АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9350/15 Справа № 203/3471/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Маймур Ф. Ф. Доповідач - Гайдук В.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Калиновського А.Б., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дмух Богдан Леонідович, публічне акціонерне товариство «Банк Національний Кредит» про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому, зазначав, що у вересні 2012 року він звернувся до ПАТ «Банк Національний Кредит» з метою отримання кредиту, однак позивачу було відмовлено в оформленні кредитного договору та запропоновано оформити такий кредитний договір на фізичну особу - ОСОБА_3 За пропозицією банку між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк Національний Кредит» було укладено кредитний договір № 46ф/2012/05-1597/2-1 від 18 вересня 2012 року, однак фактичне виконання зобов'язань за цим кредитним договором було покладено на позивача. В якості забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 належну йому квартиру АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 19 вересня 2012 року.

Посилаючись на те, що даний договір купівлі-продажу квартири було укладено під впливом тяжких обставин, а також, що на даний час існує загроза продажу відповідачем зазначеної квартири, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 19 вересня 2012 року та застосувати до наслідки недійсності договору, а саме: скасувати державну реєстрацію права власності на дану квартиру за відповідачем ОСОБА_3, провести державну реєстрацію права власності на квартиру за позивачем, а також покласти на відповідача судові витрати по справі (а.с. 2-5).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено (а.с. 110-112).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, у зв'язку з чим ставить питання про його скасування з прийняттям нового про задоволення позовних вимог (а.с. 163).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 вересня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, відповідно до умов якого позивач продав відповідачу вищевказану квартиру за ціною 3 412 581,00 грн. (а.с. 24).

Відповідач ОСОБА_3 19 жовтня 2012 року зареєструвала своє право власності на дану квартиру, що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради (а.с. 25).

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлені вимоги про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири з підстав передбачених ст.233 ЦК України і з посиланням на те, що вказаний договір був укладений ним під впливом тяжких обставин, а саме: існувала загроза звернення стягнення на належне йому нерухоме майно.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно до норм ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

З роз'яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 (далі - Постанова) вбачається, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, для визнання угоди недійсною з передбачених ст. 233 ЦК України підстав одночасно має бути встановлено існування впливу на волевиявлення особи тяжкої для неї обставини і вкрай невигідні умови договору.

Разом з цим, доказів на підтвердження таких обставин, відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України позивачем не надано.

Крім зазначеного, позивач обґрунтовував заявлені вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19 вересня 2012 року тим, що даний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків і є фіктивним, оскільки відповідач не мав на меті придбати вищевказану квартиру, яка фактично їй не передавалась і вона в ній не проживала.

Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Як зазначено у п. 24 Постанови, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно врахувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами на вчинено будь - яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь - яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основною ознакою фіктивного правочину є відсутність в його учасників наміру створити юридичні наслідки на момент його вчинення. Намір уникнути наслідків правочину, має бути у всіх учасників правочину.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Проте, матеріалами справи встановлено, що на виконання умов договору купівлі-продажу ОСОБА_3 сплатила зі свого рахунку на рахунок позивача вартість придбаної квартири, а також зареєструвала право власності в органах реєстрації (а.с. 25, 76).

Тобто, за вказаним правочином між сторонами настали реальні правові наслідки, які обумовлювалися вказаним правочином, що спростовує доводи апеляційної скарги про фіктивність даного правочину.

Таким чином, суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, вірно врахував вищевказані обставини, а тому ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Інші доводи, наведені апелянтом у своїй скарзі, висновків суду не спростовують, оскільки даних про те, що ОСОБА_3 пов'язана із засновниками ПАТ «Банк Національний Кредит» суду не надано.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: