АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів: Вербової І.М., Поливач Л.Д.

при секретарі - Бугай О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, ОСОБА_3, про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою його представником ОСОБА_4, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2013 року заступник прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що прокуратурою міста Києва в ході розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 10.01.2013 року за № 000087 було встановлено, що нежитлова будівля, розташована по АДРЕСА_1 незаконно вибула з комунальної власності територіальної громади міста Києва, оскільки на підставі свідоцтва про право власності від 29.10.2010 року вказана будівля належить територіальній громаді Шевченківського району міста Києва, проте рішень про відчуження з комунальної власності Шевченківською РДА, а в подальшому Київською міською радою не приймалось. Разом з тим, рішенням Шевченківського суду міста Києва від 16.12.2008 року, яке в подальшому за апеляційною скаргою прокуратури було скасовано, було визнано право власності на спірну будівлю за ОСОБА_2 Підставою для винесення рішення суду стало укладення 09.08.1995 року на Київській універсальній біржі між ОСОБА_2 та ТОВ «Екопром-СП» договору купівлі-продажу № А2950/6021 вказаної будівлі. Проте вказаний договір на біржі не реєструвався, а отже є неукладеним. В подальшому, 13.10.2009 року ОСОБА_2 продала спірну будівлю ОСОБА_3, а останній за договором купівлі-продажу від 29.04.2013 року продав її ОСОБА_1 Посилаючись на викладене та враховуючи те, що спірне нежитлове приміщення вибуло із власності територіальної громади міста Києва поза її волею, з урахуванням приписів ст.ст. 317, 319, 388 ЦК України, прокурор просив суд визнати право власності за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради на нежитлове приміщення, що розташоване по АДРЕСА_1 та витребувати її від ОСОБА_1 у комунальну власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року позов задоволено.

Визнано за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради право власності на двоповерховий нежилий будинок, що розташована по АДРЕСА_1.

Витребувано від ОСОБА_1 зазначений двоповерховий нежилий будинок, у комунальну власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що прокурор фактично просить застосувати наслідки недійсності правочину, що не може бути здійснено судом з огляду на те, що договори купівлі-продажу від 09 серпня 1998 року, 13 жовтня 2009 року та 29 квітня 2013 року останнім не оспорювались та є чинними. ОСОБА_1 зареєстрував право власності на спірну будівлю, в відтак - є добросовісним набувачем.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник Київської міської ради - тетерят ник О.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Прокурор Стретович М.О. заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Інші особи в судове засідання не з'явились.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 грудня 2008 року визнано договір купівлі-продажу від 09 серпня 1995 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ЕКОПРОМ-СП», зареєстрований на Київській універсальній біржі дійсним та визнано за ОСОБА_2 право власності на двоповерхове нежитлове приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_1 та зобов'язано КП «КМБТІ» здійснити реєстрацію права власності на вказане приміщення (а.с. 8).

13 жовтня 2009 року згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_2 продала вказане приміщення ОСОБА_3, який в подальшому продав його ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29 квітня 2013 року.

Крім того, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2012 року, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2008 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Екопром-СП», Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про визнання договору дійсним та визнання права власності, було скасовано та у задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно вибуло із володіння територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради поза її волею. Спірне нерухоме майно відчужене відповідачу за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 29.04.2013 року особою, яка не мала права його відчужувати, оскільки рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2008 року, котрим за ОСОБА_2 було визнано право власності на вказане нерухоме майно, скасоване Апеляційним судом міста Києва

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 року, чинного на час укладення договору купівлі-продажу від 09 серпня 1995 року) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 ЦК України 1963 року).

Нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу (ч. 1 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року).

Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки Апеляційним судом м. Києва було встановлено, що за інформацією Головного управління комунальної власності м. Києва від 05 жовтня 2011 року, нежила будівля площею 141,1 кв.м по АДРЕСА_1, до грудня 2010 року, перебувала у комунальній власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва та на підставі даних інвентаризації Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, згідно з рішенням Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва» передана до комунальної власності територіальної громади м. Києва, та відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» закріплена за Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» на праві господарського відання, то відповідно державна реєстрація договір купівлі-продажу від 09 серпня 1995 року всупереч закону проведена не була.

Відповідно до ч.5 ст.216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою стороною

А в силу ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно роз'яснень, викладених у абз.4 п.5 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Ураховуючи викладене, договір купівлі-продажу від 09 серпня 1995 року силу ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним.

Відчуження нерухомого майна, яке перебуває у комунальній власності, відбувається в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Житлового кодексу України шляхом приватизації.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про власність» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) об'єктами права комунальної власності є, зокрема, майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; державний житловий фонд, об'єкти житлово-комунального господарства та інші.

Статтею 41 Конституції України гарантовано, що право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2ст. 353 цього Кодексу.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, відповідно до вимог статей 330, 388, 658 ЦК України право власності на майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза межами волі власника, не набувається у тому числі і добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується, і не припиняється із втратою ним цього майна.

Статтями 317, 319 ЦК України встановлено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Водночас судом у порушення наведених норм не надано оцінку тому факту, що укладання договору купівлі-продажу від 09 серпня 1995 року , яким відчужено спірне нерухоме майно, відбувалось поза волею та без участі його власника, а саме Київської міської ради.

Спірна нежитлові приміщення на момент укладання нікчемного договору купівлі-продажу від 09 серпня 1995 року перебували у комунальній власності територіальної громади міста Києва, належала Київській міській раді, а отже їх незаконне відчуження на даний час позбавляє останню здійснювати право власності.

Зважаючи на те, що спірне майно, з наведених вище підстав, незаконно вибуло із власності територіальної громади м. Києва за відсутності її волевиявлення та з порушенням порядку, встановленого чинним законодавством щодо відчуження об'єктів житлового фонду, нежитлова будівля, розташована по АДРЕСА_1 підлягає витребуванню від ОСОБА_1 на підставі ст. 388 ЦК України на користь розпорядника майна територіальної громади м. Києва, а відтак - доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини, що мають значення для даної справи. Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, поданою його представником ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді