Ухвала

іменем україни

27 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Миколаївської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про знесення самовільного будівництва, за касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 15 липня 2014 року

в с т а н о в и л а:

У серпні 2009 року Миколаївська міська рада звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідачами було здійснено самочинне будівництво з облаштуванням підвального приміщення та мансарди на місці знесених квартир №№ 14,15,16 у будинку АДРЕСА_1. При здійсненні зазначених робіт відповідачами також була самовільно зайнята земельна ділянка, яка належить територіальній громаді міста. За вчинення зазначених дій ОСОБА_3 була притягнута до адміністративної відповідальності та на її ім'я видано припис про припинення будівельних робіт. Вважаючи, що відповідачі допустили порушення положень чинного законодавства України, позивач, який неодноразово змінював позовні вимоги, остаточно просив суд зобов'язати відповідачів звільнити самовільно зайняту земельну ділянку загальною площею 62 кв. м у дворі загального користування по АДРЕСА_1 шляхом знесення самовільно побудованих споруд та житлової мансарди зазначених квартир.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2014 року у задоволенні позову Миколаївської міської ради відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 15 липня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги Миколаївської міської ради задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 55 кв. м у дворі загального користування по АДРЕСА_1 шляхом зносу самовільно побудованих прибудов до квартир № 14, 16 та житлової мансарди другого поверху над цими квартирами.

Зобов'язано ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 7 кв. м у дворі загального користування по АДРЕСА_1 шляхом зносу самовільно побудованих прибудов до квартири № 15 та житлової мансарди другого поверху над цією квартирою.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі заявники просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов пред'явлений неналежним позивачем.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що відповідачі здійснили самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без належного дозволу та належно затвердженого проекту та при наявності припису щодо припинення будівельних робіт.

Проте повністю погодитись з такими висновками апеляційного суду не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимога рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що ОСОБА_3 є власником квартир № 14 та № 16 у будинку АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 77, 86-87).

ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 94-95).

Розпорядженням адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27 березня 2008 року № 309-р ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво нежитлової прибудови до квартири № 14 розміром 7,20х4,20 та нежитлової квартири № 15 розміром 2,5х3,8, збільшення веранди на 2,5х1,5 та перепланування зазначених квартир по АДРЕСА_1.

Як вбачається з листа заступника голови адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 16 грудня 2008 року, на підставі зазначеного розпорядження ОСОБА_3 було фактично повністю знесено частину житлового будинку, де були розташовані квартири № 14, 15, 16 та здійснено нове будівництво з улаштуванням підвального та мансардного поверхів (т. 1, а.с. 17).

Зазначене будівництво було здійснено без затвердженого управлінням містобудування та архітектури робочого проекту та дозволу інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області на виконання будівельних робіт, у зв'язку з чим ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності (т. 1, а.с. 11, 12).

Розпорядженням адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 03 березня 2009 року № 149-р скасовано розпорядження адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27 березня 2008 року № 309-р про надання відповідачам дозволу на будівництво прибудов до квартир (т. 1, а.с. 10).

З матеріалів технічної інвентаризації вбачається самочинне будівництво: у квартирі № 14, при цьому самовільно зайнято 43 кв. м земельної ділянки, яка належить територіальній громаді міста; у квартирі № 15 та самовільно зайнято 7 кв. м земельної ділянки; у квартирі № 16 та самовільно зайнято 12 кв. м земельної ділянки (т. 1, а.с. 79, 85, 92, 114).

Судами також установлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 належить до земель державної власності, повноваження щодо розпорядження якими здійснює Миколаївська міська рада.

Порядок будівництва нерухомого майна врегульовано відповідними нормативними актами, а саме: Земельним кодексом України; ЦК України; законами України: "Про основи містобудування", "Про регулювання містобудівної діяльності", "Про архітектурну діяльність", "Про пожежну безпеку", "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", "Про охорону навколишнього природного середовища", "Про екологічну експертизу", "Про охорону культурної спадщини"; Порядком видачі будівельного паспорта забудови земельної ділянки, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 5 липня 2011 року № 103, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 липня 2011 року за № 902/19640.

Спеціальною матеріально-правовою нормою, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визнано самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно із частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України та статті 3 ЦПК України.

Так, відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Разом з тим, розглянувши спір у порядку цивільного судочинства, апеляційний суд залишив поза увагою, що позивач - Миколаївська міська рада - звернулась до суду як суб'єкт владних повноважень на виконання владних управлінських функцій щодо захисту інтересів територіальної громади м. Миколаєва та не перевірив, чи не є відносини між сторонами публічно-правовими та чи підлягає зазначений спір вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Так, п. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-137цс14.

Крім того, задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що відповідачі здійснили самочинне будівництво без належного дозволу та належно затвердженого проекту та при наявності припису щодо припинення будівельних робіт.

За змістом ч. 7 ст. 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Знесення самочинного об'єкту нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень.

Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.

При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з'ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України "Про основи містобудування", "Про архітектурну діяльність", "Про регулювання містобудівної діяльності", постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт" від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

За змістом ст. 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва співвласник може заявити за умови доведеності факту порушення своїх прав самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами ст. ст. 3, 15, 16, 391 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, згідно з якими власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тому суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-180цс14 від 19 листопада 2014 року).

Вирішуючи справу, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України обставини справи встановив неповно, не з'ясував, які саме будівельні норми порушені надбудовою мансарди над квартирами відповідачів та чиї права були порушені при цьому; чи є ці порушення будівельних норм істотними, чи можлива перебудова самовільного будівництва та у чому вона полягає, чи відмовляються відповідачі від такої перебудови; чи підлягає розгляду справа в порядку цивільного судочинства та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Враховуючи те, що порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 15 липня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук Судді:В.І. Амелін