АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

09 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

при секретарі: Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Аграрний комерційний банк», про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу цінних паперів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2013 року ОСОБА_3, посилаючись на невиконання відповідачем умов Договору купівлі - продажу цінних паперів № Б10/01-16 від 20 січня 2010 року, за яким він передав ОСОБА_1 облігації, що дають право на придбання у власність машиномісця АДРЕСА_1, звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів розмірі 95004 грн.

Відповідач не погоджуючись з доводами позовної заяви, посилаючись на Акт виконання Договору № Б10/01-16, в письмових запереченнях зазначив, що зобов'язання сторін за спірним Договором виконані в повному обсязі (т. 1, а.с. 31-32).

13 березня 2013 року позивач звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог та посилаючись на те, що підписання з його сторони Акту приймання - передачі цінних паперів було здійснено виключно для підтвердження передачі цих паперів на користь покупця, крім заявлених позовних вимог щодо стягнення грошових коштів, просив суд визнати укладений 22 січня 2010 року Акт виконання Договору купівлі - продажу цінних паперів № Б10/01-16 від 22 січня 2010 року в частині пунктів 2 та 3 недійсним, що вчинений під впливом обману. Обґрунтовував вимоги тим, що зазначений правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а був вчинений лише з метою уникнення відповідальності за зобов'язаннями по договору, оскільки ще до підписання акту виконання договору покупець не мав на меті сплачувати грошові кошти за передані йому цінні папери.

Позов неодноразово розглядався судом першої інстанції.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму коштів за договором купівлі-продажу цінних паперів у розмірі 95004, 00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою та посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалено за неповного встановлення обставин, що мають значення для справи просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Вказував, що судом безпідставно не враховано той факт, що відповідач на виконання договору передав позивачеві грошові кошти готівкою, що підтверджено актом прийняття-передачі грошових коштів.

Зазначав, що судом першої інстанції не було взято до уваги ту обставину, що сторони фактично домовились про зміну порядку оплати але не дотримались письмової форми такого правочину. Підписавши акт прийняття-передачі грошових коштів позивач фактично прийняв виконання зобов'язання за Договором в іншій формі ніж встановлено Договором.

Судом не було надано жодної оцінки тому факту, що акт підписано позивачем без зауважень та дійсність акту передачі грошових коштів не спростована позивачем.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив відхилити.

Відповідач та третя особа, належним чином повідомленні про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, своїх представників не направили, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з'явилися в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вважав доведеним належними та допустимими доказами факт невиконання відповідачем зобов'язань за договором.

Проте колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_3 та ЗАТ «ЛІНКС-цінні папери» та ТОВ «Компанія з управління активами Енергобудлізинг» 29 жовтня 2004 року було укладено договір купівлі - продажу облігацій ДП «Міськбудінвест» № К-481/2004-11.

29 жовтня 2004 року між позивачем та ТОВ «Міськбудінвест» було укладено договір про резервування машиномісця та порядок погашення облігацій № 139/10.

20 січня 2010 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1, від імені якого діяло ВАТ «Аграрний комерційний банк», було укладено договір купівлі - продажу цінних паперів № Б10/01-16 (далі - Договір) за умовами якого відповідач купує, а позивач продає цінні папери, що є підставою для отримання у власність машино місця АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі - продажу.

Згідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Договором визначено наступний порядок передачі цінних паперів: згідно п. 1.3 Договору загальна сума Договору складає 95 004,00 грн.

Покупець зобов'язаний сплатити на поточний рахунок Продавця загальну суму договору визначену у п. 1.3 у строк по «25» січня 2010 року (п. 2.1 Договору), а продавець зобов'язаний надати зберігачеві цінні папери, розпорядження на списання цінних паперів на користь покупця у строк по «25» січня 2010 року (п. 3.1 Договору).

Пунктом 4.3.2 передбачено, що Покупець зобов'язується перерахувати продавцю грошові кошти в національній валюті України в строки та на умовах передбачених цим Договором.

Відповідно до п. 3.5 Договору право власності на цінні папери виникає у Покупця з моменту зарахування на його рахунок у цінних паперах.

Сторони, визначивши в п. 1.3 Договору порядок розрахунку, не зазначили на який рахунок Продавця та в якому Банку Покупець зобов'язаний сплатити загальну суму договору.

21 січня 2010 року сторонами підписаний Акт виконання Договору купівлі - продажу цінних паперів № Б10/01-16 від 22 січня 2010 року.

В пункті 1 цього Акту зазначено, що позивач передав, а відповідач прийняв ціні папери, визначені Договором.

Відповідно до п. 2 Акту сторони вважають договір виконаним у повному обсязі та будь-яких претензій одна до одної не мають.

Згідно п. 3 Акту Договір від моменту підписання Акту вважається таким, за яким припинено зобов'язання сторін.

Колегія суддів вважає необґрунтованими позовні вимоги щодо визнання укладеного 22 січня 2010 року Акту виконання Договору купівлі - продажу цінних паперів № Б10/01-16 від 22 січня 2010 року в частині пунктів 2 та 3 недійсним.

Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підстави заявленого позову - це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України (ст. 4, п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що Акт виконаних робіт фактично підписано ним під впливом обману.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна сторона правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу) такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

За змістом Акту виконання Договору сторони підтвердили не лише передачу цінних паперів, а і виконання договору у повному обсязі і відсутність будь-яких претензій у сторін. Позивачем визнано факт підписання цього Акту.

З урахуванням належних та допустимих доказів, наявних в матеріалах справи, пояснень представника позивача, обставин справи та норм матеріального закону, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено факт наявності в діях відповідача умислу на обман та самого факту обману при підписанні Акту виконання Договору купівлі - продажу цінних паперів № Б10/01-16 від 22 січня 2010 року.

Скасовуючи рішення Шевченківського районного суд м. Києва від 27 серпня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 жовтня 2013 року і направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що судами було неповно досліджено обставини справи. Зокрема, суди не з'ясували чи була покупцем, на виконання умов спірного договору, перерахована на поточний рахунок продавця сума за договором у розмірі 95004 грн., якщо ні, то з яких причин, та коли саме і за яких умов відбулася передача грошових коштів.

На виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ представник відповідача, посилаючись на те, що відповідач під час першого розгляду справи був впевнений, що Акт виконання договору від 21.01.2010 року, підписаний позивачем, є достатнім доказом підтвердження виконання Договору і питання щодо порядку оплати не піднімалося, в судовому засіданні 12.06.2014 року заявив клопотання про долучення до матеріалів справи у якості доказу передачі грошових коштів Акту прийняття-передачі грошових коштів за договором купівлі-продажу цінних паперів № Б10/01-16 від 20 січня 2010 року (а.с. 221), яке ухвалою суду було задоволено.

З Акту прийняття-передачі грошових коштів за договором купівлі-продажу цінних паперів № Б10/01-16 від 20 січня 2010 року вбачається, що ОСОБА_1 (покупець) передав ОСОБА_3 (продавець) грошові кошти готівкою в розмірі 95 004 грн. на виконання зобов'язань по договору купівлі-продажу цінних паперів № Б10/01-16 від 20 січня 2010 року.

За змістом цього Акту власними підписами сторони засвідчили факт передачі та отримання зазначеної вище суми грошових коштів.

У відповідності до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оскільки Договір купівлі-продажу цінних паперів № Б10/01-16 від 20 січня 2010 року не містить положень щодо істотних умов в частині назви Банку та рахунку, на який необхідно було перерахувати кошти за цінні папери, колегія суддів дійшла висновку, що Акт прийняття-передачі грошових коштів за договором купівлі-продажу цінних паперів № Б10/01-16 від 20 січня 2010 року, в розумінні ст. 57, 58, 59 ЦПК України, є належним та допустимим доказом на підтвердження виконання відповідачем зобов'язань за Договором.

Підписавши акт прийняття-передачі грошових коштів позивач фактично прийняв виконання зобов'язання за Договором в іншій формі ніж встановлено Договором.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що дійсність акту передачі грошових коштів не спростована позивачем.

Заперечуючи проти наданого відповідачем доказу, позивач посилаючись на те, що вказаний Акт не підписував, заявив клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 21.01.2015 року в задоволенні заявленого клопотання про призначення почеркознавчої експертизи відмовлено (т. 2, а.с. 42-43).

Відповідно до ч. 2 ст. 293 ЦПК України заперечення на ухвали суду, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Рішення суду в частині відмови у призначенні почеркознавчої експертизи позивачем не оскаржено.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, представник відповідача посилався на те, що суд безпідставно в оскаржуваному рішенні посилається на відсутність доказів виконання відповідачем свого обов'язку, оскільки останнім подано до суду письмовий доказ, який не спростовано позивачем.

В судовому засіданні апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України колегія суддів роз'яснила представнику позивача наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Зазначала, що належним доказом спростування доводів відповідача, що підпис на Акті передачі грошових коштів не належить позивачу, є висновок судової-почеркознавчої експертизи. Своїми правами представник позивача скористався на власний розсуд та відмовився від заявлення клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Матеріали справи не містять інших доказів на підтвердження доводів позовної заяви щодо не виконання відповідачем зобов'язань за Договором купівлі - продажу цінних паперів.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що висновки районного суду щодо підстав для задоволення позовних вимог не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, оскільки зроблені з порушенням процесуального закону.

Указані обставини, ураховуючи положення ст. 309 ЦПК України, дають суду апеляційної інстанції підстави для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу цінних паперів - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/33867/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5842/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Пономаренко Н.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.