АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/5115/14-ц Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц/774/1680 /К/15 Биканов І.Р.
Категорія № 27 (І ) Доповідач Барильська А.П.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

секретар: Маслова К.В.

за участю: представника Служби у справах дітей виконкому Центрально-Міської районної у місті ради - Матвієнко Вікторії Анатоліївни.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 26 червня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3, треті особи: Служба у справах дітей виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, ОСОБА_5, про виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» ( надалі - ПАТ «КБ ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3, треті особи: Служба у справах дітей виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, ОСОБА_5, про виселення

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 30.02.2005 року укладено кредитний договір №1/036-МК, за умовами якого відповідачу ОСОБА_5 надано кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 30 000 доларів США строком до 03.02.2008 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 03.02.2005 року між ОСОБА_5 та ПАТ «КБ «ПриватБанк» укладено договір Іпотеки № 1/036-МК/1, за умовами якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 34.20 кв.м., житловою площею 17.40 кв.м, яка розташована за адресою:АДРЕСА_1, яка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину.

На підставі свідоцтва від 07.12.2012 року, відповідно до ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження», на підставі акта про передачу майна стягувача в рахунок погашення боргу, у зв'язку з тим, що прилюдні торги не відбулись, ПАТ КБ «ПриватБанк» залишив за собою предмет іпотеки.

Посилаючись на ст. 40 ЗУ "Про іпотеку", ст. 109 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивач ПАТ КБ «Приватбанк» просив суд виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1.

Уточнивши позовні вимоги 18.12.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд виселети відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у АДРЕСА_1.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 26 червня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про виселення.

В апеляційній скарзі представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотеко держателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Таким чином, відповідачі та усі мешканці підлягають виселенню з даної квартири.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги, що договором іпотеки укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та ст.. 629 ЦК України і зняття осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя .

На думку апелянта судом першої інстанції порушено ст. 5, ч.3 ст.10, ч.1 ст. 11 ЦПК України,

Відповідач ОСОБА_3 відповідно до ч.5 ст. 76 ЦПК України належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи.

Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» належним чином повідомлений про час розгляду справи про, що свідчить особистий підпис в розписці від 11.11.2015 року.

Виходячи з положень ч.3 ст. 27 ЦПК України, ст. 303 -1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та ст. 67 ЦПК України щодо строків процесуальних дій, а також, зважаючи на вимоги ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку представника позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідача ОСОБА_3, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 лютого 2015 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 1/036-МК , відповідно до умов якого ОСОБА_5 отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 30 000 доларів США строком до 03.02.2008 року зі сплатою

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним Договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки № 1/036-МК за умовами якого ОСОБА_5 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 34.20 кв.м., житловою площею 17.40 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. ( а.с. 5-8).

07.12.2012 р. на підставі свідоцтва від 07.12.2012 року, відповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі акта про передачу майна стягувача в рахунок погашення боргу, у зв'язку з тим, що прилюдні торги не відбулися, майно не реалізували, Банк залишив за собою предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1. Відповідачі були попередженні про добровільне звільнення квартири відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку», однак вимогу не виконали.

Відповідно до довідки складеної КП «ЖЕО №20» від 15.10.2013 року, в квартирі зареєстровані та проживають: ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4(а.с. 18)

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 17.12.2013 р., виселено ОСОБА_5, який зареєстрований та проживав у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку (а.с.40-42).

Звертаючись з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що відповідач ОСОБА_5 зобов'язання за кредитним договором не виконав, у зв'язку з чим ПАТ КБ «ПриватБанк» залишив за собою предмет іпотеки. А тому всі мешканці підлягають виселенню з вищевказаної квартири.

Відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк», в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК УРСР, статтями 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» застосовуються як положення ст.. 40 цього Закону, так і норма ст.. 109 ЖК УРСР.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 вересня 2015 року № 6-1049цс15, що в силу вимог ч.2 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для виселення відповідачів ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_4

Натомість, із наданих у засіданні колегії суддів копії виконавчого листа №1-22/2009, постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 20.09.2011 року (а.с. 141, 142) вбачається, що квартира АДРЕСА_1, належить ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі Акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення заборгованості за виконавчим документом № 1-122/2009р., згідно якого за результатом розгляду кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_8 за ст.. 364 ч.2, ст. 358 ч.3 КК України, на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_5 стягнуто спричинену матеріальну шкоду в сумі 283073, 42 грн., у зв'язку з тим, що прилюдні торги не відбулись, державним нотаріусом першої Криворізької державної нотаріальної контори ОСОБА_9 посвідчено право власності на нерухоме майно (а.с.11). Однак, вказані обставини не були предметом розгляду у суді першої інстанції, в той час, як суд розглядає позови на підставі ч.1 ст. 11 ЦПК України, лише в межах заявлених вимог. Позову з цих підстав позивачем не заявлено.

З позовом щодо звернення стягнення на предмет іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду не звертався.

Доводи апеляційної скарги про те, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок, в зв'язку з чим, відповідачі та усі мешканці підлягають виселенню з даної квартири, колегією суддів до уваги не береться так як, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки судом не приймалось.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що іпотекодержатель не надав своєї згоди на реєстрацію відповідачів за адресою предмету іпотеки, а тому зняття осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя, не заслуговують на увагу, оскільки не є підставою для виселення відповідачів з іпотечної квартири.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розгляді справи, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування законного рішення, оскільки вони не призвели до неправильного вирішення справи.

Таким чином, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги доведені, а відповідачем не наведено жодних підстав, що тягнуть скасування рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційну скаргу відхиляє, а рішення районного суду залишає без змін відповідно до ст. 308 ЦПК України

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 26 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: І.Є. Ляховська

Л.В. Михайлів