АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9781/15 Справа № 183/5661/14 Головуючий у 1 й інстанції - Городецький Д. І. Доповідач - Кочкова Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючої - судді Кочкової Н.О.,

суддів - Григорченка Е.І, Каратаєвої Л.О.,

при секретарі - Добролюбовій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромисловий комплекс "Спаський" про витребування майна, стягнення отриманих доходів та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що на праві власності йому належать дві земельні ділянки, надані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Спаської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області: площею 3,4171 гектари, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 22.12.2003 р., та площею 3,4297 гектари, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 22.12.2003 р.

08.01.2009 року між ним та ТОВ «Агропромисловий комплекс «Спаський» були укладені договори оренди землі №434, та №435, на строк до 31 грудня 2013 року. Земельні ділянки були передані ТОВ «Агропромисловий комплекс «Спаський» за актами приймання-передачі, що є додатком до договору оренди землі. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про не бажання продовжувати дію договорів та просив повернути земельні ділянки у відповідності до п.6.4.5 договору оренди, однак його вимоги були проігноровані, пізніше йому стало відомо, що ТОВ «АПК «Спаський» засіяло земельні ділянки ріпаком. Позивач просив витребувати майно, стягнути незаконно отримані доходи у сумі 45 632грн. 82коп., відшкодувати моральну шкоду (а.с.3-6).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2015 року вищевказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «АПК «Спаський» на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 600 грн. та вирішено питання щодо судових витрат, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с.71-76).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з ТОВ «Агропромисловий комплекс «Спаський» на його користь 45 632 грн.82 коп. (а.с.81-84).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Установлено, що ОСОБА_3 на праві власності належать земельні ділянки: площею 3,4171га, кадастровий номер НОМЕР_3 та площею 3,4297га, кадастровий номер НОМЕР_4, які надані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Спаської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с.7,8).

08 січня 2009 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Агропромисловий комплекс «Спаський» були укладені договори оренди землі № 434 та № 435, відповідно до якого позивач передав в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Агропромисловий комплекс «Спаський» вищезазначені земельні ділянки. Строк дії договору - до 31 грудня 2013 року (п.3.1, а.с.9-12).

У відповідності до п. 6.4.5 договору оренди, позивач 22 січня 2014 року направив відповідачу повідомлення про те, що не має наміру продовжувати дію договорів оренди земельних ділянок на наступний період та просив не засівати належні йому земельні ділянки після збору врожаю у 2013 році (а.с.13). Однак, зазначені земельні ділянки відповідач засіяв ріпаком, і користувався ними до жовтня 2014 року (а.а.14,16-17).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині повернення земельних ділянок, суд 1 інстанції виходив з того, що земельні ділянки у жовтні 2014 року фактично повернуті позивачу, що ним не заперечувалось, а тому відсутні підстави для задоволення цих позовних вимог. В апеляційній скарзі відсутні доводи щодо незгоди із рішенням суду у цій частині, тому його слід залишити без змін.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення доходів, які отримані чи могли бути отримані відповідачем у зв'язку з використанням земельних ділянок, суд 1 інстанції виходив з їх недоведеності. Такі висновки суду є правильними, відповідають вимогам закону і підтверджуються матеріалами справи.

Згідно ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо такі порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (частина друга статті 22 ЦК України).

Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною 1 вказаної статті зазначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Таким чином, законодавством передбачено відшкодування особі майнової шкоди, зокрема збитків, за наявності порушення цивільного права особи та причинного зв'язку між порушенням права й збитками. При цьому розмір заподіяних збитків доводить позивач.

Відповідно до п.1 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (далі Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №284 від 19 квітня 1993 року, збитки відшкодовуються власникам землі та землекористувачам. Неодержаний дохід це дохід, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

Пунктом 2 цього Порядку передбачено, що розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, що створили ці комісії.

Враховуючи викладене вище та виходячи з того, що позивачем не доведено розмір збитків у передбаченому законодавством порядку, оскільки в матеріалах справи відсутній висновок комісії, яка уповноважена визначити розмір збитків, заподіяних позивачу, колегія суддів вважає, що рішення суду у цій частині слід залишити без змін.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не застосував закон, який підлягав застосуванню - ст. 387, 390 ЦК України, - не заслуговує на увагу, оскільки суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин, які виникли між сторонами, і застосував норми права, які ці правовідносини регулюють.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до тлумачення апелянтом норм чинного законодавства на власний розсуд, і висновків суду 1 інстанції не спростовують.

Судом у достатньо повному об'ємі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірені доводи сторін і їм дана належна оцінка, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі наданих доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

У частині стягнення моральної шкоди рішення суду позивачем фактично не оспорюється, оскільки в апеляційній скарзі відсутні доводи з цього приводу, а представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що із рішенням суду у цій частині згоден. Тому у частині стягнення моральної шкоди рішення суду апеляційним судом не ревізується.

Керуючись ст.307, 308 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: