АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/744/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - ВиниченкоЛ.М.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Калініній Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики,

встановила:

17 жовтня 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики на загальну суму 4 038 600 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, наявним у матеріалах справи - п'яти письмовим розпискам , які є підтвердженням передання коштів позикодавцем позичальнику в борг.

17.10.2014 року позивачем було надіслано відповідачу цінним листом вимогу про повернення грошових коштів. Проте звернення до відповідача виявились безрезультатними. Додатково 20.11.2014 року було повторно надіслано вимогу. Докази надіслання вимог надані суду під час розгляду справи, тому вказівка суду про ненадання доказів направлення вимог про повернення коштів є безпідставною.

Відповідачем не заперечувався факт написання розписок, а також той факт, що розрахунки здійснювались лише у гривнях, тому зроблене судом припущення, що відповідач міг отримати кошти в іншій валюті, оскільки у розписках не вказано назву валюти, є безпідставними.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити; відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 вважали доводи апеляційної скарги безпідставними та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 позовні вимоги обґрунтовував тим, що у період часу з 17.08.2012 року по 22.04.2014 року позивачем було надано ОСОБА_3 п'ять позик на загальну суму 4 038 600 грн. Кошти були отримані відповідачем, з його слів, для закупівлі металобрухту.

Доказами укладення договорів позики та передачі коштів є п'ять розписок відповідача: - від 17.08.2012 року на суму 280 000 грн.,

- від 10.07.2013 року - на суму 799 300 грн.

- від 16.07.2013 року - на суму 200 000 грн.,

- від 17.07.2013 року - на суму 799 300 грн.,

- від 22.04.2014 року - на суму 1 960 000 грн.

Відповідач зобов'язувався повернути позивачу позичені суми грошових коштів у загальному розмірі 4 038 600 грн. після закінчення операцій з реалізації закупленого ним металобрухту, але не пізніше 30 вересня 2014 року.

Позивачем на адресу відповідача були надіслані вимоги про повернення грошей, проте відповідей не отримано. Крім того, стало відомо, що ОСОБА_3 подав заяву про звільнення з роботи з ПАТ «Інтерпайп Дніпровтормет» та почав вживати заходи, спрямовані на приховування рухомого та нерухомого майна. Тому позивач просив стягнути з відповідача загальну суму позики у розмірі 4 038 600 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з положень ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України та тих обставин, що зі змісту всіх розписок не вбачається, що відповідач отримав зазначені в них кошти у борг та зобов'язувався повернути гроші, а вказується лише про те, що кошти були отримані для закупівлі металолому. Представником відповідача не визнається та заперечується факт отримання ОСОБА_3 коштів за наданими ним розписками у позику і наявність щодо цього між сторонами боргових зобов'язань.

За викладених обставин, приймаючи до уваги зміст наданих розписок, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави вважати про наявність між сторонами правовідносин за договорами позики.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду щодо підстав для відмови в задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 360-7 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач на підтвердження своїх вимог подав до суду копії наступних розписок ОСОБА_3, що складені російською мовою:

- від 17.08.2012 року, в якій зазначено, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 гроші в сумі 280 000 ( двісті вісімдесят тисяч);

- від 10.07.2013 року, в якій зазначено, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 на закупку м/л засоби в сумі 799 300 ;

- від 16.07.2013 року наступного змісту: Я, ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_2 на закупку м/л суму 200 000 грн.;

- від 17.07.2013 року наступного змісту: Я, ОСОБА_3 отримав у ОСОБА_2 суму 799 300 на закупку м/лома;

- від 22.04.2014 року, в якій зазначено, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 гроші в сумі 1 960 000 для закупки металолому.

Таким чином, зі змісту вказаних розписок вбачається, що в них не зазначено про отримання коштів у борг та зобов'язання повернути кошти.

Як пояснив в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3, він з позивачем працювали на одному підприємстві ПАТ «Інтерпайп Дніпровтормет», позивач ОСОБА_2 працював у службі безпеки підприємства та мав доступ до зазначених розписок, які відповідач писав у зв'язку з виконанням трудових відносин по закупці металобрухту. Жодних коштів у ОСОБА_2 відповідач не отримував, натомість у відповідача також є багато аналогічних розписок, написаних ОСОБА_2

Представник апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_4 визнав, що розписки не містять вказівки про зобов'язання відповідача повернути гроші.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що між сторонами склались правовідносини позики, оскільки обставини щодо отримання відповідачем зазначених у розписках коштів у борг, тобто із зобов'язанням повернення, - позивачем не доведено.

Доводи апеляційної скарги позивача про невідповідність обставинам справи висновку суду про те, що позивач не звертався до відповідача з вимогою повернути гроші, - не спростовують висновку суду про відсутність між сторонами правовідносин позики , і факт направлення позивачем вимоги відповідачу про повернення грошей за розписками у даному випадку не має правового значення, оскільки належних доказів на підтвердження укладення між сторонами договорів позики матеріали справи не містять.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Таким чином, за відсутності у матеріалах справи належних доказів укладення між сторонами договорів позики, тобто виникнення у відповідача боргових зобов'язань перед позивачем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за договорами позики.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування вказаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду також не встановлено таких обставин.

Отже, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: