АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/996/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Герчаківська О.Я.
Провадження № 22-ц/789/1281/15 Доповідач - Міщій О.Я.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Міщія О.Я.

суддів - Бершадська Г. В., Кузьма Р. М.,

при секретарі - Романюк Х.Ю.

з участю апелянта ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.04.2015 р. по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2015 р. ОСОБА_3 звернувся в суд із вказаним позовом, посилаючись на те, що 07.02.2012 р. він уклав з відповідачем договір позики, відповідно до якого передав ОСОБА_1 9600 грн. на строк до 07.02.2012 р. Вказане підтверджується розпискою позичальника.

Оскільки відповідач своєчасно не повернув позичені кошти, просив стягнути з нього 9600 грн. заборгованості та 2400 грн за користування коштами на підставі ст. 625 ЦК України, а всього 12000 грн.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 28.04.2015 р. позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 12000 грн. боргу за договором позики, з яких 9600 грн. - сума отриманої позики та 2400 грн. - сума коштів за користування позикою. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 243,60 грн. Роз'яснено сторонам порядок оскарження заочного рішення.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 10.07.2015 р. у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду від 28.04.2015 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та вимогам цивільно - процесуального закону.

Апелянт вказав, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його заяви про перегляд заочного рішення. ОСОБА_1 зазначив, що суд при вирішенні спору не взяв до уваги поданий ним доказ - розписку ОСОБА_3 про те, що він не має до нього претензій.

Крім того, апелянт посилається на те, що розписка, подана позивачем ОСОБА_3, не містить необхідних реквізитів, тому не може вважатись письмовим доказом укладення договору позики.

ОСОБА_1 також вказав, що суд не обгрунтував своє рішення в частині стягнення 2400 грн. за користування коштами і не провів у цій частині відповідних розрахунків.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Вирішуючи спір, суд стягнув з ОСОБА_1 9600 грн. заборгованості за договором позики та 2400 грн. за користування коштами.

Однак, повністю погодитись з таким висновком суду неможливо.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.12.2011 р. ОСОБА_1, який проживає в АДРЕСА_1, на підставі посвідчення водія НОМЕР_1, виданого 22.07.2003 р., отримав у ОСОБА_3, який проживає в АДРЕСА_2 суму коштів у розмірі 9600 грн. та зобов'язувався їх повернути до 07.02.2012 р., що стверджується наявним у матеріалах срави оригіналом боргової розписки від 07.12.2011 р.

Вказана розписка містить інформацію щодо дати укладення та сторін договору, суми позичених коштів і строку їх повернення. Розписка підписана кредитором (позивачем) та позичальником (відповідачем), тому колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що розписка не містить необхідних реквізитів для визнання її письмовим доказом укладення між сторонами договору позики.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, судом встановлено, що сторони уклали договір позики, відповідач не виконав свого обов'язку щодо повернення коштів до 07.02.2012 р., тому суд підставно стягнув з нього в користь позивача заборговність в сумі 9600 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Керуючись вказаною нормою права, суд стягнув з відповідача в користь позивача 2400 грн. за час затримки виконання грошового зобов'язання.

Однак, суд не обгрунтував своє рішення в цій частині і не провів необхідних розрахунків заборгованості.

ОСОБА_3 у позовній заяві і під ча розгляду справи в суді першої інстанції не зазначив, який конкретно розмір встановленого індексу інфляції від заборгованої суми він просить стянути з відповідача і яка сума річних за прострочення зобов'язання.

Під час розгляду справи в апеляційному суді ОСОБА_3 пояснив, що не претендує на суму 2400 грн. і просив апеляційну скргу в цій частині задовольнити.

Враховуючи вказані обставини, а також те, що судом не встановлено конкретних сум заборгованості, передбачених ст. 625 ЦК України, колегія суддів вважає, що рішення суду щодо стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 2400 грн. коштів за користування позикою слід скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в цій частині, а також зменшити загальну суму стягнення боргу за договором позики з 12000 грн. до 9600 грн. В решті рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що суд не врахував при розгляді справи долучену ним копію розписки від 07.12.2011 р., із змісту якої видно, що ОСОБА_3 не має претензій до ОСОБА_1 на рахунок автомобіля Мерседес № ВО 25 - 46 АМ (а. с. 52).

Як зазначив апелянт, вказана розписка свідчить про те, що ОСОБА_3 не має до нього претензій щодо грошових сум, вказаних у розписці від 07.12.2011 р.

Під час розгляду справи в апеляційному суді ОСОБА_3 пояснив, що дійсно видав ОСОБА_1 вказану розписку, але вона не має ніякого відношення до позичених грошей, оскільки з її змісту вбчачається, що він не має претензій щодо автомобіля "Мерседес". Вказаним автомобілем, який належав синові ОСОБА_3, тимчасово користувався ОСОБА_1 Після повернення автомобіля ОСОБА_3 видав розписку, що претензій до ОСОБА_1 з приводу автомашини не має.

Враховуючи вказані обставини, проаналізувавши зміст поданої ОСОБА_1 розписки, колегія суддів вважає, що вона не може бути доказом повернення позичених коштів.

Керуючись ст. ст.307, 309, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 28.04.2015 р. в частині стягнення 2400 грн. скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення 2400 грн. встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зменшити загальну суму стягнення заборгованості з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 з 12000 до 9600 грн.

В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду від 28.04.2015 р. - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.Я. Міщій