Справа №173/1955/15-ц
Провадження №2/173/937/2015
12.11.2015 м.Верхньодніпровськ
Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі
головуючого судді Шевченко О.Ю.,
при секретарі судового засідання Демяненко С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Верхньодніпровського районного відділу Головного управління в Дніпропетровській області Державної міграційної служби України про визнання осіб, такими, що втратили право користування жилим приміщенням, третя особа: орган опіки та піклування в особі Бородаївської сільської ради,
ОСОБА_1 звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3, Верхньодніпровського районного відділу Головного управління в Дніпропетровській області Державної міграційної служби України про визнання осіб, такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що на підставі договору дарування від 17 вересня 1997 року позивач є власником будинку по вул.. Морозова, 9 в с. Правобережне Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Наприкінці 2014 року знайомий попрохав зареєструвати у будинку його доньку, ОСОБА_2 та запевнив, що це необхідно на декілька місяців. Так 11 листопада 2014 року позивач надав згоду на реєстрацію у своєму будинку ОСОБА_2. 13 січня 2014 року у ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3. За проханням відповідача її син також був зареєстрований у будинку з 17 лютого 2015 року. позивач та відповідач домовились, що вона зніметься з реєстрації разом із дитиною після того як отримає матеріальну допомогу. Проте на час звернення позивача до суду відповідач з дитиною добровільно знятися з реєстрації не бажає. Відповідач та її син ніколи не мешкали у будинку, а фактично мешкають за адресою: вул.. Першого Травня, 56 сел. Новомиколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Реєстрація відповідача та її сина у будинку перешкоджає позивачу розпоряджатися належним йому майном. На підставі вищевикладеного позивач просив суд визнати ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: вул.. Морозова, 9 в с. Правобережне Верхньодніпровського району Дніпропетровської області; зобовязати Верхньодніпровський районний відділ у місті Верхньодніпровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області зняти відповідачів з реєстрації.
В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги, підтвердив обставини, викладені в позовній заяві.
Відповідачі в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи у відповідності до ч. 5 ст. 74 Цивільного процесуального кодексу України повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяву про розгляд справи без їх участі не надали.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, орган опіки та піклування в особі Бородаївської сільської ради, суду пояснив, що дійсно позивач звертався до сільської ради з метою вирішення питання про зняття з реєстрації ОСОБА_2 та її малолітнього сина та йому було рекомендовано звернутися до суду. Також відомо, що відповідач та її малолітній син ніколи в будинку не проживали. З їх боку ніяких звернень щодо порушення їх права користування житловим будинком до сільської ради не надходило.
У відповідності до ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.
Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 на підставі договору дарування житлового будинку від 17 вересня 1997 року є власником жилого будинку з господарчими та побутовими спорудами за адресою: вул.. Морозова, 9 в с. Правобережне Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с.7).
За цією адресою з 11 листопада 2014 року за згодою позивача була зареєстрована ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та з 17 лютого 2015 року її малолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою Бородаївської сільської ради № 491 від 31 серпня 2015 року (а.с.8) та адресною довідкою від 2 жовтня 2015 року (а.с.14).
Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов від 3 вересня 2015 року, складеним депутатом Бородаївської сільської ради ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично не проживають та взагалі ніколи не проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.9).
Свідок ОСОБА_4 суду показав, що був присутнім під час розмови батька ОСОБА_2 та позивача. Вони домовлялися про те, що її необхідно прописати на декілька місяців. Відомо також, що вона ніколи не мешкала у будинку позивача, а фактично мешкає у своєї матері в сел.. Новомиколаївка.
Відповідно до ч. 2 ст.405 Цивільного кодексу України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 8 Цивільного кодексу України положення ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України розповсюджуються також на правовідносини, що склалися між власником житла та іншими особами, які не є членами сімї власника житла, але були зареєстровані за згодою власника.
Таким чином, досліджені у справі докази дають суду підстави вважати, що ОСОБА_2 та її малолітній син, ОСОБА_3, понад рік не проживають в ІНФОРМАЦІЯ_4 без поважних причин, ОСОБА_2 добровільно визначили своїм місцем проживання іншу адресу. Домовленості про збереження права користування житлом у разі відсутності між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було. Будь-яких інших підстав користування цим житлом відповідачами, зокрема договору оренди, встановлення сервітуту не встановлено. Суд приймає до уваги, що малолітній ОСОБА_3 не мешкає у спірному будинку менше року, проте згідно з ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Таким чином, ОСОБА_2, визначивши своїм місцем проживання інше житло, фактично визначила місце проживання своєї дитини за іншою адресою, що відповідає положенням ст. 160 Сімейного кодексу України згідно з яким батьки мають право визначати місце проживання дітей.
У звязку з встановленими судом обставинами суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 є такими, що втратили право користування житлом за адресою: вул.. Морозова, 9 в с. Правобережне Верхньодніпровського району Дніпропетровської області.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання осіб, такими, що втратили право користування жилим приміщенням законними та обґрунтованими.
Разом з тим суд вважає необґрунтованими вимоги позивача щодо зобовязання Верхньодніпровський РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області зняти з реєстрації відповідачів, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку та є обовязковим для виконання відповідними органами, уповноваженими на зняття такої особи з реєстраційного обліку.
У звязку з цим, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 8, 29, 405 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10,11, 60, 212-215, 224-233 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Верхньодніпровського районного відділу Головного управління в Дніпропетровській області Державної міграційної служби України про визнання осіб, такими, що втратили право користування жилим приміщенням задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та її малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування будинком № 9 по вул.Морозова с.Правобережне Верхньодніпровський район Дніпропетровської області.
В іншій частині позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, проте не були присутні під час його проголошення мають право оскаржити його протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ю.Шевченко