Апеляційний суд Житомирської області
Справа № 295/4070/14-ц Головуючий у 1-й інст. Корицька В. О.
Категорія 19 Доповідач Шевчук А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Шевчук А.М.,

суддів: Забродського М.І., Заполовського В.Й.,

з участю секретаря судового засідання: Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання правочинів недійними та зобов'язання вчинити певні дії

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 26 березня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» або банк, або кредитор). Остаточно просила визнати недійсними правочини (кредитні договори), вчинені 23 квітня 2013 року від її імені між нею та відповідачем, на суму 4 766,50 грн. та на суму 4 000,50 грн.; зобов'язати ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмінити усі дії, що були ним вчинені у зв'язку з вищезазначеними кредитними договорами. В обґрунтування позову посилалася на те, що внаслідок незаконних дій невстановлених осіб 23 квітня 2013 року з її карткового (кредитного) рахунку були здійснені перекази на суму 4 766,50 грн. та на суму 4 000,50 грн., а всього на загальну суму 8 767 грн. Тому вважає, що 23 квітня 2013 року між нею та банком були укладені два кредитні договори, які підлягають визнанню недійсними у зв'язку із тим, що вчинені іншими, невстановленими слідством особами, від її імені.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 26 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що для здійснення кожного з переказів від її імені, що були вчинені 23 квітня 2013 року, спочатку необхідно було надати їй кредит на відповідну суму, оскільки її власних коштів на рахунку не було. Таким чином, між нею та відповідачем було укладено два кредитних договори на суму 4 766,50 грн. та на суму 4 000,50 грн. Враховуючи, що вона особисто не вчиняла оспорюваних правочинів, особи, що їх вчиняли не були нею уповноважені, вказані правочини не виражають її внутрішню волю, а тому слід визнати їх недійсними.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) ( ч.2 ст.207 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Згідно ч.1ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другою сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 12 жовтня 2010 року позивач подала до банку Анкету-Заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій просила надати платіжну картку кредитка «універсальна», з кредитним лімітом 6 600 гривень (а.с.45).

Позивач не оспорює свій підпис на Анкеті-Заяві. Таким чином, 12 жовтня 2010 року сторони уклали Договір про надання банківських послуг.

На виконання умов договору, банк відкрив позивачу, у тому числі, кредитний рахунок №406286 (а.с.48).

Для управління рахунками позивач підключила картку до системи «Приват 24», яка є частиною сервісу банку і дозволяє здійснювати різні операції по рахунках за допомогою мережі Інтернет (а.с.46).

Як вбачається із виписки з особового рахунку позивача, у 2012 році кредитний ліміт за платіжною карткою був збільшений до 9 000 грн. (а.с.56), а 23 квітня 2013 року з кредитного рахунку позивача було здійснено два перекази на суми: 4 766 грн.50 коп. та 4 000 грн. 50 коп., а всього на суму 8 767 грн.

Позивач наполягає та тому, що два перекази на суми 4 766,50 грн. та 4 000, 50 грн. від 23 квітня 2013 року є самостійними кредитними договорами та були вчинені поза її волею, а тому мають бути визнані у судовому порядку недійсними та застосовані насідки недійсності правочину.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст.1055 ЦК України).

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» судам роз'яснено, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210,640 ЦК України).

Суд першої інстанції, керуючись ст.ст.203,215,626,628 ЦК України, правильно виходив з того, що банк здійснював розрахунково-касове обслуговування позивача на підставі договору про надання банківських послуг від 12 жовтня 2010 року і два перекази коштів на суми 4 766,50 грн. та 4 000,50 грн., що були виконані 23 квітня 2013 року, за своєю суттю є розпорядженням клієнта банку на виконання умов договору про надання банківських послуг.

Оскільки 23 квітня 2013 року не відбулося домовленості, спрямованої на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що між сторонами кредитні договори від 23 квітня 2013 року не укладалися, а має місце основний договір про надання певного кола банківських послуги від 12 жовтня 2010 року та саме він встановлює цивільні права та обов'язки, але його дійсність сторонами не оспорюється.

Викладене вище повністю спростовує доводи апеляційної скарги та додаткового правового обґрунтовування не потребує.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують, а тому рішення суду, згідно ст.308 ЦПК України, залишається без змін.

Рішення законне та обґрунтоване. Підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 26 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: