АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Волошиної В.М.

при секретарі П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою тимчасово виконуючого обов'язки директора Державного підприємства «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні» на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні» про стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні, суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суму вихідної допомоги та компенсацію за невикористану відпустку, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 752/947/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10771/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Новак А.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ДП «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні», про стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні, суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суму вихідної допомоги та компенсацію за невикористану відпустку, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість з виплати заробітної плати у період з вересня 2013 року по серпень 2014 року у сумі 32 838,95 грн., вихідну допомогу у розмірі 4 373,25 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 3 123,75 грн., середній заробіток за період з 14 серпня 2014 року по дату ухвалення рішення.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що позивач починаючи з березня 2013 року працювала на посаді провідного інженера Інформаційно-економічного відділу ДП «Державний науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні».

Наказом № 26 від 12.08.2014 року позивач була звільнена з 13 серпня 2014 року з посади провідного інженера Інформаційно-економічного відділу у зв'язку із скороченням штату (чисельності) працівників. Але у зв'язку зі звільненням з неюне було проведено повний розрахунок.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з Державного підприємства «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні» на користь ОСОБА_1 66 575,45 грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 665,75 грн.

27 лютого 2015 року ТВО директора ДП «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні» подав до суду заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року вказану заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду першої інстанції, ТВО директора ДП «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні» подав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, просив його скасувати та направити справу на новий розгляд.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилався на те, що суд першої інстанції не правильно визначив суму, яка була нарахована та невиплачена позивачу, оскільки згідно даних бухгалтерського обліку ДП «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні» за період з 01.09.2013 року по 13.08.2014 року ОСОБА_1 була нарахована, але не виплачена заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога при звільненні у загальній сумі 24 045,87 грн.

Судом першої інстанції не було враховано, що у рамках виконавчих проваджень вже здійснюється заборгованість по заробітній платі позивачу у розмірі 69 034,03 грн., що значно перевищує заборгованість по заробітній платі перед позивачем за весь період її роботи.

Крім того, на думку апелянта, суд безпідставно задовольнив вимогу позивача про виплату їй середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні, оскільки ст.117 КЗПП України передбачає обов'язковою умовою даної виплати вину підприємства у невиплаті платежів звільненому працівнику у день звільнення. Проте вина відповідача, у невиплаті вказаних платежів, відсутня, оскільки на момент звільнення ОСОБА_1 усі рахунки та кошти ДП «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні» були арештовані ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві, а тому підприємство не мало жодної можливості розрахуватися з позивачем на дату її звільнення.

У судовому засіданні ТВО директора ДП «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні» - ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що ОСОБА_1. починаючи з березня 2013 року працювала на посаді провідного інженера Інформаційно-економічного відділу Державного підприємства «Державний науково-дослідний та проектно-конструкторський |І інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні».

Наказом № 26 від 12.08.2014 року позивач була звільнена з 13 серпня 2014 року з посади провідного інженера Інформаційно-економічного відділу у зв'язку із скороченням штату чисельності) працівників.

В день звільнення відповідачем не було здійснено розрахунку з ОСОБА_1., про виник спір.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, посилаючись на ст. ст. 44, 47, 116, 117 КЗпП України, виходив з того, що відповідач не провів усі розрахунки з позивачем у день звільнення, а тому вказані у позові суми підлягають стягненню з відповідача.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі, з наступних підстав.

Так, в своєму позові позивач, в тому числі, просила суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за останні два місці роботи (червень та липень 2014 року), у розмірі 5 622,81 грн. - 810,61 грн. = 4 812,2 грн., оскільки зі слів позивача вона у вказаний період працювала 27 робочих днів, а тому її заробітна плата повинна була бути нарахована у розмірі 2 766,36 грн. та 2 856,45 грн., відповідно, натомість відповідач нарахував їй тільки 691,58 грн. та 119,03 грн., відповідно.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач не довів належними та обґрунтованими доказами вказану обставину, оскільки згідно наявних в матеріалах справи табелях обліку робочого часу працівників підприємства за червень та липень 2014 року ОСОБА_1 відпрацювала 3 та 0,625 днів, відповідно.

Інших даних про кількість відпрацьованих нею днів за червень та липень 2014 року матеріали справи не містять, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, тому вказана сума не підлягає стягненню з відповідача, а загальну сума стягнення зменшенню на 4 812,2 грн.

Крім того, позивач просила стягнути з відповідача компенсацію за 15 днів невикористаної відпустки, при цьому не надала суду доказів на підтвердження такої кількості днів, що не було враховано судом першої інстанції.

Так, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову, відповідачем було надано суду докази того, що невикористана відпустка ОСОБА_1 складає 8 днів, зокрема, довідку про невикористану відпустку та копії розпоряджень № 19, 47, 06 про надання позивачу відпусток, які колегія суддів вважає належними доказами та бере за основу.

Враховуючи викладене, загальну сума стягнення підлягає зменшенню також на 1457,75 грн. (3 123,75 - 1666 = 1457,75 грн.).

В іншій частині задоволених позовних вимог, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, оскільки вони підтверджуються належним та допустимими доказами, які наявні в матеріалах справи.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги, з посиланням на дані бухгалтерського обліку ДП «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні», про те, що суд першої інстанції не правильно визначив суму, яка була нарахована та невиплачена позивачу, оскільки, за виключенням вказаних вище сум, невиплачена позивачу сума узгоджується з наявними в матеріалах справи даними Пенсійного фонду України, а саме індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 (а.с. 9)

Безпідставними є і доводи апелянта про те, що позов не підлягає задоволенню, оскільки вже триває виконавче провадження по стягненню з відповідача на користь позивача суми заборгованості по заробітній платі у розмірі 69 034,03 грн., оскільки, як було з'ясовано колегією суддів під час розгляду справи, вказана сума не стосується оскаржуваного періоду за який позивач просить стягнути заборгованість з відповідача, а саме з вересня 2013 року по серпень 2014 року.

Колегія суддів також вважає, що апелянтом не було доведено належними доказами те що у невчасній виплаті позивачу боргу по заробітній платі вина підприємства відсутня.

Доводи апелянта про те що на рахунки підприємства був накладений арешт по борговим зобов'язанням по заробітної платі, та в цьому полягає відсутність вини підприємства, не знімає з підприємства обов'язок по проведенню розрахунку з працівником при його звільнені.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року зміні, шляхом зменшення стягуваної з відповідача суми та суми судового збору.

Керуючись ст. ст. 218, 303-305, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу тимчасово виконуючого обов'язки директора Державного підприємства «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні» - задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року в частині стягнення з Державного підприємства «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні» на користь ОСОБА_1 коштів та стягнення судових витрат - змінити, змінивши загальну суму стягнутої заробітної плати з 66 575,45 грн. на 60 302,50 грн. та суму судового збору, зменшивши з 665,75 грн. до 603,02 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді