Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/876/15-ц

27 травня 2015 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі:головуючого -судді: Мужика І.І.

секретаря: Кушнірчук М.Д.

з участю представника позивача:ОСОБА_1

представника відповідача: Новосад С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Надвірна справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним,-

Встановив:

ОСОБА_3звернулася в суд ізпозовом до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним.

В судовому засіданні представник позивача по справі ОСОБА_3-ОСОБА_1позов підтримала з мотивів викладених в позовній заяві, яку просить задоволити та визнати кредитний договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 15.03.2017 року недійсним.

Представник відповідача по справіПАТ «Банк «Фінанси та кредит» -Новосад С.В. позов не визнала і просить в його задоволенні відмовити, оскільки він безпідставний.

Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст. 60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог та з'ясувавши фактичні обставини справи, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступних підстав:

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чиінтересів.

Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню всіх обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі.

А відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В судовому засіданні встановлено, що 15.03.2007 року між сторонами по справі було укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії, на підставі якого банк надав позивачу кредитні кошти в сумі 49 300 доларів США з відсотковою ставкою 15.0% річних в обмін на зобов'язання по поверненню кредиту, сплаті процентів, а також можливих комісій з кінцевим терміном повернення до 15.03.2022 року. У зв'язку з цим 01.09.2008 року між сторонами по справі укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до якої процентна ставка за користування кредитом, починаючи з 01.09.2008 року встановлена в розмірі 16% річних. (ас.8-9).

Згідно з ст.1054 ч.1 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа(кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.215 ч.1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз'яснено в п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину є недодержання стороною(сторонами) вимог,які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не є укладеними правочини(договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення(відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним.

Також в п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди, мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України(статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі(стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю.

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону(нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку(оспорюваний) з підстав, встановлених ч.1 ст.215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним(не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства(с.ст.536, 638, 1056-1 ЦК України).

Згідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості(ст.627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору згідно ст.638 ЦК України.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з п.6 ч.1 ст.6 Закону України від 12.07.2001 року «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ст.ст.11 ч.5, 18 Закону України від 12.05.1991 року «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець(виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору(постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25.09.2013 року у справі №6-80 цс13).

Враховуючи положення ст.ст.10, 60 ЦПК України, саме позивач повинен довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Позивач по справі ОСОБА_3 добровільно підписала спірний кредитний договір, перед чим на власний розсуд обравши фінансову установу в якій планує отримати кредит, що підтверджується його заявою, в якій просить ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» надати споживчий кредит в сумі 49 300 доларів США(ас.8-9). Також позичальником була оформлена відповідна анкетаз зазначенням бажаної суми кредиту, відсоткової ставки, терміну кредитування та валюти кредиту(ас.8-9). Таким чином, позивач ОСОБА_3 мала час до моменту укладення кредитного договору для того, щоб врахувати всі ризики(можлива зміна розміру заробітку, підвищення курсу валюти та інше), зваживши свої можливості щодо подальшого виконання зобов'язання та наслідки, які настануть у випадку невиконання або неналежного виконання умов договору.

Також позивачем по справі не було надано доказів того, що кредитор ввів його в оману або надав недостовірну інформацію, оскільки такі твердження спростовуються матеріалами справи.

Не заслуговують на увагу твердження представника позивача про те, щоумови кредиту є несправедливими та дискримінаційними, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача.

Представник відповідача- ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»підготував кредитний договір та зазначив права та обов'язки, як позичальника так і фінансової установи, яка виконала в повному обсязі свої зобов'язання перед позивачем(надала грошові кошти, в подальшому дотримувалася умов договору). У випадку незгоди з обсягом таких прав та обов'язків позивач по справі ОСОБА_3 могла не підписувати кредитний договір, однак вона договір підписала та отримала всю суму кредиту на руки одночасно(ас.8-9).

А тому суд приходить до висновку, що кредитний договір від 15.03.2007 року укладено з додержанням сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України, їх зміст не суперечить вимогам чинного , на час укладення , законодавства, а також інтересам держави і суспільства , його моральним засадам.

У зв'язку з цим суд приходить до висновку про відсутність підстав визначених законом для визнання кредитного договору недійсним.

Крім того, судом встановлено, що ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» звернулося в суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 15.03.2007 року.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21.05.2015 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» задоволено частково(ас.16-18).

У зв'язку з наявною заборгованості позивач по справі неодноразово заверталася до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» із заявою про реструктуризацію заборгованості, зокрема 16.02.2015 року та 01.04.2015 року(ас.23-24).

Як наслідок цього, ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» позивачу була дана відповідь від 05.03.2015 року(ас.25).

Даний факт не заперечили сторони по справі.

А тому, суд, оцінюючи в сукупності здобуті докази по справі прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі ст..ст.526, 1049, 1054 ЦК України, керуючись ст..ст.213-215, 218 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

В позові ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним-відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з дня його проголошення через Надвірнянський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Мужик І.І.

Повний текст рішення виготовлено 02.06.2015 року