Ухвала

іменем україни

16 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позивачка посилалася на те, що з 30 квітня 1982 року перебувала із ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі. 14 жовтня 1995 року ОСОБА_5 позичив відповідачу ОСОБА_4 10 тис. дол. США, про що останній склав розписку. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, після смерті якого вона прийняла спадщину.

Позивачка зазначала, що 10 квітня 2014 року вона звернулася до відповідача з вимогою повернення боргу, проте останній взятих на себе зобов'язань не виконав, борг не повернув.

Враховуючи вищевикладене, позивачка просила стягнути із відповідача 70 800 грн за договором позики, виходячи з власного розрахунку 3/5 частини боргу у гривні за курсом Національного банку України на день звернення до суду із зазначеним позовом, витрати на правову допомогу в розмірі 1 тис. грн та сплачену нею суму судового збору.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08 липня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість у сумі 70 800 грн та судові витрати в розмірі 1 195 грн 20 коп.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2015 року заочне рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08 липня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 14 жовтня 1995 року ОСОБА_5 позичив відповідачу ОСОБА_4 10 тис. дол. США строком на один рік, про що останній склав розписку. За змістом вказаної розписки визначено, що до спливу вказаного строку ОСОБА_4 мав зобов'язання повернути вказану суму після попередження за один місяць.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, позивачка після смерті чоловіка прийняла належну їй частку у спадщині.

10 квітня 2014 року позивачка заявила про повернення грошей отриманих відповідачем у позику, проте останній не виконав зобов'язання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачкою пропущений строк позовної давності, питання про поновлення якого нею не порушувалось і районним судом не вирішувалось, а тому дійшов висновку про відмову в задоволенні зазначених вимог у зв'язку з пропуском трирічного строку позовної давності, який сплив до 01 січня 2004 року.

Такі висновки ґрунтується на фактичних обставинах, встановлених судом апеляційної інстанції, і відповідають вимогам закону.

Відповідно до п. п. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року. ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки зазначене грошове зобов'язання виникло до набрання чинності ЦК України, до спірних правовідносин застосовуються норми ЦК Української РСР.

Відповідно до ст. 374 ЦК Української РСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Стаття 161 ЦК Української РСР передбачає, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів (ст. 214 ЦК Української РСР).

Згідно зі ст. ст. 71, 75, 76, 80 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідач ОСОБА_4 не заперечував, що 14 жовтня 1995 року було складено розписку та що він отримав за нею гроші. Разом із тим зазначив, що позивачкою пропущений строк позовної давності.

Судом встановлено, що позикодавець ОСОБА_5 дізнався про порушення свого права 14 жовтня 1996 року, проте за життя у період з 15 жовтня 1996 року і до ІНФОРМАЦІЯ_1 (більше ніж 14 років) не звертався до позичальника з вимогою про повернення боргу, а позивачка як спадкоємець позикодавця звернулася із вимогами про повернення боргу до суду - 20 травня 2014 року, про що свідчить штемпель на конверті відправлення позовної заяви.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачка не заперечувала, що про наявність грошового зобов'язання відповідача їй було відомо і за життя її чоловіка ОСОБА_5

Згідно зі ст. 83 ЦК Української PCP позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав.

Право позикодавця вимагати повернення боргу за договором позики, а у випадку його смерті перехід такого права до спадкоємців належить до майнового права та не є особистими немайновими правами.

Отже, вимоги позикодавця вимагати повернення боргу не належали до вимог, на які відповідно до ст. 83 ЦК Української PCP не поширюється позовна давність.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, у зв'язку з пропуском трирічного строку позовної давності.

З урахуванням вказаних норм колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А.Нагорняк

Т.О. Писана