Справа № 462/3079/14 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/2984/15 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Глинський О.А.,

за участі позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради про визнання права власності, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Львівської міської ради про визнання права власності - відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити його позовні вимоги. Вважає рішення таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню. Зазначає, що судом не враховано, що спірне майно не має власника, так як власник цієї частки ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Також, судом проігноровано, що позивачем в судовому засіданні було чітко надано пояснення неможливості виникнення права власності на спірне майно в порядку спадкування, оскільки на момент смерті та відкриття спадщини після померлої діяв ЦК УРСР введений в дію 1.01.1964р., згідно якого в жодну категорію спадкоємців позивач не потрапляв. Також, судом проігноровано те, що на момент відкриття спадщини після померлої ОСОБА_4, позивач не міг бути утриманцем ОСОБА_4, оскільки не був інвалідом, мав постійне місце праці та перебував у віці 49 років.

Представник відповідача у судове засідання не з'явилася, причин неявки не повідомила.. Незважаючи на неявку представника відповідача суд вважав за можливе проводити розгляд справи у її відсутності, зважаючи на те, що відповідач належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Як вбачається із змісту рішення, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що за позивачем не може бути визнано право власності на спірну 1/6 частину квартири за набувальною давністю, оскільки: спірне майно має власника, якого позивач знає та чітко вказує, а також відсутні докази того, що така за життя відмовилась від спірного майна. Також, суд вважав, що існує інша підстава для виникнення права власності позивача на спірне майно, а саме спадкування. Так, власник майна - рідна сестра бабці позивача ОСОБА_4 та суду не надано належних та допустимих доказів неможливості набуття права власності на спірне майно шляхом спадкування з тих чи інших причин. Крім цього, нотаріусом у листі позивачу не зазначено про неможливість набуття права власності на спірне майно шляхом спадкування, а лише вказано про дії, які слід позивачу вчинити.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції обставинам справи та вимогам закону не відповідають, а обставини, які суд вважав встановленими - не доведені.

Відповідно до ст. 344 ЦК України 1. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. 2. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. 3. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. 4. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7.02.2014 року відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України (далі - ЗК), зокрема статтею 119.

П. 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Крім цього, згідно п. 13 цієї ж Постанови можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 добросовісно заволодів спірною 1/6 часткою квартири (так він не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, добросовісно помиляючись та вважаючи себе спадкоємцем колишнього власника вказаного майна ОСОБА_4, його далекої родички), володіє нею з цього часу відкрито та безперервно протягом більш як 12 років, а саме проживає та зареєстрований у спірній квартирі з 1977 року по даний час, здійснює її утримання, сплачує комунальні послуги (будинкова книга, довідка ЛКП «Граніт» №82 від 16.01.2014 року, квитанції про сплату комунальних послуг (а.с.7-11, 13-16).

Крім цього, слід вказати, що власник спірного майна померла ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто у такого майна з 2002 року відсутній власник.

Позивач заволодів майном без достатніх правових підстав, тобто у ОСОБА_2 у 2002 році були відсутні правові підстави для виникнення права власності в момент заволодіння (договір, спадкування, тощо).

Зокрема, що стосується спадкування, то він не відносився до жодної із двох черг спадкоємців померлої згідно ЦК України 1963 року, що діяв на час заволодіння ним майном (ст.ст. 529, 530), заповіт померла на його користь не складала, утриманцем, усиновленим її він теж не був. Інших підстав для спадкування майна померлої у нього не було.

Крім цього, спадкоємців (правонаступників) у померлої немає. Спадкова справа заведена за заявою позивача, який помилково вважав себе спадкоємцем померлої, а на час смерті ОСОБА_4 спадкоємців, які могли прийняти спадщину з нею не проживали та таку фактично ніхто не прийняв (спадкова справа №100/2014 Другої Львівської державної нотаріальної контори, довідки ЛКП «Граніт» №82 від 16.01.2014 року, Корелицької сільської ради Перемишлянського району Львівської області №153 від 8.01.2014 року).

Висновки суду першої інстанції про те, що майно має власника спростовуються наведеним, оскільки власник майна померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Висновки ж про те, що позивач є спадкоємцем померлої та вправі набути право власності з підстав спадкування нічим не обґрунтовані, оскільки, як вказувалось позивач не є спадкоємцем померлої згідно ЦК України 1963 року, що діяв на час відкриття спадщини. Лист же нотаріуса про необхідність встановлення підстав для закликання до спадкоємства відповідно до ст. 531 ЦК України 1963 року №514/02-14 від 17.03.2014 року є фактичною відмовою у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки як вказувалось позивач не був утриманцем померлої і звернення до суду для встановлення такого факту (що рекомендує нотаріус у листі) немає жодного сенсу, оскільки у задоволенні такої заяви буде відмовлено.

Зважаючи на вказане у ОСОБА_2 є всі підстави для звернення до суду з таким позовом в порядку ст. 344 ЦК України, такий вірно пред'явлено до Львівської міської ради за відсутності власника майна та його правонаступників та підлягає до задоволення.

Крім цього, такий висновок колегією суддів зроблений і з врахуванням того, що інші співвласники квартири ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (кожен по 1/6 частині) такі обставини наведені позивачем підтверджують та вимоги підтримують, що підтвердили у нотаріально посвідчених заявах (а.с. 103, 105, 106, 107).

Рішення ж суду про відмову в такому позові слід скасувати з ухваленням нового про задоволення позову. Вказаним слід визнати обґрунтованою та задовольнити апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 березня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді : В.Я. Бакус

Т.А. Гірник