РІШЕННЯ

Іменем України

18.05.2015 року Франківський районний суд м. Львова, в складі:

головуючого судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Буюклі В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, у якому просить виселити останнього з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Позов мотивує тим, що 01.01.2013 між ним та ОСОБА_2 було укладено договір оренди, згідно якого ОСОБА_2 передав йому у користування вказану вище квартиру строком на 11 місяців з моменту укладення договору. Також 01.01.2013 року між ними було складено акт прийому-передачі квартири. Проте, з липня 2014 року відповідач постійно чинить йому перешкоди в користуванні орендованим житлом, всупереч того, що договір було пролонговано ними на тих самих умовах, ОСОБА_2 вселився у спірну квартиру де проживає. Своїми діями відповідач порушив умови договору оренди та права позивача, що змусило останнього звернутися до суду для захисту своїх прав та інтересів. На підставі викладеного просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у свою чергу звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просить відмовити у задоволенні первісного позову, у зв'язку із необґрунтованістю такого, визнати за ним право власності на спірну квартиру та виселити із такої ОСОБА_2 Свої вимоги мотивує тим, що своїм листом від 18.12.2013 року повідомив ОСОБА_1 про те, що він не бажає продовжувати дію договору оренди від 01.01.2013 року, про що з ОСОБА_2 було підписано зворотній акт прийому-передачі від 09.01.2014 року, яким повернуто йому спірну квартиру, як власнику. Твердження ОСОБА_1 щодо факту продовження дії договору є безпідставними. В обґрунтування позову в частині визнання права власності зазначає, що користується спірним помешканням, яке було збудоване для службового використання понад десять років, провів у ній ремонт за власний кошт, внаслідок чого виникла підстава для визнання за ним права власності за набувальною давністю. За його ж зверненням було виготовлено технічний паспорт на квартиру. На підставі вказаного просить задовольнити зустрічний позов.

У судовому засіданні позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним свої вимоги підтримав повністю, просив задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити.

Повноважний представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1, за безпідставністю позовних вимог, зустрічний позов просить задовольнити.

Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи у їх сукупності та перевіривши такі доказами, суд приходить до висновку, що первісний позов задоволенню не підлягає, а вимоги зустрічного слід задовольнити, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч. 1 ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно ч. 1 ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.01.2013 року між сторонами було укладено договір оренди житлового приміщення, за умовами якого ОСОБА_2, як орендодавець передав, а ОСОБА_1, як як орендар прийняв у користування квартиру за адресою: АДРЕСА_1 /п.1.1. договору/.

Факт одержання квартири ОСОБА_1 підтверджується актом прийому - передачі житлового приміщення від 01.01.2013 р.

Згідно п.1.2. даного договору, такий укладено строком на одинадцять місяців, з часу його укладення.

У відповідності до зворотнього акту прийому - передачі житлового приміщення від 09.01.2014 р., спірну квартиру, що за адресою: АДРЕСА_1 було повернуто у користування ОСОБА_2, про що сторони особисто розписалися.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.3 цієї ж статті, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Таким чином, твердження ОСОБА_1 про те, що договір оренди спірного помешкання від 01.01.2013 р. було продовжено на той же строк, в порядку ч. 1 ст. 822 ЦК України, згідно якої, у разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк суд до уваги не бере оскільки таке твердження є голослівним та не підтвердженим жодними доказами.

Підписання сторонами зворотнього акту прийому-передачі квартири, ОСОБА_1 не оспорюється, тому суд, в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України дійшов висновку, що факт повернення спірної квартири ОСОБА_2 є очевидним та доказуванню не підлягає.

Суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 правомірно та підставно звернувся з вимогою до ОСОБА_1 про звільнення останнім спірного помешкання, відповідно до його заяви від 18.12.2013 р.

Відтак, суд приходить до висновку про безпідставність вимог первісного позову, тому, у задоволенні такого слід відмовити.

Згідно листа від 24.04.2015 р. № 64, виданого директором ЛКП «Львівський ліхтар» ОСОБА_2, спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 не перебуває на балансі та обслуговуванні ЛКП «Львівський ліхтар».

Відповідно до договору підряду від 21.07.2014 р., укладеного між ПП «Західна овочева компанія» в особі директора Кітик А.М., як підрядником та ОСОБА_2, як замовником, ОСОБА_2 доручив, а ПП «Західна овочева компанія» зобовязалась виконати ремонтні роботи та реконструкцію житлової квартири, що за адресою: АДРЕСА_1. Також, ОСОБА_2 зобов'язався прийняти та оплатити виконані роботи згідно з актами приймання виконання робіт по формі № КБ-2. /п.п.1.1.;1.2./.

Згідно акту №1 приймання виконаних будівельних робіт, за серпень-вересень 2014 року, сторонами вище вказаного договору підряду належно виконано взяті на себе договірні зобов'язання.

Виходячи із наведеного, суд вважає доведеним твердження ОСОБА_2 про те, що останній протягом тривалого часу проживає у спірній квартирі та займається благоустроєм такої.

Також, до матеріалів справи долучено копію технічного паспорта на квартиру по АДРЕСА_1, яку видано ОСОБА_2

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; ч. 2 цієї статті - способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно із ст. 325 ЦКУ, суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи, які можуть бути власниками будь-якого майна.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно ч. 4 цієї жстатті, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. При цьому в п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 р., норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001р., а отже, визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 1 січня 2011 року.

Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях.

Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та відповідно до частини першоїстатті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 5, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Тому, при розгляді зустрічних позовних вимог суд, оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів справи у їх сукупності, вважає, що зустрічний позов є підставним та підлягає задоволенню.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_2 слід стягнути понесені останнім при звернення до суду судові витрати.

Керуючись ст.ст. 325, 328, 344 ЦК Українист.ст. 4, 10, ч. 2 ст. 31, 57, 60, 61, 88, ч. 2 ст. 113, 209, 212-215, ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення - відмовити.

Зустрічний позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_2, виданий Городоцьким РВ УМВС України у Львівській області 10.07.2000 р., ідентифікаційний код - НОМЕР_1) право власності на житлову квартиру, загальною площею 35,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на Користь ОСОБА_2 понесені останнім судові витрати у виді судового збору у розмірі 243 грн.60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ванівський Ю.М.