Справа №489/6642/14-ц 16.02.2015 16.02.2015 16.02.2015
Провадження №22-ц/784/471/15
Головуюча першої інстанції:Спінчевська Н.А.
Категорія - 48 Доповідач апеляційного суду: Галущенко О.І
У Х В А Л А

Іменем України

2015 р., лютого місяця, 16 дня м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Серебрякової Т.В.

Самчишиної Н.В.

із секретарем: Богуславською О.М.

з участю:

позивачки - ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4

представників:

відповідача - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29.12.2014 р., у справі за

позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку спільного нерухомого майна,

встановила:

25.09.2014 р. ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку спільного нерухомого майна,

Позивачка зазначала, що з січня 2000 року вона проживала з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу в найманій квартирі за адресою АДРЕСА_1 до вересня 2005 р. включно.

В цей період вони мали спільний бюджет, були пов'язані спільним побутом, мали спільні права та обов'язки притаманні подружжю.

В цей же період, влітку 2003 р. вони придбали трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 зареєструвавши її на ОСОБА_4

Посилаючись на ці обставини позивачка вважала, що квартира є об'єктом права спільної сумісної власності.

На цих підставах вона просила про задоволення позовних вимог та визнання за нею права власності на ? частину спірної квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29.12.2014 р. постановлено про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивачка ставить питання про скасування рішення і ухвалення нового про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду дійсним обставинам спору. Перевіряючи законність рішення в межах оскарження, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з загальними правилами дії законів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) ст. 2 СК України, норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних особистих немайнових та майнових відносин між подружжям, які виникли після набуття ним чинності, тобто після 01.01.2004 р.

До цього часу майнові відносини осіб, які не перебували у зареєстрованому шлюбі на момент придбання майна, регулювалися ЦК України (1963 р.), а в період виникнення спірних майнових відносин нормами Закону України «Про власність»

Зокрема ч.1 ст. 17 Закону було передбачено, що майно, яке придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, являється їх спільною сумісною власністю, якщо інше не передбачено їх спільною письмовою угодою.

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не визначено і учасники спільної власності підчас придбання майна не виходили із рівності часток, розмір їх часток визначається ступенем участі працею, коштами у створеній (надбаній) власності.

Такого змісту роз'яснення щодо застосування наведених норм закону міститься у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»

Зазначені роз'яснення узгоджуються з правовими висновками постанови Верховного Суду України від 25.12.2013 р. у справі №6-135 цс-13, які підлягають врахуванню судами в порядку приписів ч. 2 ст. 214 ЦПК України.

Зокрема, у постанові зазначено, що майно набуте до 01.01.2004 р. підчас спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної власності, якщо майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї.

При цьому спільною працею слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні особисті доходи, об'єднані у майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету.

Тобто для визнання за особою, яка проживала однією сім'є з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 01.01.2004 р., вона має надати достовірні та допустимі докази власної участі працею або коштами у набутті цього майна.

Адже сам по собі факт спільного проживання однією сім'єю без укладення шлюбу не може бути підставою для визнання права власності на частку у цьому майні.

Кожна особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, відповідно до приписів ст. 60 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_4 20.06.2002 р. з реєстрацією за ним майнових прав 08.07.2002 р.

Позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем 02.09.2002 р., а своє місце проживання у цій квартирі лише 23.09.2005 р.

Достовірних доказів власної участі грошима чи працею у придбанні квартири суду не надала, про ступінь цієї участі у позовній заяві не зазначала.

Суд повно та всебічно дослідив встановлені обставини справи, дав належну юридичну оцінку наданим доказам та з врахуванням наведених вище правових висновків постанови Верховного Суду України, прийшов правильного висновку про недоведеність обставин, які є правовою підставою для визнання спірного майна об'єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя.

З врахуванням цих висновків, судом постановлене правильне та обгрунтоване зібраними доказами рішення про відмову у задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку спільного нерухомого майна.

Доводи апеляційної скарги про наявність обставин, які відповідно до приписів чинного Сімейного кодексу є підставою для визнання спірного майна об'єктом права спільної сумісної власності, не заслуговують на увагу, оскільки правовий режим майна визначається нормами матеріального права, які діяли на час його створення чи придбання.

Тобто до майнових відносин, які виникли у зв'язку з придбанням ОСОБА_4 спірної квартири у 2002 році не можуть застосовуватися положення ст. 74 чинного Сімейного кодексу України, оскільки останній набув чинності лише з 01.01.2004 р.

Встановлене не дає підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315, ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29.12.2014 р. - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: Т.В. Серебрякова

Н.В. Самчишина