Справа № 146/1931/14-ц Провадження № 22-ц/772/1689/2015Головуючий в суді першої інстанції Ставнійчук В. С.
Категорія 20 Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого: Ковальчука О.В.,

суддів : Якименко М.М., Жданкіна В.В.

при секретарі : Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2015 року у цій справі, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 13 травня 2010 року ОСОБА_2 в усній формі домовилась із ОСОБА_5 про купівлю у нього, належного йому будинку та присадибної земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 за 1500 доларів США. На момент домовленості у неї не було необхідної суми, тому ОСОБА_5 оформив генеральну довіреність на ім'я її матері ОСОБА_3, якою уповноважив її користуватися і розпоряджатися даним будинком та земельною ділянкою. ОСОБА_2 у цей же день передала ОСОБА_5 800 доларів США та 04.06.2010 року передала 700 доларів США, про що останній надав їй розписки. У 2011 році ОСОБА_2 разом зі своєю сім'єю та співмешканцем ОСОБА_4 переїхали жити у вказаний будинок, де проживали до весни 2014 року. У березні 2014 року ОСОБА_4 вигнав ОСОБА_2 із цього будинку, після чого вона переїхала жити до матері, а він проживає в с. Комаргороді. Після цих подій ОСОБА_2 зустрілась із ОСОБА_5, який повідомив, що ще в липні 2010 року він продав зазначений вище будинок і земельну ділянку ОСОБА_4, що підтвердив копіями відповідних договорів купівлі-продажу, та повідомив, що ОСОБА_4 йому сказав, що купівлю-продаж вказаної нерухомості йому доручила оформити мати ОСОБА_2 - ОСОБА_3, хоча останні не уповноважували його вчиняти такі дії.

Пославшись на викладені обставини, позивачі просили суд визнати вказані договори купрівлі-продажу недійсними та витребувати у ОСОБА_4 технічну документацію на зазначений будинок та земельну ділянку.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2015 року вказаний позов задоволено частково, зокрема, визнано недійсними вказані договори купівлі-продажу, вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення ОСОБА_4, його представника ОСОБА_6 та позивачки ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак рішення суду таким вимогам не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється сторонами, що житловий будинок з господарчими будівлями, який знаходиться в. АДРЕСА_1 перебував у власності ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.05.1994 року № 725(а.с. 7). Йому також належали земельні ділянки площею 0,2500 (з цільовим призначення для будівництва й обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд) та 0,2886 гектарів (з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства), розташовані за вказаною адресою, що підтверджується відповідними державними актами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 (а.с. 9-10).

13.05.2010 року ОСОБА_5 для виконання укладеного в усній формі договору доручення надав ОСОБА_3 нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив останню користуватися та розпоряджатися (продати, обміняти, здавати в оренду) на їй відомих умовах зазначеним вище належним йому нерухомим майном(а.с. 4).

Згідно розписки від 13.05.2010 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_2, у рахунок наданої ним генеральної довіреності на імя ОСОБА_3 на вказане нерухоме майно, 800 доларів США (а.с. 5).

Розписка від 04.06.2010 року надана ОСОБА_5 про те, що він отримав від ОСОБА_7 1500 доларів США за проданий спірний будинок із земельною ділянкою(а.с. 6).

Згідно нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 29.07.2010 року, ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_4 зазначені вище житловий будинок та земельні ділянки. При цьому, як убачається з пунктів 2.1 і 4 спірних договорів, обумовлену ціну договору купівлі продажу ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 повністю до підписання договорів (а.с. 7, 8).

Крім того 30.07.2010 року ОСОБА_5 видав ОСОБА_4 розписку про те, що він отримав від останнього 1500 доларів США за продажу спірного будинку. Цю розписку досліджено апеляційним судом на підставі ч.2 ст.303 ЦПК України як новий доказ, оскільки неподання її до суду першої інстанції було зумовлено тим, що ОСОБА_4 не брав участі у справі у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_5 доведено наявність умислу відповідача ОСОБА_4 на обман продавця ОСОБА_5 про укладення оспорюваних правочинів на прохання позивачки ОСОБА_3, яка на момент укладення угоди була членом сім"ї ОСОБА_4, а саме його тещею.

Однак з такими висновками суду не можна погодитись, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального права.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Таким чином, визнання договору, вчиненого під впливом обману, недійсним може мати місце лише тоді, коли одну сторону правочину умисно ввела в оману інша сторона правочину та при наявності обставин передбачених ст. ст. 229, 230 ЦК України.

Проте, суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не були учасниками спірних договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, укладених між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, помилково задовольнив їх позов і визнав оспорювані ними договори купівлі-продажу недійсними, не звернувши при цьому уваги на те, що положення ст. 230 ЦК України може бути застосовано лише у разі, коли вимогу при визнання договору недійсним з підстав вчинення його під впливом обману заявляє сторона спірного правочину, тому спірні договори на підставі положень цієї норми закону не можуть бути визнані недійсними.

На порушення вимог ст.ст. 213-215 ЦПК України суд першої інстанції взагалі не мотивував у своєму рішенні чому він відмовив у вимогах позивачок про витребування у ОСОБА_4 технічної документації на житловий будинок та земельні ділянки, тому рішення у цій частині також підлягає до скасування, а оскільки ці вимоги є похідними від вимог про визнання оспорюваних договорів недійсними, тому у їх задоволенні слід також відмовити.

Враховуючи положення ст. 88, п. 4 ч. 1 ст. 316 ЦПК України, колегія суддів, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково, рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2015 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 коп.).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : О.В. Ковальчук

Судді : М.М. Якименко

В.В. Жданкін