Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/6357/15 Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрієва М.М.
Суддя-доповідач: Сапун О.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.,

суддів: Краснокутської О.М.,

Сапун О.А.,

при секретарі: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРВАРД» про визнання договорів недійсними,-

ВСТАНОВИЛА :

25 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ПАТ «Банк Форвард» про визнання договорів недійсними.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 24 січня 2014 року ОСОБА_3 уклала договір з ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є ПАТ «БАНК ФОРВАРД», про надання та використання платіжної картки з кредитним лімітом в розмірі 7000 грн. зі ставкою ліміту 42% річних, щомісячна комісія складає 12,5 грн.

Банк відкрив ОСОБА_3 поточний рахунок НОМЕР_1 та випустив платіжну картку НОМЕР_2, а також надав кредит, заборгованість по якому станом на 26.11.2014 року складала 7627 грн. 54 коп.

Оскільки ОСОБА_3 є його дружиною, проте згоди на укладення вказаних вище договорів він не надавав, вважає, що такі угоди порушують його права та інтереси.

З цих підстав просить суд визнати недійсним договір про надання та використання платіжної картки №111896092, укладений 21.01.2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк Русский Стандарт», перейменований у ПАТ «БАНК ФОРВАРД». Визнати недійсним договір, укладений 24.01.2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк Русский Стандарт».

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2015 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 13 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Заслухавши у судовому засіданні апеляційного суду Запорізької області доповідь судді, вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у відповідності до статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 1 частини 1 статті 307, статтею 308 ЦПК України передбачено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при укладанні договору про видання та використання платіжної картки № 111896002 та отримання платіжної картки ОСОБА_3 не здійснювала розпорядження майном, набутим нею на праві спільної сумісної власності з позивачем, тому відсутні передбачені частиною 1 статті 203, статтею 215 ЦК України підстави для визнання договорів недійсними.

Такий висновок відповідає фактичним обставинам справи, узгоджується з нормами матеріального права.

Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частин 1-3,5,6 статті 203 ЦК України, якими сформульовані загальні вимоги до правочинів.

Відповідно до частини 1статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 65 СК України передбачено, що при укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Судом з'ясовано, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 07 жовтня 2005 року ( копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 07 жовтня 2005 року, а. с. 7 ).

24 січня 2014 року ОСОБА_3 зробила ПАТ «Банк Русский Стандарт» пропозицію (оферту), що викладена в п. 1 Заяви № НОМЕР_4 про укладення договору про надання та використання платіжної картки та погоджувався з тим, що акцептом (прийняттям) оферти (пропозиції) про укладення зазначеного договору будуть дії Банку по відкриттю Клієнту поточного рахунку. В Заяві ОСОБА_3 просила укласти договір про надання та використання платіжної картки в рамках якого: випустити на ім'я Клієнта платіжну картку; відкрити поточний рахунок (у національній валюті - гривня), що буде використовуватися в рамках укладеного договору, в тому числі і для розміщення коштів та відображення операцій, здійснених з використанням Картки; для здійснення операцій за Рахунком Картки, сума яких перевищує залишок грошових коштів на Рахунку Картки, встановити Клієнту ліміт, в межах якого Клієнт має право здійснювати операції з використанням Картки за рахунок наданого Банком під операції з Карткою та здійснювати у відповідності до статті 1069 ЦК України кредитування Рахунку Картки.

В той же день Банк відкрив ОСОБА_3 Рахунок Картки, випустив та надав їй у користування Картку, здійснив за ініціативою клієнта кредитування Рахунку Картки. Результатом вищевказаних дій Клієнта та Банку став факт укладення Договору про надання і використання платіжної картки № НОМЕР_4. 24 січня 2014 року ОСОБА_3 звернулася особисто до Банку для проведення активації карти, що підтверджується розпискою про отримання картки, в якій клієнт просить активувати картку ( а. с. 5 ).

Станом на 25 листопада 2014 року залишок коштів на Рахунку ОСОБА_3 складає 7 627 грн. 54 коп., з яких власні кошти клієнта 0 грн., надані кредитні кошти 7627 грн. 54 коп. ( а. с. 6 ).

У пункті 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 року № 5 зазначено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15.

Оскільки кредитний договір, укладений 24 січня 2014 року ОСОБА_3 з ПАТ «Банк Русский Стандарт», перейменований у ПАТ «БАНК ФОРВАРД», не є договором на розпорядження майном подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що згоди другого з подружжя - ОСОБА_2 на укладання цього договору не потрібно.

Суд першої інстанції повно, всебічно з'ясував фактичні обставини справи, оцінив наявні у справі документи і ухвалив законне, обґрунтоване рішення, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що спір вирішено неправильно.

Керуючись ст.ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: