Справа № 372/1450/15-ц
провадження 2-688/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Мори О.М.,

при секретарі: Василенко О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Обухові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

03 квітня 2015 року Позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми.

В позовних вимогах зазначає, що вона спільно з Відповідачем по справі є власником квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 серпня 2010 року за відповідачем по даній справі ОСОБА_2 визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

В даний час відповідач ОСОБА_2 займає кімнату площею 14,5 кв. м. а позивачка та її донька - ОСОБА_3, займають кімнату площею 20,9 кв.м.

В позовних вимогах також зазначає, що в лютому 2012 року вона та відповідач по справі ОСОБА_2 домовились про необхідність проведення ремонту в усій квартирі АДРЕСА_1, так як квартира була придбана без будь-якого ремонту.

Крім того, проведення ремонту було вкрай необхідним для того, щоб їх спільна донька ОСОБА_3 мала можливість мешкати та виховуватися у належних умовах, які не завдавали б шкоду її фізичному та духовному розвитку.

Позивачка зазначає, що оскільки ОСОБА_2 в період проведення ремонтних робіт не мав грошових коштів на ремонт квартири, то вони домовились, що ремонт квартири буде зроблено за рахунок позивача по справі, а відповідач повинен буде до кінця 2014 року відшкодувати ? частину витрачених позивачем грошових коштів на ремонт спільної квартири.

Вартість послуг по ремонту квартири разом з будівельними матеріалами позивачем оцінено в 189180 гривень. Оскільки Відповідач повернув Позивачці частину грошових коштів у розмірі 4000 гривень то Позивачка просить суд стягнути з Відповідача 90590 гривень. (Половина коштів витрачених на ремонт за виключенням частково повернутої суми).

В судовому засіданні Позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі з підстав наведених в позові.

Представник Відповідача та Відповідач просили відмовити в задоволенні позовних вимог, надали до суду письмові заперечення проти позовних вимог.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні повідомив, що з позивачем по справі він перебуває в дружніх відносинах та в 2012 році на підставі усної домовленості з позивачем здійснював ремонт в квартирі АДРЕСА_1. Свідок пояснив, що з ними домовлялись про проведення ремонту всієї квартири, при цьому обговорення проводилось за участю ОСОБА_2 За виконані ремонтні роботи з будівельниками розраховувалась ОСОБА_1, звідки вона брала кошти йому невідомо, але за виконані роботи їм було сплачено позивачем близько 64 тисяч гривень, скільки коштів було витрачено на матеріали йому невідомо. Також свідок зазначив, що під час проведення ремонтних робіт будівельники проживали в квартирі та чули розмови між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що останній повинен відшкодувати позивачці половину вартості виконаних робіт.

Аналогічні пояснення в судовому засіданні були надані свідком ОСОБА_5

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, які з'явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, та на підставі наявних у справі доказів вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Враховуючи зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм та рекомендацій Верховного суду України.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до норми статті 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що сторони по справі є співвласниками квартири АДРЕСА_1., на підставі свідоцтва про право власності на житло. У спільній квартирі зареєстровані та постійно проживають позивач з донькою та відповідач. Договір між сторонами про порядок володіння та користування спільним майном не укладався.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами позивачем були понесені витрати на утримання квартири, що є їх спільною сумісною власністю, а саме на проведення ремонту спільної з Відповідачем квартири АДРЕСА_1

Витрати на управління, утримання і збереження квартири, що полягають у проведенні ремонтних робіт, становлять 189180 грн., що підтверджується відповідними квитанціями про оплату відповідних сум за договорами, актами здачі-приймання наявними в матеріалах справи.

Ні відповідачем ні його представником не надано суду доказів, які б спростовували зазначені обставини, тому вимоги в частині проведених ремонтно-будівельних робіт спільного майна є доказаними.

Відповідно до п. 18, 35, 41 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. N 572, власники квартир, наймачі та орендарі зобов'язані використовувати приміщення житлових будинків за призначенням, забезпечувати збереження жилих і підсобних приміщень квартир та технічного обладнання будинків, дотримуватися правил пожежної безпеки. При появі несправностей у квартирі вживати заходів до їх усунення власними силами або силами підприємств по обслуговуванню житла.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 серпня 2010 року за відповідачем по даній справі ОСОБА_2 визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Згідно вимог ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст.60 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними ( ст.369 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 90590 гривень суд приходить до наступних доводів.

Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (ст.68 СК України).

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Ні позивачем ОСОБА_1 ні її представником не надано суду належних доказів на підтвердження того, що проведення робіт, квартири АДРЕСА_1 було узгоджено з відповідачем по справі. За таких обставин суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 57, 60, 88, 212-214 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд Київської області.

СуддяМора О. М.