АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/6531/2015 Головуючий в 1 інстанції - Яценко Н.О.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А., Рубан С.М.

при секретарі Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи», третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсними правочинів, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Сведбанк», TOB «ФК «Вектор Плюс», TOB «Кредитні Ініціативи», третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсними правочинів та просив визнати недійсним Договір факторингу № 15 від 28 листопада 2012 р. укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (Фактор) в частині відступлення права вимоги за Кредитним Договором № 025/0408/74-096 від 17.04.2008 р. укладеного між ОСОБА_3 (Позичальник) та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (Банк).

Визнати недійсним Договір факторингу від 28 листопада 2012 р. укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (Фактор) в частині відступлення права вимоги за Кредитним Договором № 025/0408/74-096 від 17.04.2008 р. укладеного між ОСОБА_3 (Позичальник) та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (Банк).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.03.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи», третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсними правочинів - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В скарзі вказувала на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного з'ясування обставин справи. Зазначила, що суд першої інстанції не взяв до уваги положення чинного валютного законодавства, яким встановлено вимоги щодо здійснення валютних операцій, в тому числі фінансових операцій факторингу, які мають характер валютних операцій. Суд не врахував положення Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009 року (чинного на момент укладення між відповідачами зазначених договорів факторингу), яким встановлено обмеження щодо особи боржника при відступленні права грошової вимоги при укладенні договорів факторингу. Судом не враховано того, що на дату укладення зазначених договорів факторингу, діяв нормативно-правовий акт державного регулятора ринків фінансових послуг, обов'язковий до виконання учасниками ринків фінансових послуг, який не був виконаний сторонами при укладені зазначених договорів факторингу. Також, позивач вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги положення Договору факторингу № 15 від 28.11.2012 року укладеного між ПАТ «Сведбанк» та TOB «Факторингова компанія «Вектор Плюс» щодо подальшого відступлення права вимоги TOB «Кредитні ініціативи».

В судовому засіданні представник TOB «Кредитні ініціативи» заперечував проти доводів скарги.

Позивач, його представник та інші особи в судове засідання не з'явились. Про місце дату та час судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується повернутими на адресу суду зворотними повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою га шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, яз яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справ та встановлено судом, 17.04.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та позивачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 025/0408/74-096, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у розмірі 255 000, 00 доларів США.

Кредит було забезпечено іпотекою, а саме було підписано іпотечний договір № 025/04/08/74-096-1, за умовами якого позивач передав в іпотеку нежитлове приміщення АДРЕСА_1.

06.06.2012 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-1650/11 стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованість за кредитним договором № 025/0408/74-096 від 17 квітня 2008 року, яка виникла станом на 28 грудня 2010 року та складається з: основного боргу в розмірі 240625,00 доларів США, прострочених та несплачених процентів за період з 21 травня 2009 року по 28 грудня 2010 року в розмірі 55960,32 доларів США, суми пені нарахованої відповідно до вимог п.8.1 Кредитного договору на прострочену частину кредиту за період з 28 грудня 2009 року по 28 грудня 2010 року в розмірі 21818,89 доларів США та суми пені нарахованої відповідно до вимог п.8.1

Кредитного договору на прострочену частину відсотків за період з 28 грудня 2009 року по 28 грудня 2010 року в розмірі 6917,25 доларів США відповідно, а всього 325 321,46 доларів США, що в еквіваленті складає 2 589 916 грн. 68 коп.

28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та TOB «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу № 15, згідно умов якого банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку за плату грошові кошти в розпорядження в розмірі, що становлять ціну продажу та в порядку передбаченому даним договором.

28.11.2012 року між TOB «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та TOB «Кредитні Ініціативи» укладено договір факторингу.

Відповідно до умов п. 2.1 цього договору Клієнт відступає Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників та у переліку кредитних договорів і договорів забезпечення, право на вимогу якої належить Клієнту на підставі документації, а Фактор шляхом надання фінансової послуги Клієнту набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає Банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становлять ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором.

За умовами п. 2.2 договору факторингу з моменту відступлення Клієнтом Фактору прав вимоги заборгованостей від боржників, усі гарантії надані боржниками щодо заборгованостей стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема, права грошової вимоги щодо нарахованих і несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів, у тому числі тих, які можуть виникнути в майбутньому.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано, жодного доказу того, що договір укладений між юридичними особами TзOB «Факторинговій компанії «Вектор плюс» та ПАТ «Сведбанк», а також договір факторингу укладений між TзOB «Факторингова компанія «Вектор плюс» та TзOB «Кредитні ініціативи» порушують його права або інтереси. Окрім того, позивач взагалі не є стороною спірних договорів. При укладенні Договорів факторингу відповідачами було додержано вимоги чинного законодавства України, зокрема, щодо форми та змісту укладання Договору факторингу, а також не було порушено положень ст. 1077 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, так як він в повній мірі відповідає встановленим обставинам справи та вимогам Закону.

Положеннями ЦК України визначено чіткий перелік підстав визнання правочину недійсним.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У ст. 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

За змістом положень п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуга та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг вважається фінансовою послугою.

У ч. 5 ст. 5 цього Закону встановлено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Згідно ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

При цьому положення глави 73 ЦК України та безпосередньо визначення операції факторингу, наведеного в ч. 1 ст. 1077 ЦК України передбачають, що клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та TзOB «Кредитні ініціативи» є фінансовими установами, які надають фінансові послуги, а саме - факторинг, що відповідає положенням п. 11 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а положеннями ст. 5 цього Закону не встановлено обов'язку для фінансової установи здійснювати операції з надання фінансових послуг, зокрема, факторингу на підставі відповідної ліцензії (а.с. 68-71).

За таких підстав доводи сторони позивача про те, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та TзOB «Кредитні ініціативи» не мають необхідних ліцензій є необґрунтованими. Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що кредит безпосередньо надавався ПАТ «Сведбанк», а ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та TзOB «Кредитні ініціативи» лише здійснює операції факторингу, на що має відповідний дозвіл.

Тобто, посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги положення чинного валютного законодавства, яким встановлено вимоги щодо здійснення валютних операцій, в тому числі фінансових операцій факторингу, які мають характер валютних операцій, ґрунтуються на власному припущенні позивача, будь-якими доказами не підтверджені, а тому не можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Доводи скарги, що суд не врахував положення Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009 року (чинного на момент укладення між відповідачами зазначених договорів факторингу), яким встановлено обмеження щодо особи боржника при відступленні права грошової вимоги при укладенні договорів факторингу на правильність оскаржуваного рішення не впливають виходячи з наступного.

Так, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що посилання позивача на невідповідність договору факторингу п.1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», оскільки, відповідно до постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2013 року п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» визнано нечинним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили (а.с. 72-78).

Посилання на те, що судом першої інстанції не взято до уваги положення Договору факторингу № 15 від 28.11.2012 року укладеного між ПАТ «Сведбанк» та TOB «Факторингова компанія «Вектор Плюс» щодо подальшого відступлення права вимоги TOB «Кредитні ініціативи», оскільки TOB «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не отримало попереднього дозволу Банку на наступне відступлення права вимоги заборгованості до боржників, що є обов'язковим відповідно до Договору факторингу № 15 від 28.11.2012 року, колегіє суддів не приймає, оскільки з положень ч. 3 ст. 215 ЦК України вбачається, що оспорюваний правочин може бути визнаний в судовому порядку недійсним на вимогу однієї з його сторін або іншої заінтересованої особи. Разом з тим, позивач не є стороною оспорюваного нею правочину, а тому даний правочин може бути визнано недійсним лише у разі порушення ним прав, свобод та інтересів позивача. В той же час, зважаючи на правову природу договору факторингу, враховуючи те, що до фактора за вказаним договором може перейти право вимоги лише тих обов'язків боржника та в тому обсязі, що існували у кредитора за первісним зобов'язанням, колегія суддів не вбачає наявності будь-яких порушень прав позивача при укладенні спірного договору. За таких умов правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Враховуючи наведе суд першої інстанції правильно застосував вищенаведені норми матеріального права та дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договорів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: