ухвала

іменем україни

17 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Бориславського нотаріального округу Львівської області Фірман Борис Ілліч, про визнання недійсними договорів, поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 02 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, який під час розгляду справи неодноразово уточнювала, та остаточно просила визнати недійсним договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 від 16 листопада 2011 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі за № 1276 та посвідчений приватним нотаріусом Бориславського нотаріального округу Львівської області Фірманом Б.І.; визнати недійсним договір від 14 квітня 2011 року № 1 купівлі-продажу будівельних матеріалів, з яких побудовано незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_8; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,06 га, яка розташована по АДРЕСА_1, від 26 січня 2011 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, зареєстрований за № 49, посвідчений приватним нотаріусом Бориславського нотаріального округу Львівської області Фірманом Б.І.; розподілити між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спільне сумісне майно подружжя; визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини будівельних матеріалів та обладнання, що були використані у процесі та для побудови незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини земельної ділянки площею 0,06 га, яка розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель.

Позов обґрунтовувала тим, що з 01 лютого 1996 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який розірвано рішенням суду від 18 вересня 2008 року. За період шлюбу вони з ОСОБА_4 набули майно, яке відповідно до ст. 61 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_281/ed_2013_07_04/pravo1/T022947.html?pravo=1> є об'єктом права спільної сумісної власності, до якого належить земельна ділянка площею 600 кв. м, що розташована по АДРЕСА_1, надана у власність ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд; матеріали та обладнання, що були придбані за спільні сімейні кошти та використані ними для побудови незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1.

Вказувала, що відповідач за договором дарування від 26 січня 2011 року без її відома та згоди подарував вищевказану земельну ділянку своїй матері ОСОБА_8 Вважає цей договір удаваним і таким, що вчинений з метою ускладнення судового процесу, а також з порушенням норм законодавства. Крім цього, на момент укладення даного договору між нею та ОСОБА_4 тривав судовий спір з приводу розподілу незавершеного будівництвом будинку, а на сам будинок було накладено арешт та заборонено його відчуження.

Крім того, ОСОБА_4 без її відома та згоди продав своїй матері ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу від 14 квітня 2011 року № 1 будівельні матеріали, з яких побудовано незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1. Вказувала, що даний договір укладено з порушенням норм законодавства, при цьому його також укладено під час дії арешту на це майно та оголошення заборони на його відчуження.

Наприкінці 2011 року позивачу стало відомо, що 16 листопада 2011 року між ОСОБА_8 як продавцем та її дочкою ОСОБА_6 як покупцем було укладено договір купівлі-продажу зазначеного об'єкта незавершеного будівництвом житлового будинку. Вказаний договір укладено у той час, коли діяла ухвала суду про забезпечення позову, якою заборонено відчуження будівельних матеріалів, з яких побудовано незавершений будівництвом житловий будинок.

Про укладення вказаних договорів їй не було відомо. Вважає, що вони укладені з порушенням законодавства, внаслідок чого було неправомірно відчужено спільне сумісне майно подружжя.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 07 жовтня 2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір від 14 квітня 2011 року № 1 купівлі-продажу будівельних матеріалів, з яких самочинно побудовано незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_8

Визнано недійсним договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 від 16 листопада 2011 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі за № 1276 та посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Фірманом Б.І.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 26 січня 2011 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, що посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Фірманом Б.І., про що внесено запис у реєстр за № 49, згідно з яким передано у власність ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,06 га по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

Розподілено між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спільне сумісне майно подружжя.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ ідеальної частини будівельних матеріалів та обладнання, що були використані під час будівництва житлового будинку АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ ідеальної частини земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1, загальною площею 600 кв. м, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 02 лютого 2015 року рішення Бориславського міського суду Львівської області від 07 жовтня 2014 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 26 січня 2011 року, визнання недійсним договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництвом житлового будинку від 16 листопада 2011 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ ідеальної частини будівельних матеріалів та обладнання, що були використані під час будівництва житлового будинку АДРЕСА_1, визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ ідеальної частини земельної ділянки площею 0,06 га, яка розташована по АДРЕСА_1, та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

У решті рішення Бориславського міського суду Львівської області від 07 жовтня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить скасувати частково рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 11 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st11> суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 12 ЦК України <nau://ukr/435-15|st12> передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st119> підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Судом встановлено, що з 01 лютого 1996 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який 18 вересня 2008 року розірвано рішенням Бориславського міського суду Львівської області, спільних дітей не мають.

За час шлюбу ОСОБА_4 і ОСОБА_3 набули спільне сумісне майно, у тому числі незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1.

Указаний житловий будинок споруджено на земельній ділянці, переданій безоплатно у власність ОСОБА_4 на підставі рішення Бориславської міської ради від 21 червня 2001 року № 307.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 11 березня 2010 року, ухваленим у справі № 2-51/2010 року, яке набрало законної сили, відмовлено ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, а саме незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1, з підстав, передбачених ст. 331 ЦК України, оскільки це незавершене будівництво є самочинним, а відтак не може розцінюватися як об'єкт нерухомості, у зв'язку з чим не підлягає державній реєстрації.

14 квітня 2011 року ОСОБА_4 уклав зі своєю матір'ю ОСОБА_8 договір купівлі-продажу будівельних матеріалів, з яких побудовано спірний незавершений будівництвом житловий будинок, при цьому ОСОБА_3 не надавала своєї згоди на укладення такої угоди.

16 листопада 2011 року між ОСОБА_8 як продавцем та ОСОБА_6 як покупцем укладено договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1, зареєстрований за № 1276.

Крім того, судом встановлено, що вищевказаний договір укладено у той час, коли була чинною ухвала Бориславського міського суду Львівської області від 01 липня 2011 року про накладення арешту на незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 та про заборону ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії щодо відчуження чи передачі у користування або в оренду будівельних матеріалів та обладнання, з яких споруджено вказаний незавершений будівництвом житловий будинок.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані позивачем договори є правочинами (договорами), які виходять за межі дрібних побутових договорів, і вони укладені відповідачем ОСОБА_4 без згоди ОСОБА_3, крім того, вони укладені у той час, коли на розгляді у суді перебувала цивільна справа про розподіл спірного незавершеного будівництвом житлового будинку, а також діяла заборона суду на вчинення будь-яких дій щодо розпорядження будівельними матеріалами та обладнанням, які використано під час будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1.

Оскільки придбані за час шлюбу об'єкти нерухомого майна, а саме будівельні матеріали, які були використані під час будівництва незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1, а також земельна ділянка, що розташована за цією ж адресою, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель, є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4, то суд дійшов висновку про визнання за позивачем права власності на Ѕ ідеальної частини цього майна.

Однак з такими висновками у повному обсязі обґрунтовано не погодився апеляційний суд.

Зокрема, що стосується позовних вимог щодо земельної ділянки загальною площею 600 кв. м по АДРЕСА_1, то апеляційний суд правильно виходив з того, що цю земельну ділянку передано ОСОБА_4 безоплатно у приватну власність на підставі рішення Виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області від 21 червня 2001 року № 307, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Так, 'Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо обєктів права спільної сумісної власності подружжя» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2011_01_11/pravo1/T112913.html?pravo=1>, який набрав чинності 08 лютого 2011 року, ст. 61 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_281/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> доповнено ч. 5, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

За таких обставин правильним є висновок апеляційного суду про те, що оскільки земельну ділянку було надано ОСОБА_4 у приватну власність у червні 2001 року, то ця земельна ділянка є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, отже, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ч. 5 ст. 61 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_281/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> в редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2011_01_11/pravo1/T112913.html?pravo=1>.

Крім того, апеляційний суд правильно вказав, що на час укладення 26 січня 2011 року ОСОБА_4 договору дарування зазначеної земельної ділянки були відсутні правові підстави, які б перешкоджали укладенню цього договору, а позивачем та її представником під час розгляду справи не наведено конкретних правових підстав для визнання цього договору недійсним.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 26 січня 2011 року та визнання за позивачем права власності на Ѕ ідеальної частини цієї земельної ділянки.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 16 листопада 2011 року та визнання за позивачем права власності на Ѕ ідеальної частини будівельних матеріалів та обладнання, що були використані під час будівництва, апеляційний суд виходив із безпідставності та необґрунтованості зазначених позовних вимог.

На обґрунтування такого висновку суд виходив з того, що державна реєстрація об'єкта незавершеного будівництва, готовність якого складає 61 %, за ОСОБА_8 ніким не оспорювалася і на час укладення договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 16 листопада 2011 року була чинною, а відтак відсутні правові підстави, які б перешкоджали укладенню цього договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва; ні позивачем, ні його представником не наведено конкретних правових підстав для визнання цього договору недійсним.

За таких обставин правильним є висновок апеляційного суду про безпідставність позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 16 листопада 2011 року та визнання за позивачем права власності на Ѕ ідеальної частини будівельних матеріалів та обладнання, що були використані під час будівництва незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1.

Разом з тим апеляційний суд зазначив, що оскільки предметом договору № 1 купівлі-продажу будівельних матеріалів, з яких самочинно побудовано незавершений будівництвом вказаний вище житловий будинок, укладеного 14 квітня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, були саме ці будівельні матеріали, які є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, однак ОСОБА_3 не надавала своєї згоди на відчуження ОСОБА_4 цих будівельних матеріалів, тому погодився з висновками суду першої інстанції про визнання договору купівлі-продажу будівельних матеріалів недійсним.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення в межах заявлених позовних вимог, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог чинного ЦПК України на стадії касаційного розгляду справи недопустимо.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому згідно зі ст. 337 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 02 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак