Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 310/4835/15 Головуючий у 1 інстанції: Троценко Т.А.
№ провадження 22-ц/778/5100/15 Суддя-доповідач: Савченко О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„26" листопада 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про стягнення боргу, за самостійним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

У позові зазначала, що 06.06.2012 року позичила відповідачу грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США, що еквівалентно 80 000 грн. 00 коп., про що був складений письмовий договір займу.

За умовами договору повернути зазначену суму боргу відповідач зобов"язався через рік, тобто 07.06.2013 року.

Оскільки по закінченню встановленого договором строку повернення коштів ОСОБА_3 від виконання зобов"язання за вказаним договором ухиляється, просила суд стягнути з відповідача на її користь суму боргу в розмірі 118 819 грн. 19 коп., враховуючи, що на станом на 26.06.2014 року за курсом Національного банку України 100 доларів США складав 1 188 грн. 19 коп.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 жовтня 2014 року до участі у справі в якості третьої особи залучено колишню дружину відповідача ОСОБА_4

У грудні 2014 року ОСОБА_4, як третя особа, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

У позові зазначала, що з 20 вересня 2003 року перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20.01.2014 року.

В добровільному порядку спільне майно подружжям поділено не було, тому для вирішення спору вона звернулася до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна, до складу якого включено капітальний гараж по АДРЕСА_1, транспортний засіб «Mersedes-VITA», державний номер НОМЕР_1, промислову морозильну камеру.

Оскільки назване майно було придбане під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, вважає, що договір позики від 06.06.2012 року між ОСОБА_3 та його сестрою ОСОБА_2 фактично не укладався і гроші у розмірі 10000 доларів США ОСОБА_3 для придбання транспортного засобу не позичались, письмової згоди на укладання названого договору позики вона не надавала і в якості сторони у ньому не зазначена.

Посилаючись на вказані обставини та норми ст. 65 СК України, ст.ст. 203, 215 ЦК України, просила суд договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на суму 10 000,00 доларів США на підставі розписки від 06.06.2012 року, визнати недійсним, стягнути з відповідачів судові витрати.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 грудня 2014 року первісний позов ОСОБА_2 та позов ОСОБА_4 об'єднані в одне провадження.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 липня 2015 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені.

Визнано недійсним договір позики, укладений 06 червня 2012 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, на суму 10 000,00 доларів США.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов"язаний з"ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов"язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судом в повній мірі дотримані не були.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 20 вересня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20.01.2014 року(а.с.41,42).

Ухвалою судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 травня 2014 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, до складу якого включені капітальний гараж по АДРЕСА_1, транспортний засіб «Mersedes-VITA», державний номер НОМЕР_1, промислова морозильна камера(а.с.38-40).

Згідно письмового договору позики від 06.06.2012 року, у період шлюбу ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 10 000 доларів США для придбання транспортного засобу, які зобов"язувався повернути не пізніше 07.06.2013 року( а.с.4).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ч.1 ст. 203 , ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 65 СК України при укладанні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладання одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім"ї, створює обов"язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім"ї.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4, суд виходив з того, що на підставі ст. 65 СК України договір позики від 06 червня 2012 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на суму 10 000,00 доларів США є недійсним, оскільки був укладений без письмової згоди ОСОБА_4, як другого з подружжя, а, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення боргу за вказаним договором позики, послався на те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків.

З вказаними висновками погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального права, не врахувавши, що положення як ч.2 ст. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і ч.2 ст. 369 ЦК України щодо здійснення права спільної сумісної власності, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного з подружжя на отримання позики, оскільки договір позики є правочином щодо отримання у власність грошових коштів або інших речей.

Відповідне роз"яснення міститься у п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин", однак уваги на нього суд також не звернув.

За вказаних обставин правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про недійсність договору позики суд не мав, а отже не мав і підстав відмовляти ОСОБА_2, як позичальнику за цим договором, у задоволенні її вимог, у зв"язку з чим ухвалене по справі рішення відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 слід відмовити.

Щодо питання, яким чином отримані в борг кошти були використані позичальником ОСОБА_3 у період шлюбу з ОСОБА_4, то воно виходить за межі заявлених ОСОБА_2. позовних вимог і предметом спору по даній справі не являлось, враховуючи, що факти відносно джерела набуття майна, придбаного за час шлюбу, мають встановлюватися судом у спорі між подружжям про поділ майна.

Щодо вимог первісного позову ОСОБА_2 про стягнення боргу, то право позивачки вимагати від ОСОБА_3 виконання боргового зобов"язання підтверджується письмовим договором від 06.06.2012 року, визнається відповідачем, а тому зазначені вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України понесені ОСОБА_2 і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі всього 837 грн. 70 коп.(а.с.1,121) підлягають присудженню з відповідача ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 липня 2015 року по даній справі скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 118 819 грн. 19 коп позики, що станом на 26.06.2014 року за курсом Національного банку України становило еквівалент 10 000 доларів США, та судовий збір у сумі 837 грн. 70 коп.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору позики від 06.06.2012 року недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: