Провадження № 2/127/1108/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2015 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Луценко Л.В.,

при секретарі Завадюк О.І.,

за участю: прокурора Карманчук Л.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності, який в процесі судового розгляду уточнила, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку від 15.10.1963 року, посвідченого державною нотаріальною конторою 21.10.1963 року та зареєстрованого в реєстрі за №63, ОСОБА_5 на праві особистої власності належав житловий будинок з підсобними приміщеннями, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Нагірна, 63.

У вищезазначеному будинковолодінні проживав ОСОБА_5 разом із дружиною ОСОБА_6

08.11.1984 року в м. Вінниці померла ОСОБА_6, а 30.11.1987 року в м. Вінниці помер ОСОБА_5

ОСОБА_7 доводився двоюрідним братом батька позивача ОСОБА_8 Батьки позивача та й сама позивач підтримували з померлим та його дружиною за життя родинні відносини. Після смерті ОСОБА_6 позивач допомагала ОСОБА_5 по господарству, опікувалась останнім, а тому ще за життя ОСОБА_5 сім`я позивача переїхала проживати до нього у належний йому будинок, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Нагірна, 63, де і проживають до цього часу.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складалось в тому числі із спірного житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Нагірна, 63.

Однак, як згодом стало відомо, за життя ОСОБА_7 склав заповіт, відповідно до змісту якого на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, заповідає свої племінниці ОСОБА_3 відповідачу по справі.

Знаючи про те, що позивач та її сім`я проживали за погодженням з померлим ОСОБА_7 у його будинку та однією сімєю з останнім, відповідач фактично не претендувала на спадковий будинок. А тому, відповідач запропонувала позивачу купити у неї вищезазначене будинковолодіння, уклавши з нею договір купівлі-продажу.

А тому, сторонами за погодженням 13.02.2000 року було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку у формі розписки, відповідно до змісту якого відповідач отримала від позивача грошові кошти у розмірі 20 000 грн. в рахунок оплати вартості житлового будинку за адресою: м. Вінниця, вул. Нагірна, 63, за договором купівлі-продажу житлового будинку. Окрім того, у розписці зазначено, що відповідач не заперечує проти здійснення позивачем ремонтних робіт у будинковолодінні, відновленні технічної документації на житловий будинок. Також, в послідуючому сторони зобовязались укласти договір купівлі-продажу будинку, посвідчений нотаріально.

Після укладеного договору позивач повністю його відремонтувала, зробивши капітальний ремонт у будинку, поміняла вікна, двері, підвела до будинку водогін, газопостачання, відновила електропостачання, таким чином позивач зробила останній придатним для проживання.

Однак, коли будинок за рахунок позивача став комфортним та придатним для проживання, відповідач відмовилась від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, та вчиняє всі дії, щоб виселити позивача та її родину із спірного будинку.

А відтак, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 13.02.2000 року між нею та відповідачем на будинковолодіння з господарськими приміщеннями та спорудами по вул. Нагірній, 63 в м. Вінниці, та визнати за нею право власності на останнє, скасувавши право власності та його реєстрацію за відповідачем.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник за довіреністю ОСОБА_4 уточнені позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні останніх відмовити у звязку з безпідставністю.

Заслухавши пояснення сторін, думку прокурора Карманчук Л.В., яка заперечувала проти задоволення позову, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_3 являється власником будинку, що розташований за адресою: м. Вінниця, вул. Нагірна, 63, згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.10.2012 року, яке ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 02.04.2013 року залишено без змін, у цивільній справі №221/4587/2012 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Комунальне підприємство «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», Друга вінницька державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Друга вінницька державна нотаріальна контора про встановлення факту прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом і визнання права власності в порядку спадкування за заповітом (а.с.140-141).

Так, вищезазначеним рішенням суду зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_9, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Друга вінницька державна нотаріальна контора про встановлення факту прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом і визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задоволено, встановлено факт прийняття ОСОБА_3 спадщини в порядку спадкування за заповітом житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Нагірна, 63, після смерті ОСОБА_5, який помер 30.11.1987 року; визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Нагірна, 63, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, який помер 30.11.1987 року (а.с.141 зворот).

Окрім того, право власності ОСОБА_3 на вищезазначений житловий будинок зареєстровано у встановлено законом порядку, що підтверджується Витягом з державного реєстру прав власності на нерухоме майно №1450552, наданого 21.03.2013 року Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області (а.с.142).

Як стверджує позивач та її представник в судовому засіданні, 13.02.2000 року між сторонами по справі було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку у формі розписки, відповідно до змісту якого відповідач отримала від позивача грошові кошти у розмірі 20 000 грн. в рахунок оплати вартості житлового будинку за адресою: м. Вінниця, вул. Нагірна, 63, за договором купівлі-продажу житлового будинку. Окрім того, у розписці зазначено, що відповідач не заперечує проти здійснення позивачем ремонтних робіт у будинковолодінні, відновленні технічної документації на житловий будинок. Також, зі змісту останньої вбачається, в послідуючому сторони зобовязались укласти договір купівлі-продажу будинку, посвідчений нотаріально (а.с.8).

Позивач та її представник в судовому засіданні стверджували, що, оскільки, як вбачається зі змісту розписки, сторони, укладаючи договір, домовились щодо усіх істотних умов договору, відбулось повне виконання договору, проте відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, останній повинен бути визнаний дійсним судом.

Натомість, відповідач та її представник в судовому засіданні заперечили факт укладення між сторонами договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, так як і передачу позивачем відповідачу коштів у розмірі 20 000 грн.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01 січня 2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.1 ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Окрім того, договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів (ч.2 ст.227 ЦК УРСР).

У відповідності до ст.47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, сторонами не було дотримано обовязкової нотаріальної форми договору купівлі-продажу житлового будинку, і, як наслідок, останній не був зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. А відтак, за приписами ст.47 ЦК УРСР недодержання нотаріальної форми договору сторонами по справі тягне за собою недійсність угоди купівлі-продажу житлового будинку від 13.02.2000 року.

Разом з тим, згідно ч.2 ст.47 ЦК УРСР якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (в тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна.

Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК УРСР).

Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК УРСР, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу житлового будинку про визнання якого дійсним ставиться питання, не був нотаріально посвідчений і доказів, які б свідчили про те, що відповідач ухилялась від нотаріального оформлення цього договору не надано.

Окрім того, суд звертає увагу, що договір купівлі-продажу житлового будинку датований 13.02.2000 року, в той час як відповідач стала власником житлового будинку на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.10.2012 року, державна реєстрація ж права власності за відповідачем на даний будинок взагалі відбулась 28.02.2013 року, що взагалі виключає можливість станом на 2000 рік укладення між сторонами будь-яких зобовязань з приводу спірного майна.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені (ст.321 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Проте, як вбачається з матеріалів справи рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.03.2014 року у цивільній справі №127/18407/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні нерухомими майном, шляхом примусового виселення без надання іншого житла, позов задоволено, вирішено усунути ОСОБА_3 перешкоди в користуванні житловим будинком, що розташований за адресою: м. Вінниця, вул. Нагірна, 63, шляхом виселення ОСОБА_1, ОСОБА_10 з житлового будинку, без надання іншого житлового приміщення (а.с.13-14).

Окрім того, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.04.2015 року, яка ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 25.05.2015 року залишена без змін, за заявою першого заступника прокурора м. Вінниці в інтересах ОСОБА_3 про повторне виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_10, заяву задоволено, повторно виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_10 з житлового будинку, що розташований за адресою: м. Вінниця, вул. Нагірна, 63, відповідно до п.11 ст.78 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.169).

Таким чином, вищезазначеними судовими рішеннями достеменно встановлено, що позивачем та її сімєю чиняться перешкоди відповідачу у володінні, користуванні та розпорядженні майном, в той час, коли остання проживає у непридатних для проживання умовах за адресою: с. Вінницькі Хутори, вул. Ювілейна, 9, Вінницький р-н, про що свідчать фотокартки, які містяться в матеріалах справи (а.с.162-163), довідка виконкому Вінницько-Хутірської сільської ради вих.№1983 від 06.11.2014 року (а.с.165), що є неприпустимим.

Відповідно до ст.10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.47, 48, 224, 227 ЦК УРСР, ст.ст.316, 319, 321 ЦК України, ст.ст.10, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: