Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого

спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі

суддів: Гончара В.П.,

Амеліна В.І.,

Остапчука Д.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про виселення без надання житлового приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 25 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_1. Разом з нею в квартирі проживає донька ОСОБА_5 та син ОСОБА_4

Протягом багатьох років ОСОБА_4 вчиняв сварки, які за останні два роки зробили неможливим проживання відповідача з матір'ю та сестрою в одній квартирі. ОСОБА_4 погрожує їм розправою, забороняє в його присутності користуватись кухнею, холодильником і плитою. Виганяє сестру з квартири. Позивач неодноразово зверталась з цього приводу до правоохоронних органів.

Просила виселити ОСОБА_4 з квартири на підставі ст. 116, 157 ЖК УРСР.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 квітня 2015 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_2.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 25 червня 2015 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на невідповідність висновків апеляційного суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що відповідач систематично порушує правила соціального співжиття, робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, у зв'язку із чим до нього застосовані заходи запобігання і громадського впливу з боку правоохоронних органів, які виявились безрезультатними, а тому позов підлягає задоволенню на підставі ст. 116 ЖК УРСР.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що на час звернення до суду, відповідач систематично порушував правила співжиття та до нього застосовувались заходи попередження і громадського впливу, які не дали позитивних результатів, внаслідок чого він має бути виселений з житла.

Частиною 1 ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 109 ЖК УРСР передбачає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у т. ч. колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів житлово-будівельного кооперативу, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Із роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року вбачається, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, апеляційний суд з дотриманням вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, й давши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для виселення позивача на підставі ст. 116 ЖК УРСР України, оскільки офіційне застереження від правоохоронних органів відносно його матері та сестри відповідач отримав вже після звернення позивача до суду, в матеріалах справи наявна характеристика надана старшим лейтенантом міліції ДІМ Соснівського РВУ МВС України в Черкаській області, з якої вбачається, що відповідач спиртними напоями не зловживає, громадського порядку не порушує, спокою громадян не заважає.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення рушення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 25 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.П. Гончар

В.І. Амелін

Д.О. Остапчук