Номер провадження: 22-ц/785/9926/15
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Сватаненка В.І., Артеменка І.А.

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України - Вожик Тамари Григорівни на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ДП «Інформаційний центр» МЮУ про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу посилаючись на те, що з 18.07.2012 року між нею та відповідачем було укладено контракт за умовами якого вона була призначена на посаду директора Одеської філії ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.

Під впливом тиску та погроз нею, 21.01.2014 року була написана заява про її звільнення за згодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України.

Вважаючи, що заява від 21.01.2014 року була нею написана без її волевиявлення та під впливом тиску, позивач 26.02.2014 року звернулася до генерального директора ДП «Інформаційний центр» із заявою в якій повідомила про відсутність добровільної згоди на припинення трудових відносин та просила розглянути питання щодо скасування наказу про її звільнення. Незважаючи на звернення, ОСОБА_3 було звільнено з займаної посади. Посилаючись на зазначені обставини та вважаючи звільнення незаконним, ОСОБА_3 просила скасувати наказ №38-к від 27.01.2014 року про припинення трудового договору та її звільнення, просить поновити її на посаді директора Одеської філії ДП «Інформаційний центр», стягнувши середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2014 року по справі призначено судову почеркознавчу експертизу, провадження у справі зупинено.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2015 року провадження у справі відновлено.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, визнано незаконним наказ № 38-К від 27.01.2014 року ДП «Інформаційний центр» МЮУ про припинення трудового договору. Зазначеним рышенням суд важав ОСОБА_3 звільненою з посади директора Одеської філії ДП «Інформаційний центр» МЮУ за скороченням штату згідно п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією Одеської філії ДП «Інформаційний центр» з 01.09.2015 року. Стягнуто з ДП «Інформаційний центр» МЮУ в особі ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 247196,50 грн. Стягнуто з ДП «Інформаційний центр» МЮУ в особі ліквідаційної комісії на користь держави судовий збір в розмірі 2471,96 грн.

Вважаючи рішення суду незаконним представник ДП «Інформаційний центр» МЮУ - Вожик Т.Г. звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 частково суд обгрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 18.07.2012 року укладено контракт, за умовами якого ОСОБА_3 була призначена на посаду директора Одеської філії державного підприємства «Інформаційний центр» МЮУ з 18.07.2012 р.

Наказом № 38-К від 27.01.2014 р. по ДП «Інформаційний центр» МЮУ ОСОБА_3 звільнено з займаної посади з 28.02.2014 р. за п.1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. Копія наказу вручено ОСОБА_3 04.02.2014 р. Підставою звільнення стала заява ОСОБА_3 від 21.01.2014 р. про її звільнення за згодою сторін. До часу отримання наказу про звільнення та до 10.02.2014 р. ОСОБА_3 продовжувала працювати на займаній посаді. З 10.02.2014 р. по 28.02.2014 р. ОСОБА_3 перебувала у черговій відпустці.

Не погоджуючись з звільненням, ОСОБА_3 27.02.2014 р. звернулася до відповідача із заявою в якій зазначила, що надана нею згода на звільнення від 21.01.2014 р. не відповідає її волевиявленню та була написана під тиском. Дану заяву з боку відповідача залишено без задоволення.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4, яка є інспектором кадрів ОФ ДП «Інформаційний центр» у судовому засіданні зазначила, що 16.01.2014 р. вона була попереджена про проведення у філії комплексної перевірки. Приблизно об 17-30 г. до них приїхав перевіряючий - ОСОБА_5, який відразу пройшов в кабінет ОСОБА_3 де знаходився приблизно 20 хвилин. Після, він разом з ОСОБА_3 вийшов на вулицю. ОСОБА_3 повернулася сама та сказала, що ОСОБА_5 вимагав щоб вона писала заяву про її звільнення.

Аналогічні покази, дала у судовому засіданні свідок ОСОБА_6, яка працює у філії адміністратором, яка зазначила, що особисто бачила як приїжджав до філії перевіряючий ОСОБА_5, та після нетривалого перебування у директора філії в кабінеті вийшов разом з ОСОБА_3 на вулицю. Після, ОСОБА_3 сказала, що ОСОБА_5 запропонував їй написати заяву про звільнення.

Свідок ОСОБА_7, який працював директором Кримської філії ДП «Інформаційний центр» зазначив, що 20.01.2014 р. з метою проведення перевірки до Кримської філії приїжджав ОСОБА_5 та при розмові з ним запропонував йому написати заяву про звільнення, після отримання відмови, ОСОБА_5 почав погрожувати застосуванням дисциплінарних стягнень. Проте, що ОСОБА_5 таким же чином пропонував звільнитися ОСОБА_3 від дізнався з телефонної розмови від самої ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_5, який на час допиту працював начальником відділу внутрішній безпеки ДП «Інформаційний центр» у судовому засіданні підтвердив той факт, що він дійсно 16.01.2014 р. приїжджав до Одеської філії, перебував та спілкувався лише з директором - ОСОБА_3 приблизно на протязі 30 хвилин, а після, виходив з нею на вулицю та там продовжив спілкування з директором філії. При цьому свідок заперечував висловлювання будь-яких погроз та пропозицій на звільнення ОСОБА_3

Суд зважено та об'єктивно дав оцінку показаням свідка ОСОБА_5

Згідно представленого з боку відповідача розпорядження №60 від 06.12.2013 р.ОСОБА_5 було зобов'язано провести комплексну перевірку філій ДП «Інформаційний центр». Саме на підставі вказаного розпорядження ОСОБА_5 приїжджав до Одеської філії. Проте, будь-яких дій пов'язаних з проведенням перевірки він не здійснював, що фактично було підтверджено самим ОСОБА_5 у судовому засіданні. Разом з тим, у судовому засіданні ОСОБА_5 плутаючись у своїх поясненнях не зміг пояснити мети свого приїзду до Одеської філії.

Згідно проведеного висновку судової почеркознавчої експертизи № 621 від 23.07.2015 р., призначеного ухвалою суду за клопотанням представника відповідача, експертами було встановлено, що заява від 21.01.2014 р. про звільнення за згодою сторін була написана ОСОБА_3, яка під час її написання знаходилася в незвичному психологічному стані. Заявлене клопотання з боку представника відповідача про проведення у справі повторної почеркознавчої експертизи судом відхилено в зв'язку з відсутністю підстав передбачених ч.2 ст. 150 ЦПК України для її призначення.

Встановлені в судовому засіданні фактичні обставини, та оцінка доказів в їх сукупності, дають підстави дійти висновку, що заяву про звільнення від 21.02.2014 р. було написано ОСОБА_3 без вільного волевиявлення.

Підставами припинення трудового договору, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, є угода сторін.

Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року № 9 «Просудову практику розгляду судами трудових спорів», - судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

З урахуванням зазначеного, суд правильно дійшов висновку, що у випадку подання працівником письмової заяви про припинення трудового договору, то вона повинна відповідати внутрішній воли працівника і в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 написала заяву про звільнення її з посади директора ОФ ДП «Інформаційний центр» на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. Проте, за обставинами встановленими судом така заява була написана без вільного волевиявлення, про що нею було зазначено у заяві від 27.02.2014р. на ім'я генерального директора, в якій вона просила не враховувати подану заяву про звільнення, оскільки її було написано під тиском, без її волевиявлення.

За таких обставин суд правильно дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_3 з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України не можна вважати законним, а тому позивач підлягає поновленню на роботі.Оскільки, звільнення позивача суд визнав таким, що відбулося із порушенням вимог трудового законодавства, то наказ про звільнення №38-К від 27.01.2014 р. є незаконним та підлягає скасуванню.

Відповідно до п.18 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992р. у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов'язує ліквідаційну комісію або власника виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч.2 ст. 235). Одночасно суд визнає працівника звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації.

Судом встановлено, що наказом ДП «Інформаційний центр» №513 від 28.07.2015 р. було закрито філії ДП «Інформаційний центр» МЮУ в зв'язку з їх ліквідацією. Наказом ДП «Інформаційний центр» №534 від 28.08.201 5р. було затверджено штат Одеської філії ДП «Інформаційний центр», який був введений в дію з 01.09.2015 р., яким були затверджені 2 штатні одиниці - бухгалтер та юрисконсульт, які фактично не виконують свої посадові обов'язки, оскільки перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. Отже, з урахуванням зазначених вище обставин, ОСОБА_3 не може бути поновлено на посаді директора Одеської філії в зв'язку з його закриттям та відсутністю правонаступництва, тому її слід вважати звільненою за скороченням штату з 01.09.2015 р.

На підставі наказу Міністерства юстиції України № 258/7 від 11.09.2015 р. ДП «Інформаційний центр» МЮУ припинено шляхом його ліквідації, з утворенням ліквідаційної комісії Держінформ'юсту.

Згідно ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином з відповідача в особі ліквідаційної комісії слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.03 2014 р. по 01.09.2015р.у розмірі 247196,50 грн., виходячи із розрахунку відповідно до постанови КМ України від 08.02.1995 р. №100, згідно якого нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Згідно представленої з ОФ ДП «Інформаційний центр» довідки, середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 на час її звільнення складала 525,95 гривень. Кількість робочих днів за період з 01.03.2014 р. по 01.09.2015 р. становить 470 днів. З врахуванням середньоденного заробітку ОСОБА_3 сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначається шляхом складання заробітної плати за останні два повних місяці роботи, діленням зазначеної суми на кількість робочих днів, та помноженою на кількість днів вимушеного прогулу ((14100,00грн. + 7990,00грн.)/42р.дн.)х470дн.)= 247196,50 грн.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання апелянта на неправильну оцінку судом правовідносин щодо припинення трудового договору за взаємною згодою сторін, неправильну оцінку показань свідків, відхилення клопотання відповідача про проведення повторної почеркознавчої експертизи, та неправильну оцінку висновків проведеної експертизи як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є на думку колегії суддів необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України - Вожик Тамари Григорівни - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2015 року- залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: В.І. Сватаненко

І.А. Артеменко