскаржуване рішення підлягає:

- залишенню без змін в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача повернути трудову книжку;

- зміні в частині способу задоволених позовних вимог шляхом зобов'язання ОСОБА_7: звільнити ОСОБА_5 з займаної посади з 24.02.2015 р. за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, внести відповідний запис про це до трудової книжки останньої і вчинити у повному обсязі всі інші передбачені трудовим законодавством дії, пов'язані зі звільненням її з роботи;

- скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення вихідної допомоги, моральної шкоди з постановленням рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 1218 грн. 00 коп. вихідної допомоги і 5000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

В силу ч. 5 ст. 88 ЦПК України:

- рішення місцевого суду про стягнення з ОСОБА_7 до бюджету судового збору належить залишити без змін виходячи з обсягу законно задоволених ним вимог,

- з відповідача до бюджету належить стягти 730 грн. 80 коп. судового збору - пропорційно до задоволених вимог, викладених у позовній заяві та апеляційній скарзі, та за ставками судового збору, які встановлено п/п п/п 1, 2, 8 п. 1 ч. 2, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 307, 308, 309 ч. 1 п. 4, 314, 316 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково; рішення Козелецького районного суду від 24 лютого 2015 року:

- залишити без змін в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про зобов'язання ОСОБА_7 повернути їй трудову книжку і стягнення з ОСОБА_7 судового збору;

- змінити в частині задоволених позовних вимог у наступний спосіб: зобов'язати ОСОБА_7 звільнити ОСОБА_5 з посади офіціанта кафе-бару з 24 лютого 2015 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, внести відповідний запис про це до трудової книжки ОСОБА_5 і вчинити у повному обсязі всі інші передбачені трудовим законодавством дії, пов'язані зі звільненням її з роботи;

- скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення вихідної допомоги, моральної шкоди і частково задовольнити вказані вимоги. Стягти з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 1218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. вихідної допомоги і 5000 (п'ять тисяч) грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, а всього 6218 (шість тисяч двісті вісімнадцять) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_7 730 (сімсот тридцять) грн. 80 коп. судового збору на розрахунковий рахунок № 0002 (код бюджетної класифікації 22030001), отримувач - УК у м. Чернігові/ м. Чернігів/ 22030001, , банк одержувача - ГУДКСУ у Чернігівській області, МФО 853592.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але воно може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:Судді: