АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичан А.І.

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.

при секретарі: Шерівській Ю.А.

з участю сторін: позивача - ОСОБА_1, її представника - ОСОБА_2

представника відповідача - Марчука Д.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «ТВА» про визнання наказу про звільнення неправомірним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 березня 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання наказу про звільнення неправомірним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 01 квітня 2002 року працювала в ТОВ «Телерадіокомпанія «ТВА» на посаді кореспондента, зо липня 2007 року переведена на посаду старшого редактора новин телебачення, а з 01 квітня 2013 року переведена на посаду головного редактора новин телебачення.

22.08.2014 року вона отримала наказ № 79 «к» від 21.08.2014 року про звільнення з роботи за прогул на підставі ст. 40 ч.4 КЗпП України, а саме відсутність позивача на робочому місці 26.07.2014 року з 14 по 18 годину та 28.07.2014 року з 09 по 18 годину, 11 серпня 2014 року з 09 по 18 годину.

___________________________________________________________________________

№ 22ц/794/655/2015 р. Головуючий у І інстанції:Літвінова О.Г.

Категорія: 54 Суддя-доповідач: Владичан А.І.

Вона пояснювала свою відсутність на робочому місці в зазначені дати виконанням своїх службових обов'язків поза межами редакції, а 11.08.2014 року вона перебувала на лікарняному, про що було надано керівництву «Телерадіокомпанії» «ТВА», про що були надані відповідні документи.

Вважає, що наказ №79 «к» про звільнення з роботи за прогул від 21.08.2014 року є неправомірним та підлягає скасуванню, оскільки відсутність на робочому місці у вказані дні пояснюється виконанням нею службових обов'язків за межами редакції.

Крім цього, незаконними діями відповідача їй було завдана моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, порушенням звичайного розкладу життя, що зашкодило її репутації, як журналіста.

За час розгляду справи ОСОБА_1 не одноразово уточнювала позовні вимоги, і просила наказ №79 «к» про звільнення з роботи за прогул від 21.08.2014 року визнати неправомірним та скасувати. Визнати невихід на роботу 26.07.2014 року, 28.07.2014 року,11.08.2014 року з поважних причин, та поновити її на попередній посаді головного редактора новин телебачення ТОВ «Телерадіокомпанія «ТВА» з 22.08.2014 року. Стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 8591 грн. 80 коп. та завдану моральну шкоду в сумі 10000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, обставини які суд вважав встановленими не є доведеними.

В своїй апеляційній скарзі посилається на те, судом першої інстанції було неповно з'ясовано всі обставини справи, а саме особливості трудових взаємовідносин між нею та відповідачем, не було з'ясовано, які саме посадові обов'язки було покладено на неї, не було встановлено коло її прав та обов'язків у зв'язку з відстороненням Позивача з посади редактора відділу новин, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Крім того зазначає, судом не правильно застосовано положення ст. 40 КЗпП України, оскільки аналіз відповідної правової норми дає підстави вважати, що прогулом є умисне винне діяння (проступок), за якого працівник твердо усвідомлює неправомірність свого вчинку. Умисного діяння у її діях не було так як 28.07.2014 року вона продовжувала зйомку сюжету «Межигір'я в мініатюрі», тобто виконувала свою роботу за межами редакції. У судовому засіданні було встановлено, що у ТОВ «ТРК «ТВА» були відсутні будь-які нормативні акти, які б встановлювали правила внутрішнього трудового розпорядку на підприємстві, що призвело до виникнення цього спору.

Судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що відсутність нових посадових обов'язків позивача, якого на час виникнення трудового спору було усунуто з посади фактично виключає її вину, та унеможливлює кваліфікувати її дії як відсутність на робочому місці з неповажної причини.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 березня 2015 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі

Частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення ОСОБА_1 відбулося внаслідок відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин 25 липня 2014 року і повний робочий день 28 липня 2014 року.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи.

Як вбачається із матеріалів справи, 21 серпня 2014 директором ТОВ «Телерадіокомпанія «ТВА» ОСОБА_5 був винесений наказ № 78 «к» про звільнення ОСОБА_1, головного редактора ТОВ «ТРК «ТВА» за відсутність на робочому місці 25.07.2014 року з 14-00 по 18-00 годину, 28.07.2014 року з 09-00 по 18-00 дину. Позивач була ознайомлена з зазначеним наказом, про що свідчить її підпис. 21.08.2014 року в зв'язку з допущеною технічною помилкою був винесений наказ № 79 «к» про внесення змін до Наказу №78 «к» від 21.08.2014 року, а саме в п.1 після слів «за здійснення 25.07.2014 року, 28.07.2014 року» доповнено словами «прогул без поважних причин».

Підстава: акт відсутності працівника на робочому місці від 28.07.2014 року і службова записка в.о. начальника відділу кадрів від 18.08.2014 року.

Згідної із п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Звільнення є різновидом дисциплінарного стягнення, що може бути накладено роботодавцем на робітника (ст.ст. 147. 147-1 КЗпП України). Кодекс передбачає право роботодавця звільнити працівника за прогул відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП, однак до застосування стягнення роботодавець має витребувати від працівника письмове пояснення відносно причин його відсутності на роботі (на випадок відмови складається акт, ст. 149 КЗпП).

За відсутності достовірної інформації щодо причин відсутності працівника на роботі, відсутні підстави для його звільнення.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Згідно з п.п. 22, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до вимог закону, крім встановлення самого факту відсутності на робочому місці, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності.

Відповідачем, як доказ законності звільнення ОСОБА_1 надано тільки акти фіксації прогулу за підписом осіб без визначення їх посад, крім того відсутні докази про видачу наказу про створення комісії в такому складі, або уповноваження цих осіб складати відповідні акти. За таких обставин, вказаний акт не може розглядатися як безумовний доказ відсутності працівника на робочому місці.

Вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, необхідно виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ст. 57 ЦПК України.

Крім того, необхідно з'ясувати коло обов'язків працівника відповідно до посадової інструкції, оскільки робоче місце може не обмежуватися лише конкретним кабінетом, а трудова функція передбачати не лише присутність в конкретний час в конкретному місці протягом робочого дня, і за таких обставин це може бути лише порушенням трудової дисципліни, а не прогулом.

Так, відповідно до ст.57 КЗпП час початку і закінчення роботи має встановлюватись правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, однак доказів наявності їх відповідач не надав.

Суд першої інстанції не врахував всіх цих положень, і прийшов до передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не здійснив жодних заходів для з'ясування причин відсутності ОСОБА_1 на робочому місці, не отримав від неї пояснень щодо причин відсутності, відповідно до вимог ч.1 ст.149 КЗпП України.

Позивача також не було ознайомлено з колом обов'язків відповідно до посадової інструкції. Як було з'ясовано під час судового розгляду посадова інструкція (функціональні обов'язки) головного редактора не була розроблена.

Крім того, з пояснень позивача та свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 25.07.2014 року та 28.07.2014 року позивач займалась підготовкою матеріалів для зйомки авторської передачі «Теми дня». Посилання суду першої інстанції на те, що на ДВД відсутня дата запису репортажу, а тому не можна стверджувати, що він був знятий саме 28 липня 2014 року, а також на те, що жоден з операторів ТОВ ТРК «ТВА» не був направлений для цієї мети, не спростовують тверджень позивача, що саме цього дня вона була на роботі. В такому разі виконання працівником без дозволу власника або уповноваженого ним органу не на робочому місці в робочий час службового завдання, на який потрібен час не менший від часу відсутності, є порушенням трудової дисципліни, але не є прогулом без поважних причин, який може бути підставою для розірвання трудового договору за п.4 ст.40 КЗпП.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій позивач та представник відповідача підтвердили факт відсторонення розпорядженням директора ТОВ ТРК «ТВА» 25.07.2014 року ОСОБА_1 від роботи і факт покладення виконання її обов'язків на іншого працівника.

В контексті ст.46 КЗпП України, під відстороненням працівника від роботи розуміється призупинення виконання ним своїх трудових обов'язків за рішенням власника або уповноваженого ним органу, тобто відсутність працівника на роботі на роботі відбувається з ініціативи роботодавця.

В такому разі колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці не зі своєї вини, а з вини адміністрації.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, звільнення позивачки із займаної посади є незаконним, тому і наказ про її звільнення є незаконним і вона підлягає поновленню на роботі, починаючи з дати звільнення, із задоволенням позову у цій частині вимог.

Згідно ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У відповідності до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до вимог розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи, що передували події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Крім того, положеннями розділу III наведеного Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню при обчисленні середнього заробітку як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Відповідно п.6 (абз.5) Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно із п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податків з доходів у вигляді заробітної плати є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Як вбачається з довідки №79 від 19.05.2015 року виданої відповідачем, останніми повними робочими місяцями, що передували звільненню позивачки були червень та липень 2014 року. Середньоденна заробітна плата складає суму 86 гривень 57 копійок ( 1070,26 гривень - за червень, 1440,30 грн. - за липень; 11 робочих днів в червні, 18 робочих днів у липні; 1070-26+1440-30=2510-56:29 робочих днів=86,57 грн. ).

Оскільки позивач влаштувалася на іншу роботу з 02 березня 2015 року то середній заробіток за час вимушеного прогулу слід вираховувати з 22.08.2014 року по 28.02.2015 року (серпень 2014 року - 5 робочих днів, вересень - 22 р.д., жовтень - 23 р.д., листопад - 20 р.д., грудень - 23 р.д., січень 2015 року - 20 р.д., лютий - 20 р.д.) тобто за 133 робочі дні.

Таким чином середній заробіток за весь час вимушеного прогулу складає суму 11513 гривень 81 копійку (86,57 х 133).

Разом з тим, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства з відповідача слід стягнути 8591 гривню 80 копійок заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування яких вимагає позивач, а не 11513 гривень 81 копійку, оскільки суд позбавлений права виходу за межі позовних вимог в частині відшкодування позивачу заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Абз. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснює, що відповідно до ст. 237 1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно із ч. 3 ст. 23 ПК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права ( наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору ( статті 3.4.11.31 ППК України).

Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 нього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості тяжкості вимушених змін у житті позивача, то висновок суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення цих позовних вимог є вірним.

Колегія суддів вважає, що незаконним звільненням позивачу було завдано моральної шкоди у вигляді порушення нормальних життєвих зв'язків через втрату єдиного джерела доходів, необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя, однак вказаний позивачем розмір відшкодування в достатній мірі не обґрунтований і завищений та вважає достатнім розмір відшкодування в сумі 1000 грн., яку належить стягнути з відповідача на користь позивача, задовольнивши дану позовну вимогу частково.

Обґрунтовуючи суму моральної шкоди колегія суддів апеляційного суду враховує характер, тривалість та обсяг спричинених моральних страждань внаслідок незаконного звільнення, вимушених змін в житті позивача, ступінь вини відповідача, оскільки судом з'ясовано наявність такої шкоди, протиправність діяння відповідача по незаконному звільненню позивача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно роз'яснень, викладених у п.12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового , так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьої статі 6 Закону №3674 -VI підлягає сплаті за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру.

Оскільки позивач згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 551,40 гривень (121,80+ 429,6).

Таким чином рішення суду першої інстанції внаслідок неповного з'ясування обставин по справі, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального закону підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів ,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 березня 2015 року, скасувати.

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «ТВА» про визнання наказу про звільнення неправомірним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію моральної шкоди, задовольнити частково.

Визнати незаконним і скасувати наказ №78-к від 21.08.2014 року про звільнення ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного редактора товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «ТВА», з 22 серпня 2014 року.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «ТВА» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 серпня 2014 року по 28 лютого 2015 року в сумі 8591 гривень 80 копійок, з утриманням податків, зборів та інших обов'язкових платежів, та 1000 гривень відшкодування заподіяної моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «ТВА» на користь держави судовий збір в сумі 551 гривні 40 копійок.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: