Справа № 752/4413/14-ц С
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6374/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Антонова Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі головуючого-судді: Шкоріної О.І.,

суддів: Котула Л.Г., Слюсар Т.А.,

при секретарі: Басюк Ю.В.,

за участю: позивача -ОСОБА_3

представника позивача - ОСОБА_4

представника відповідача - Воронцової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_3, на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 19 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживача та визнання договору споживчого кредиту недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживача та визнання договору споживчого кредиту недійсним.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 18 січня 2008 року між нею та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір №935/2-003, відповідно до умов договору, Банк надав їй кредит в розмірі 34 300,00 дол. США. Зазначає, що, згідно Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених НБУ, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані, під час укладення договору, попередити споживача про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач та надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків та комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Разом з тим, вказані дії при укладенні договору з нею з боку Банку вчинено не було. Вважає, що відбулося порушення її прав, як споживача, оскільки умови договору є несправедливими та такими, що порушують принцип рівності учасників правовідношення, а тому наявні підстави для визнання договору недійсним.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 березня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживача та визнання договору споживчого кредиту недійсним.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, який задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зазначив, що рішення є необґрунтованим, таким що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права. Зауважив, що в зв'язку з необізнаністю ОСОБА_3 про усі обставини щодо отримання фінансової послуги (споживчого кредиту) виникає істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на її шкоду. І тому є усі правові підстави вважати умови кредитного договору несправедливими, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

В судовому засіданні позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили їх задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив їх відхилити, рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору кредиту, суд першої інстанції правильно виходив з того що оспорюваний договір був укладений з дотриманням діючого законодавства, судом не встановлено порушень з боку відповідача при укладенні кредитного договору вимог, зазначених в ст.203 ЦК України, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, а також не допущено порушень законодавства, що регулює обіг національної та іноземної валюти України. Також вважав вимоги позивача недоведеними.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим судом обставинам та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Так, судом встановлено і підтверджується дослідженими в судовому засіданні і наявними в матеріалах справи доказами, що 18 січня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 935/2-003, згідно з умовами якого останній було надано кредит в сумі 34 300 доларів США, зі сплатою 13,50% річних за кредитом, та комісій, в розмірі та в порядку, визначеному Тарифами на послуги по наданню кредитів, що містяться у Додатку №1 до договору, який є невід'ємною складовою частиною договору кредиту, в межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом, з наступним графіком зменшення ліміту кредитної лінії та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 16 січня 2023 року на умовах визначених цим договором.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення відповідачем в момент укладення кредитного договору норм Цивільного Кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року, спростовуються наступним.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору. Разом з тим, зі змісту статті 1054 кодексу можна зробити висновок, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обов'язок позичальника повернути суму кредиту, що має бути виконано у певний час.

За положеннями статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93.

Підписуючи кредитний договір, позичальник ОСОБА_3 погодилася з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені цим договором. При цьому підписанням даного договору позичальник висловив свою обізнаність з діючими тарифами банку та обов'язковими платежами, передбаченими чинним законодавством України.

Як вбачається з Додатку №2 до Договору №935/2-003, на якому також наявний підпис ОСОБА_3, що підтверджує її ознайомлення, останній було доведено до відома детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту.Також у вказаному додатку прописано, що позичальника було повідомлено про можливість понесення додаткових витрат, у разі здійснення останнім валютно-обмінних операцій по комерційному курсу банку на день здійснення операцій.

Відповідно до п. д) ч. 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Постанова НБУ №168 від 10.05.2007 року містить аналогічні зобов'язальні норми для банків про інформування клієнтів-споживачів перед укладенням відповідного кредитного правочину щодо сукупної вартості кредиту, тощо.

Пункт 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту лише конкретизує розпис можливих складових загальної вартості кредиту для споживача. Тобто, йдеться про інформування банком позичальника про ринкові ціни та розмір встановлених законом платежів за послуги та дії, необхідні для укладення договору про споживче кредитування та його реалізації.

Обов'язок банку інформувати споживача про вартість додаткових послуг, пов'язаних з отриманням ним кредиту, кореспондується з правом споживача на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, встановлених п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не визначають нових, порівняно з Законом, вимог до змісту договору, а стосуються лише особливостей, притаманних договорам про надання споживчого кредиту щодо інформування споживача про сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту.

Підставою для визнання договору недійсним є порушення загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України, якою визначено основні критерії чинності правочину. Зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

В даному випадку кредитний договір № 935/2-003 від 18 січня 2008 року відповідає всім вимогам чинного законодавства, тому немає підстав для визнання його недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтями 6 та 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При розгляді даної справи наявними в справі доказами не встановлено підстав відповідно до ст. 203 ЦК України, згідно з якими необхідно визнати недійсним вищевказаний кредитний договір. Також відсутні підстави вважати, що положеннядоговору є несправедливими або нерозумними, а оцінка надана позивачем, є суто суб'єктивною та випливає з його особистої зацікавленості як сторони договору у зменшенні своїх грошових зобов'язань.

За правилами ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Кредитний договір між сторонами укладений в письмовий формі. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткова ставка, порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Відповідно до ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків, на території України за зобов'язанням допускаються у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

За таких обставин, доводи апеляційної скарги в тій частині, що умови кредитного договору в частині вираження зобов'язання в іноземній валюті, виконання зобов'язання в іноземній валюті є несправедливими, так як всупереч добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, споживача кредитних послуг, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення суду.

Умови кредитного договору щодо визначення валюти кредиту, зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливості зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Відповідно до п.3 ст.3 та ст. 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Враховуючи, що обов'язки сторін встановлені договором, який має обов'язкову силу для них, ОСОБА_3 є особою зобов'язаною, а тому доводи апеляційної скарги в тій частині, що умови договору є несправедливими та такими, що посягають на свободу волевиявлення позичальника не заслуговують на увагу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, викладених в оскаржуваному рішенні, які зроблені судом на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами. Виконавши всі вимоги цивільного судочинства, суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів , -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 19 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: