Справа № 457/894/14 Головуючий у 1 інстанції: Василюк Т.В.
Провадження № 22-ц/783/3875/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 30 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - служба у справах дітей Трускавецької міської ради, про втрату права користування житловим приміщенням членами сім`ї, які вибули, -

в с т а н о в и л а:

04 червня 2014 року ОСОБА_2 на підставі ст. 107 ЖК України звернувся в Трускавецький міський суд Львівської області з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - служба у справах дітей Трускавецької міської ради, про втрату права користування житловим приміщенням членами сім'ї, які вибули. Свої вимоги мотивував тим, що до 2002 року його колишня дружина ОСОБА_4 та донька ОСОБА_3 проживали разом із ним в квартирі АДРЕСА_1, яка дісталася йому в спадок від його матері. В 2002 році після розірвання шлюбу його колишня дружина та донька виїхали на постійне місце проживання в м. Харків, де проживають у квартирі АДРЕСА_2. В 2005 році, після закінчення середньої школи у м. Харкові, вона поступила на стаціонарну форму навчання до Харківського національного фармацевтичного університету, де отримала диплом за спеціальністю «клінічна фармація». 06.08.2010 року у м. Харків вона вийшла заміж, після чого разом із чоловіком ОСОБА_5 до 2013 року проживала в м. Полтава за місцем служби чоловіка. 05.01.2011 року ОСОБА_3 у м. Харкові народила дочку ОСОБА_6. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07.05.2013 року (справа 643/3431/13-ц) шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано. Після розлучення його донька та внучка фактично проживають у квартирі АДРЕСА_2 в м. Харків, яка належить її матері ОСОБА_4. З 2008 року відповідачка зареєстрована у його квартирі. Після народження у 2011 році внучки він, за проханням відповідачки, зареєстрував внучку у своїй квартирі. 08.11.2013 року відповідачка без його відома виготовила технічний паспорт, експлікацію та інші документи на квартиру АДРЕСА_1 та без його відома мала намір приватизувати квартиру на себе. Також 10.12.2013 року вона звернулася до Трускавецького міського суду із позовом про встановлення порядку користування квартирою, зміну договору найму, відкриття особового рахунку. Підтвердженням відсутності його доньки та внучки за місцем його реєстрації є акти ТОВ «ТКО «Комфорт-Сервіс» № 45 від 30.12.2013 року, № 22 від 03.02.2014 року, № 87 від 05.05.2014 року та відповідь відділу ДВС Трускавецького міського управління юстиції на запит Трускавецького міського суду від 28.04.2014 року про те, що заборгованість по комунальних та інших платежах, які було сукупно скеровано до нього та ОСОБА_3, було стягнуто особисто з нього. Відтак просить визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - служба у справах дітей Трускавецької міської ради, про втрату права користування житловим приміщенням членами сім`ї, які вибули - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що він є основним наймачем квартири АДРЕСА_1 Крім нього у зазначеній квартирі зареєстровані його дочка ОСОБА_3 та внучка ОСОБА_6. Стверджує, що після реєстрації вони покинули місце проживання та в зазначеній квартирі не проживають більше семи років. Вважає, що суд першої інстанції невірно оцінив докази у справі та прийшов до висновку, який не відповідає обставинам справи. Просить скасувати рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 30 березня 2015 рокута ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 будучи належним чином повідомлена, про що свідчить повідомлення у пресі (а.с. 263-265), в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилася, причину своєї неявки суду не повідомила, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у її відсутності. Також належним чином повідомлена і Служба у справах дітей Трускавецької міської ради (а.с. 262).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням.

Згідно ч. 2 ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Пленум Верховного Суду України в п. 11 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

У квартирі АДРЕСА_1, яка складається з трьох житлових кімнат площею 8,1 кв.м., 11,5 кв.м., 13,7 кв.м., кухні, ванної, туалету, коридору, балкону, загальна площа квартири становить 53,1 кв.м., зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2. Квартира перебуває у комунальній власності.

Позивач (основний квартиронаймач) просить визнати ОСОБА_3 (дочку) та ОСОБА_6 (внучку) такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 у зв'язку з вибуттям їх на інше постійне місце проживання.

Конституцією України (ст. 47) передбачено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками (користувачами) без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, тощо) суд може продовжити пропущений строк. У п. 11 вищевказаної постанови зазначено, що відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

Особи можуть бути визнані на підставі ст. 107 ЖК такими, що втратили це право, в разі одержання жилої площі, вселення на жилу площу членів сім'ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання.

Відповідно до вимог ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Згідно інформації, наданої Управлінням комунальної власності Трускавецької міської ради, рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради № 276 «Про розгляд житлових питань» від 24.12.1997 року, ОСОБА_2, складом сім'ї три особи (він, дружина, дочка) дозволено переоформити договір найму та відкрити на його ім'я особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 168, 170-172).

Як вбачається з довідки № 1595, виданої 30.03.2015 року ТОВ «ТКО Комфорт-Сервіс», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані троє осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2. ОСОБА_3 зареєстрована у вказаній квартирі постійно з 30.09.1993 року, 17.01.2006 року виписувалась на навчання, з 24.07.2008 року знову зареєстрована у спірній квартирі. ОСОБА_6 зареєстрована постійно з 28.02.2011 року (а.с. 169).

З інформації, викладеної у акті Служби у справах дітей виконавчого комітету Трускавецької міської ради, ОСОБА_3 та її малолітня дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1. В даній квартирі також зареєстрований та проживає батько ОСОБА_3. Квартира не приватизовазована, в занедбаному стані. Ремонт квартири не проводився давно. В квартирі сирість, яка викликана відсутністю опалення (опалення відключене). Проживати та провести ремонт у квартирі ОСОБА_3 не може через постійний конфлікт з батьком. На час проведення обстеження заборгованість за послуги по даній квартирі становить більше 25 тис. грн., у квартирі не створені належні умови для проживання малолітньої дитини. В даний час проживання дитини у квартирі є неможливим. У п. 1.5 Акту соціального інспектування зазначено додаткові факти встановлені на час обстеження щодо причин, які призвели до виникнення складних життєвих обставин: між батьком та дочкою виник конфлікт, у зв'язку з наміром доньки приватизувати квартиру та заборгованості за комунальні послуги. Зі слів ОСОБА_3 (п. 1.6) - вона не може переїхати зі своєю дочкою на постійне місце проживання через відсутність в квартирі опалення. Також між нею та батьком часто виникають конфлікти через те, що він зловживає алкоголем (а.с. 157-160).

Отже пояснення позивача про обрання відповідачами іншого постійного місця проживання в АДРЕСА_3 не підтверджені належними і допустимими доказами та фактично ґрунтуються на припущеннях. Відповідачка ОСОБА_3 заперечує зазначені обставини.

Відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не мають у власності житла (а.с. 131-134).

Крім того, із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_6 є малолітньою особою (ч. 1 ст. 31 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 29 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття. Статтями 27-1, 39 цього Кодексу також встановлено, що права, свободи та інтереси малолітніх осіб захищають у суді їхні батьки, чи інші особи, визначені законом; під час розгляду справи, крім прав та обов'язків, визначених ст. 27 цього Кодексу, малолітня особа має право безпосередньо або через представника висловлювати свою думку, здійснювати інші процесуальні права.

Статтями 29, 310 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на місце проживання. Місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира інше приміщення, придатне для проживання у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Таким чином, вирішенням питання щодо втрати матір'ю малолітньої дитини права користування спірною квартирою зачіпає законні права та інтереси малолітньої особи.

При розгляді справи позивачем не подано доказів, а судом не встановлено факту вибуття відповідачів на інше постійне місце проживання зі спірного помешкання.

В ході розгляду справи позивачем не надано доказів, а судом не здобуто, на підтвердження того, яке саме житло є постійним місцем проживання відповідачів, коли відповідачка вибула на постійне місце проживання до цього жилого приміщення, чи визнають за нею право користування таким жилим приміщенням інші його мешканці.

Як вбачається з пояснень ОСОБА_3 (а.с. 94), вона та її малолітня дочка не мають іншого постійного місця проживання, на даний час вона працює в м. Києві, орендує квартиру, вирішує питання щодо переведення дитини в дитячий садок м. Києві. Тобто відповідачка не вважає житло в м. Києві, в м. Харкові своїм постійним місцем проживання.

Відповідачка ОСОБА_3 часто змінює місце праці (а.с. 100, 101, 136, 95), що також свідчить про те, що не має постійного місця праці та іншого постійного житла.

Твердження позивача про те, що постійним місцем проживання ОСОБА_3 та її дочки ОСОБА_7 АДРЕСА_2 не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки відповідно до відповіді заступника начальника Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 12.11.2014 року за вказаною адресою, зі слів сусідів, проживає ОСОБА_4 (а.с. 68).

Про те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 цікавляться та користуються спірною квартирою свідчить зокрема те, що 20.12.2013 року ОСОБА_3 зверталась до Трускавецького міського суду з позовом про встановлення порядку користування квартирою, зміну договору найму, відкриття особового рахунку (а.с. 153-155). Рішенням суду від 06.05.2014 року в задоволенні позову відмовлено так як встановлено, що між сторонами відсутній спір щодо користування квартирою (а.с. 161-164). Ухвалою Апеляційного суду від 18.09.2014 року рішення суду залишено без змін, та констатовано, що ОСОБА_3, її дочка ОСОБА_6 і ОСОБА_2 зареєстровані і користуються спільно спірною квартирою (а.с. 165-167).

Отже, спірним житлом позивач і відповідачка були забезпечені державою, всі вони мають рівне право на використання цього житла на власний розсуд за цільовим призначенням. Водночас відповідачка із-за певних сімейних обставин, зокрема і через конфліктні відносини з позивачем, на протязі деякого часу не постійно користується спірним житлом, однак ці обставини не можуть бути безумовними підставами для визнання відповідачки ОСОБА_3 та її дочки ОСОБА_6 такими, що втратили право користування цим житлом у зв'язку з вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту.

На підставі викладеного, дослідивши та оцінивши зібрані докази, виходячи з інтересів малолітньої особи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у позові ОСОБА_2 слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з такими висновками міського суду, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що, при розгляді справ про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням з підстав ст. 107 ЖК України у зв'язку з вибуттям на інше постійне місце проживання, слід встановити факти щодо іншого постійного місця проживання, а саме: яке житло є постійним місцем проживання; чи вважається воно таким особою, яка в ньому проживає; чи визнають за нею таке право інші мешканці; які є докази того, що житло є постійним місцем проживання.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 30 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.