Справа № 368/1765/14 Головуючий у І інстанції Кириченко В. І.
Провадження № 22-ц/780/734/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко
Категорія 1 17.02.2015
УХВАЛА

Іменем України

17 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

при секретарі : Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 26 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Реєстраційна служба Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, Переселенська сільська рада Кагарлицького району Київської області, про визнання права власності на частину житлового будинку та виділ її в натурі, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що рішенням суду від 1 лютого 1989 року за нею та ОСОБА_3 визнано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 шляхом його поділу в натурі по ? частині кожній. Але відповідач, яка є теперішнім власником ? частини будинку стверджує, що володіє всім житловим будинком. Позивач вказує, що не може провести державну реєстрацію права власності на свою частину вказаного майна у зв'язку з невідповідністю наявної площі кімнат зазначених в технічній документації на будинок з площею, яка вказана в рішенні суду. Відтак виникла необхідність визначити її право на конкретну частину у спільній частковій власності, тому ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1, загальною площею 96,8 кв.м, виділивши їй в натурі 37,2 кв.м його площі, яка складається з передпокою 2-1, площею 9,70 кв.м, житлової кімнати 2-2, площею 19,10 кв.м, житлової кімнати 2-3, площею 8,40 кв.м. та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 26 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 5 грудня 2014 року позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції не звернув уваги, що законодавець не забороняє, а навпаки надає співвласнику право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Єдиним способом захисту своїх майнових прав та можливості їх державної реєстрації позивач вбачає лише в рішенні суду про задоволення позову. Вважає, що судом безпідставно проігноровано визнання позову відповідачем, що є підставою для визнання права власності на ? частину спірного житлового будинку.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так судом встановлено, що рішенням Кагарлицького районного народного суду Київської області суду від 1 лютого 1989 року розділено колгоспний двір, розташований по АДРЕСА_1, зокрема:

- визнано за ОСОБА_3 право особистої власності на ? частину житлового будинку, яка складається з кімнати 1-1, площею 14 кв.м, кімнати 1-5 площею 8,1 кв.м, веранди 2-2, площею 6,4 кв.м, веранди 2-1, площею 7,7 кв.м;

- визнано за ОСОБА_1 право особистої власності на ? частину житлового будинку, яка складається з кімнати 1-3, площею 8,4 кв.м, кімнати 1-4, площею 9,5 кв.м та кімнати 1-2, площею 18,6 кв.м;

- зобов'язано ОСОБА_1 за власні кошти обладнати окремий вихід з кімнати 1-2 та замурувати прохід з кімнати 1-1 в кімнату 1-2.

Після ухвалення даного рішення, право власності на частину житлового будинку яку визнано за позивачем, не було зареєстровано в органах державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, що підтверджується довідкою КП КОР «Південне БТІ» № 2030 від 6 червня 2014 року.

Крім того, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Кагарлицького РУЮ № 15495100 від 1 вересня 2014 року було відмовлено у державній реєстрації права власності на ? частину житлового будинку за ОСОБА_1

Як вбачається з матеріалів справ, на підставі договору дарування від 28 грудня 2004 року інша частина житлового будинку, яка належала ОСОБА_3 перейшла у власність ОСОБА_5, а після його смерті до його дочки, ОСОБА_2 в порядку спадкування.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок не перебуває у спільній частковій власності з відповідачем, так як позивач не довела обставин, за яких набуто у спільну власність вказане майно. Та обставина, що позивач до 1 січня 2013 року не зареєструвала належним чином своє майно за рішенням суду, не позбавляє її права власності на вказану частину відокремленої частини будинку.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду позивач вказала, що на підставі рішення суду та свідоцтва про право на спадщину, у них з відповідачем виникло право спільної часткової власності на спірний житловий будинок.

За правилами ч. 1 ст. 120 ЦК та ст. 125 Української РСР (діючого на час розподілу колгоспного двору) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (ст. 112 цього Кодексу). При поділі колгоспного двору його майно ділиться між дворами, що знов утворюються, відповідно до часток їх членів і з врахуванням господарських потреб кожного з дворів.

Відповідно до ст. 112 ЦК Української РСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Враховуючи положення ст. 117 ЦК Української РСР право спільної часткової власності держави і громадян, кооперативних або інших громадських організацій і громадян підлягає припиненню протягом одного року, що обчислюється з дня виникнення спільної власності, шляхом розділу майна в натурі, коли цей розділ можливий.

Згідно даних технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично користуються кожна своєю квартирою з окремими входами у спірному будинку, що також підтверджується їхніми поясненнями в суді першої інстанції.

З наведеного слідує, що на даний час житловий будинок не перебуває у спільній частковій власності сторін спору, оскільки їхнє право спільної часткової власності припинилося внаслідок реального поділу житлового будинку за рішенням суду.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зважаючи на рекомендації, викладені у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно врахував наведені норми закону та встановив всі фактичні обставин справи, зокрема той факт, що позовна заява не містить обґрунтувань, в чому ж конкретно порушуються право власності позивача на виділену їй частину будинку з боку відповідача, та в чому полягає вина відповідача в порушенні цих прав з огляду на те право спільної часткової власності є припиненим.

Сама по собі відмова у державній реєстрації права власності на ? частину житлового будинку за ОСОБА_1 з підстав розбіжності площі кімнат зазначених в технічній документації на будинок з площею, яка вказана в рішенні суду, не є належною правовою підставою для повторного визнання права власності на частину житлового будинку та виділ її в натурі.

Разом із тим, за наявності описки в рішенні суду щодо площі кімнат, які виділялися у власність ОСОБА_3 і ОСОБА_1, її виправлення відбувається відповідно до положень ЦПК України, а при наявності самовільної перебудови будинку право власності визнається на підставі положень ЦК України.

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а особи, які беруть участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

За таких обставин доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 26 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий

Судді: