Справа №490/4381/15-ц 24.11.2015 24.11.2015 24.11.2015
Провадження №22-ц/784/2820/15
Суддя у першій інстанції - Черенкова Н.П.
Доповідач суду апеляційної інстанції - Шолох З.Л.
Ухвала

Іменем України

24 листопада 2015 року м. Миколаїв.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання - Гордієнко С.С.,

за участю представника відповідача - Козачок І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 серпня 2015 року про закриття провадження, постановлену у справі за

позовом

ОСОБА_4 до Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про повернення безпідставно набутих грошових коштів,

встановила:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про повернення безпідставно набутих грошових коштів.

В обгрунтування позову ОСОБА_4 вказував, що 22 липня 2014 року він сплатив 6800 грн. штрафу на виконання постанови заступника начальника Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області (далі - Інспекція) від 17 березня 2014 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 188-42 КУпАП України (за невиконання припису про порушення у сфері містобудівної діяльності). Зазначена сума штрафу перерахована до Державного бюджету України.

Позивач вказував, що постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2015 року задоволена його заява про скасування постанови посадової особи Інспекції про накладення штрафу, тому він безпідставно поніс витрати на сплату штрафу.

Посилаючись на викладені обставини та вимоги ст. 1212 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача 6800 грн. як безпідставно отриманих грошових коштів.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 серпня 2015 року провадження у справі закрите на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, у зв'язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність закриття провадження у справі, просив ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, який вважав ухвалу суду обґрунтованою, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія судів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має розглядатися за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки фактично вирішується питання про поворот виконання рішення, постановленого в адміністративній справі.

Колегія не погоджується з таким висновком суду.

Пунктом 1 ч.1 ст. 205 ЦПК України передбачено, що суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За змістом ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Законом може бути визначено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження (ч. 3 ст. 15 ЦПК України).

У статтях 2, 17 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 КАС України).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Критеріями розмежування справи цивільного судочинства від справи адміністративного судочинства є одночасно: суб'єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

У п. 30 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз'яснено, що за змістом ч.1 ст.2, п. 2 ч.1 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби. Спори з приводу безпідставно сплачених (без достатньої правової підстави) грошових сум не є публічно-правовими, тому відповідні заяви слід розглядати в порядку цивільного судочинства (ст. ст. 1212, 1213 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи, 17 березня 2014 року посадовою особою Інспекції відносно позивача винесена постанова, згідно із якою його притягнуто до адміністративної відповідальності по ч.1 ст. 188-42 КУпАП України у вигляді штрафу в дохід держави (за невиконання припису про порушення у сфері містобудівної діяльності).

5 травня 2014 року Заводським відділом ДВС відкрите виконавче провадження з примусового виконання вказаної постанови про адміністративне правопорушення й 22 липня 2014 року позивачем сплачено 6 800 грн. штрафу в дохід держави (а.с. 8).

Зазначена сума штрафу перерахована позивачем до Державного бюджету України.

23 липня 2014 року Заводським відділом ДВС винесена постанова про закінчення виконавчого провадження з виконання постанови про адміністративне правопорушення на підставі п. 8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з повним фактичним виконанням виконавчого документа (а.с. 12).

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2014 року позивачу відмовлено у задоволенні адміністративного позову до Інспекції про скасування постанови від 17 березня 2014 року про накладення адміністративного штрафу.

Вказана постанова суду скасована постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2015 року за заявою ОСОБА_4 про її перегляд за нововиявленими обставинами і постанова Інспекції від 17 березня 2014 року про накладення адміністративного штрафу скасована (а.с. 17).

Звертаючись до суду з цивільним позовом та посилаючись на вимоги ст. 1212 ЦК України, позивач просив повернути йому суму штрафу перерахованого до Державного бюджету України, вважаючи його отриманим відповідачем безпідставно.

Отже, предметом спору у даній справі є повернення суми штрафу безпідставно отриманої відповідачем.

За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За такого, вказаний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому необхідно звернути увагу на те, хто є належним відповідачем у справі (Державна казначейська служба України чи Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області).

За таких обставин, у зв'язку з порушенням районним судом норм процесуального права та на підставі п. 4 ч.1 ст. 311 ЦПК України, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 303, 311, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 серпня 2015 року скасувати, а справу направити до того ж суду для продовження розгляду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: