Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі головуючого суддіГребенюка В.В., за участю секретаря - Шабатин Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Вердикт Фінанс», про визнання договору факторингу недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до ТОВ «Вердикт Фінанс» (надалі за текстом - відповідач), про визнання договору факторингу недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01.04.2008 р. між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» та позивачем було укладено кредитний договір № 0312/0408/71-203, відповідно до умов якого позивачу було надано кредит у розмірі 30 000 доларів США на строк до 31.03.2038 р. зі сплатою 12,5 % річних. В забезпечення повного і своєчасного виконання кредитного договору між позивачем та ВАТ «Сведбанк» було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 02.02.2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та відповідачем укладено договір факторингу № 11. Позивач вважає, що договір факторингу був вчинений відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства України, зокрема, послався на відповідні положення ст. ст. 16, 203 - 204, 215, 1077, 1079 ЦК України, лист Національної комісії по регулюванню ринків фінансових послуг від 27.05.2013 р. № 3772/16-12, у зв'язку з чим, вважає, що останній має бути визнаний судом недійсним.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, до такого висновку суд дійшов з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом, 01.04.2008 р. між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» та позивачем було укладено кредитний договір № 0312/0408/71-203 (надалі за текстом - кредитний договір), відповідно до умов якого позивачу було надано кредит у розмірі 30 000 доларів США на строк до 31.03.2038 р. зі сплатою 12,5 % річних (а.с. 19 - 21), що не заперечувалось сторонами по справі.

02.02.2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та відповідачем укладено договір факторингу №11 (надалі за текстом - договір факторингу) (а.с. 5 - 10).

Відповідно до п. 2.1. договору факторингу ПАТ «Сведбанк» відступає відповідачу свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах від боржників, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить ПАТ «Сведбанк» на підставі документації, а фактор набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає ПАТ «Сведбанк» за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором.

Відповідач зареєстрований як фінансова установа (а.с. 52 - 53).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Обґрунтовуючи позов про визнання недійсним договору факторингу, позивач зазначає, що підставами для визнання недійсним договору є невідповідність договору факторингу вимогам законодавства України, оскільки в ньому невизначено умов, що входять до його змісту, в тому числі, невідповідність укладеного правочину положенням ст. ст. 16, 203 - 204, 215, 1077, 1079 ЦК України, листа Національної комісії по регулюванню ринків фінансових послуг від 27.05.2013 р. № 3772/16-12.

Проте, дані висновки є необґрунтованими та такими, які суперечать нормам матеріального права та фактичним обставинам справи.

Так, відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Особливості укладення договору факторингу регулюється главою 73 ЦК України. У відповідності з нормою ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Тобто, відповідач міг вільно обирати спосіб та порядок розрахунку за укладеним договором факторингу, що не суперечить нормам діючого законодавства. Таким чином, висновок позивача про недійсність договору факторингу суперечить нормам матеріального права.

В силу вимог ст. 20 Закону України «Про інформацію» за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Відповідно до ст. 21 вказаного Закону, інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов'язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом.

Так, Законом України «Про банки і банківську діяльність» в ст. 60 дається визначення такої конфіденційної інформації як банківська таємниця. Інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Інформація, що містить банківську таємницю, розкривається банком в порядку, передбаченому ст. 62 вказаного Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Посилання позивача не мають нормативного обґрунтування, не підтверджені належними та допустимими доказами, а визнання договору факторингу недійсним стосується невизначеного коло осіб, докази щодо уповноваження від яких на звернення до суду, не надавались. Також варто зазначити, що при дослідженні матеріалів справи, було встановлено, що договір факторингу відповідає всім вимогам чинного законодавства , що застосовують при укладанні такого роду договорів.

Відповідно до ст. 60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Статтею 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Як зазначено в п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України.

Як вже зазначалось, належних та допустимих доказів на підтвердження факту суперечності договору факторингу актам цивільного законодавства матеріали справи не містять.

Як встановлено судом, Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28.04.2014 р. позовні вимоги ТОВ "Вердикт Фінанс" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності на предмет іпотеки, виселення без надання іншого жилого приміщення було задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0312/0408/71-203 від 01.04.2008 р., укладеним між ВАТ "Сведбанк" та ОСОБА_1 звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру № 1 загальною площею 44,4 м.кв. та житловою площею 28,8 м.кв. у будинку АДРЕСА_1 вартістю 92 663 гривні, яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі - продажу від 01.04.2008 р., шляхом набуття квартири у власність ТОВ "Вердикт Фінанс", визнано за ТОВ "Вердикт Фінанс" право власності на квартиру № 1 загальною площею 44,4 м.кв. та житловою площею 28,8 м.кв. у будинку АДРЕСА_1 вартістю 92 663 гривні, яка належить ОСОБА_1 на праві власності, виселино ОСОБА_1 із квартири № 1 загальною площею 44,4 м.кв. та житловою площею 28,8 м.кв. у будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, зобов'язано ОСОБА_1 передати ТОВ "Вердикт Фінанс" всі правовстановлюючі документи на квартиру № 1 загальною площею 44,4 м.кв. та житловою площею 28,8 м.кв. у будинку АДРЕСА_1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ "Вердикт Фінанс" про визнання кредитного договору таким, що порушує вимоги ст. 203 ЦК України; зміну кредитного договору, визначивши виконання грошового зобовязання у національній валюті у співвідношенні до долара США на момент укладання правочину; визнання недійсним іпотечного договору з підстав його невідповідності вимогам регламенту ст. 203 ЦК України з урахуванням регламенту ст. ст. 216, 230 ЦК України було відмовлено (а.с. 45 - 50).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.06.2014 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 28.04.2014 р. скасовано в частині виселення, в позові ТОВ «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення відмовлено, в іншій частині рішення залишити без змін (а.с. 51).

Судом при розгляді даної цивільної справи також враховуються обставини, що були встановлені Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28.04.2014 р., а саме: « також у судовому засіданні було встановлено, що відповідач відповідно до укладених ним кредитного договору та договору іпотеки зобовязався відповідати перед позивачем, кредитором, у повному обємі за своєчасне та повне виконання ним зобов*язання за кредитним договором. При цьому, із п. 1.1 договору про відступлення прав за договором застави від 02 лютого 2012 року, укладеного між Публічним Акціонерним Товариством «Сведбанк», яке виступає правонаступником Відкритого Акціонерного Товариства «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс", вбачається, що, відповідно до умов цього Договору, Сторони домовились, що разом з відступленням Прав вимоги Заборгованостей по кредитних договорах від Боржників, що здійснюється на підставі Договору факторингу від 02 лютого 2012 року № 11, укладеного між Сторонами, одночасно відступаються права вимоги за договорами застави рухомого майна, які визначені цим договором. Відповідно до п.2.1 Договору факторингу № 11 від 02 лютлого 2012 року, укладеного між Публічним Акціонерним Товариством «Сведбанк», яке виступає правонаступником Відкритого Акціонерного Товариства «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс", вбачається, що клієнт відповідно до умов даного Договору відступає Факторові свої Права Вимоги Заборгованості по кредитних договорах від Боржників, зазначених у Реєстрі Заборгованості, право на вимогу якої належить Клієнту на підставі Документації, а Фактор набуває Права Вимоги такої Заборгованості від Боржників та передає Клієнту за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить Ціну Продажу та в порядку, передбаченому даним Договором. Із Договору про відступлення прав за іпотечним договором від 02 лютого 2012 року, укладеного між Публічним Акціонерним Товариством «Сведбанк», яке виступає правонаступником Відкритого Акціонерного Товариства «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс", також вбачається, що відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» Сторони домовились, що разом з відступленням Прав вимоги Заборгованостей по кредитних договорах від Боржників, що здійснюється на підставі Договору факторингу від 02 лютого 2012 року № 11, укладеного між Сторонами, одночасно відступаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим Договором - в даному випадку стосовно відповідача по справі - ОСОБА_1 Доводи представника відповідача за первісним позовом стосовно того, що на момент укладення кредитного договору у позивача не було індивідуальної ліцензії НБУ, яка б дозволяла банку використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні зобовязань, передбачених кредитним договором є безпідставними. Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. При таких обставинах суд, оціюючи всі докази, зібрані по справі у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічних позовних вимог необхідно відмовити.»

Крім того, судом при розгляді даної цивільної справи також враховуються обставини, що були встановлені Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06.12.2011 р., відповідно до яких: « як видно з заяви ОСОБА_1 про отримання кредиту від 24.03.2008 року відповідач за зустрічним позовом просив видати кредит строком на 360 місяців (30 років) у доларах США в розмірі 30 тис. та йому було роз'яснено існуючі особливості кредитування, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування (л.с. 89). З довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (л.с. 101), свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи (л.с. 92), статуту (л.с. 93-106), вбачається, що позивач є правонаступником ВАТ "Сведбанк"; згідно ліцензій та дозволів, додатків до дозволів (л.с. 120-125) позивач за зустрічним позовом мав передбачені законодавством, яке діяло на час укладання кредитного договору, підстви для кредитування відповідача у іноземній валюті.

Таким чином, Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06.12.2011 р. у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ "Сведбанк" про визнання кредитного договору недійсним було відмовлено, задоволено позовні вимоги за зустрічним позовом ПАТ "Сведбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Сведбанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 289 349 (двісті вісімдесят девять тисяч триста сорок девять) грн. 61 коп.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, оскільки позовні вимоги не знайшли свого доведення, є не обґрунтованими, а вищезазначений договір факторингу відповідає усім вимогам чинного законодавства України, що застосовуються при укладанні такого роду договору.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 3,6, 203, 215 - 216, 512, 516 - 517, 526, 627, 638, 1077 - 1078 ЦК України, ст. ст. 20 - 21 Закону України «Про інформацію», ст. ст. 60, 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст. ст. 3, 10 - 11, 27 - 30, 57, 59 - 61, 88, 212 - 215, 294 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ТОВ «Вердикт Фінанс», про визнання договору факторингу недійсним - залишити без задоволення;

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання апеляційної скарги через Подільський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. В. Гребенюк