Ухвала

іменем україни

09 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., ФаловськоїІ.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лігніт», ОСОБА_4 про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та несвоєчасний розрахунок при звільненні працівника, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лігніт» на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 06 липня 2015 року,

в с т а н о в и в :

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лігніт» (далі - ТзОВ «Лігніт»), ОСОБА_4, посилаючись на те, що вона з 11 вересня 2012 року працювала на посаді директора ТзОВ «Лігніт» на підставі контракту від 11 вересня 2012 року. 29 травня 2013 року згідно рішення засновників від 29 травня 2013 року вищевказаний контракт з позивачкою було розірвано. У зв'язку з непроведенням вчасного розрахунку ОСОБА_3 просила стягнути з відповідачів заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку та компенсацію за несвоєчасний розрахунок при звільненні працівника.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ТзОВ «Лігніт» та ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_3 343 056,49 грн заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні працівника, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 06 липня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено, позов задоволено частково. Стягнуто з ТзОВ «Лігніт» на користь ОСОБА_3 343 056,49 грн заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні працівника. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ТзОВ «Лігніт» просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду,мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та просить ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з ТзОВ «Лігніт» на користь ОСОБА_3 заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції з висновками якого в цій частині погодився апеляційний суд, виходив з того, що власником підприємства при звільненні працівника не проведено розрахунку у строки, передбачені в ст. 116 КЗпП України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_4 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в позові, апеляційний суд виходив із того, що нормами чинного трудового законодавства не передбачено підстав для застосування солідарної відповідальності підприємства-роботодавця і його власника за порушення вимог закону щодо виплати заробітної плати й здійснення розрахунку при звільненні працівника.

Проте з такими висновками судів обох інстанцій в повному обсязі погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам судові рішення не відповідають.

Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 11 вересня 2012 року була прийнята на посаду директора ТзОВ «Лігніт» згідно протоколу загальних зборів учасників товариства від 10 вересня 2012 року (т. 1, а.с. 9) та у відповідності до контракту від 11 вересня 2012 року з керівником підприємства (т. 1, а.с. 10 - 14).

Відповідно до статуту ТзОВ «Лігніт» єдиним учасником товариства є ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 28)

29 травня 2013 року згідно рішення засновників, що оформлене протоколом № 10 від 29 травня 2013 року (т. 1, а.с. 222), з керівником підприємства розірвано контракт від 11 вересня 212 року та знято з ОСОБА_3 обов'язки директора.

Наказом про звільнення від 29 травня 2013 року було також доручено бухгалтерії провести з ОСОБА_3 поточний розрахунок та виплату компенсації за невикористану відпустку (т. 1, а.с. 20). Вказаний наказ виданий та підписаний директором ТзОВ «Лігніт» - ОСОБА_3

З 30 травня 2013 року директором ТзОВ «Лігніт» призначено ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 160, 222, 223).

Відповідно до експертного дослідження-висновку товариства з обмеженою відповідальністю «Ваш Бухгалтер і Ко» про наслідки проведення перевірки та аналізу щодо фінансового стану та платоспроможності ТзОВ «Лігніт» за період з 11 вересня 2012 року по 21 травня 2013 року сума заборгованості ТзОВ «Лігніт» перед позивачем становить 263732,57 грн., у тому числі: 95566,03 грн. - заборгованість з заробітної плати, 17513,32 грн. заборгованість з виплати компенсації за несвоєчасну відпустку та 150653,22 грн. нарахована компенсація (станом на 30 листопада 2013 року) за несвоєчасний розрахунок при звільненні працівника (т. 1, а.с. 30 - 38).

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 03 липня 2014 року у справі № 6-60цс13, яка є обов'язковою для виконання для всіх судів України.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60, статей 57, 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього. Фактичні дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Разом з тим, суди обох інстанцій на вказані норми закону та роз'яснення Верховного Суду України всупереч вимогам статей 212 - 214, 303 ЦПК України уваги не звернули та належним чином не перевірили обставини справи щодо наявності правових підстав для відповідальності роботодавця відповідно до статей 116 та 117 КЗпП України. Зокрема на підставі наявних в матеріалах справи доказів, не встановили складу правопорушення в діях роботодавця, який включає два юридичних факти - порушення строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вини.

Так, судами встановлено, що згідно наказу про складання повноважень від 29 травня 2013 року ОСОБА_3 в цей день виконувала обов'язки директора, підписувала наказ, отже була присутня на роботі та повинна була отримати розрахунок при звільненні відповідно до ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до п. 1.3. контракту укладеного між ТзОВ «Лігніт» та ОСОБА_3 від 11 вересня 2012 року директор є виконавчим органом підприємства, який відповідно до статуту підприємства здійснює керівництво його поточною діяльністю, діє від імені підприємства і його повноважним органом (представником) в усіх відносинах підприємства з іншими особами, при здійсненні підприємством господарської діяльності, реалізації його прав та обов'язків, функцій та повноважень, що передбачені статутом підприємства, його внутрішніми документами, законодавчими актами та іншими обов'язковими для підприємства документами.

Згідно з вказаним контрактом директор має право видавати накази, приймати на роботу та звільняти з роботи працівників, розпоряджатись грошовими коштами підприємства.

Отже, судами не встановлено причин, з яких не було проведено розрахунку при звільненні позивача, не враховано того факту, що нового директора було призначено з 30 травня 2013 року.

Таким чином, судами не встановлено всі обставини справи, які мають важливе значення для вірного вирішення спору, тому висновки судів про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог є передчасними.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лігніт» задовольнити частково.

Рішення Іршавського районного суду закарпатської області від 09 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 06 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська