Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Кострицький В.В.
Справа № 417/926/15-ц
Провадження № 22ц/782/743/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Кострицького В.В.

суддів Коротких О.Г., Стахової Н.В.,

при секретарі Коротенеко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі апеляційного суду Луганської області у місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу виконувача обов'язків прокурора Луганської області, який виступає в інтересах держави, на ухвалу Марківського районного суду Луганської області від 24 липня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про розподіл спадкового майна та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

встановила:

15.06.2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про розподіл спадкового майна та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Сторони по справі надали суду першої інстанції заяву про укладення мирової угоди в якій просили суд визнати умови мирової угоди, укладеної між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а провадження у справі закрити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на:

- житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: смт. Марківка Марківського району Луганської області, вул. Зарічна, будинок №60;

- земельну ділянку площею 0.6523 гектарів у межах згідно з планом, яка розташована за адресою: смт. Марківка Марківського району Луганської області вулиця Зарічна, будинок № 60, передану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; для ведення особистого підсобного господарства, належну померлому ОСОБА_5 згідно Державного акта на право приватної власності на землю ?V - ЛГ № 003532, виданого Марківською селищною радою 05 липня 2001 року на підставі рішення 9 сесії 22 скликання від 06 серпня 1997 року. Зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 319.

- земельну частку (пай) розміром 1,09 умовних кадастрових гектарів у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Радянська Україна», смт. Марківка Марківського району Луганської області, належну померлому ОСОБА_5 на підставі Сертифікату серія ЛГ № 0054687, виданого Марківською райдержадміністрацією в грудні 1996 року згідно рішення № 466/1 від 02 грудня 1996 року. Акт зареєстровано у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 300;

- земельну ділянку площею 7.8621 гектарів у межах згідно з планом, яка розташована в межах Марківської селищної ради Марківського району Луганської області, пай №447, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належну померлому ОСОБА_5 згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЛГ № 053921, виданого 19 червня 2003 року на підставі розпорядження Марківської райдержадміністрації від 05 березня 2003 року № 80. Зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 468.

- земельну ділянку площею 0,7513 гектарів у межах згідно з планом, яка розташована на території Ліснополянської сільської ради Марківського району Луганської області, пай № 642, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (сіножаті), належну померлому ОСОБА_5 згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку ЯБ № 698901, виданого Марківською райдержадміністрацією 25.02.2006 року на підставі розпорядження від 07 серпня 2006 року № 374;

- на майновий пай розміром 5780 грн. в пайовому фонді майна КСП «Р.Україна», реорганізованого у СТОВ «Україна», належний померлому ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності на майновий пай серія ЛУ №063416, виданого Марківською селищною радою 25 березня 2003 року;

- на нараховану та не виплачену пенсію за жовтень 2014 року, згідно довідки управління пенсійного фонду у Марківському районі Луганської області.

- грошові вклади на рахунках № 6215 та на компенсаційному рахунку № 91551-642, який розміщений в ТВБВ № 10012/0162 філії Луганського обласного управління Акціонерного Товариства «Ощадний банк України», належний померлому ОСОБА_5.

Ухвалою Марківського районного суду Луганської області від 24 липня 2015 року визнано мирову угоду між сторонами та закрито провадження по справі.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, виконувач обов'язків прокурора Луганської області Мичка В.І.звернувся до суду з апеляційною скаргою на неї, просив суд ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. При цьому апелянт посилався на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме вимог ст. ст. 2, 80,175,179, 213, 214 ЦПК України, ст. 1270, 1272 ЦК України, ст.ст. 4, 6 Закону України «Про судовий збір», Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України на прокуратуру України покладається функція представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Частиною 2 статті 45 ЦПК України передбачено, що з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи.

Враховуючи відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати контроль за надходженням судового збору до спеціального фонду Державного бюджету, прокурор, звертаючись з вказаною апеляційною скаргою має на меті захист економічних інтересів держави.

Також апелянт посилається на те, що спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України, Законами України «Про нотаріат», «Про міжнародне приватне право», іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права.

Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування».

У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 зазначено, що обставини, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 179 Цивільного процесуального кодексу України) у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі.

Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця, постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Судова колегія погоджується з доводами апелянта, що у матеріалах справи № 417/926/15-ц, вказані документи відсутні, що свідчить про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч. 1 ст. 1272 ЦК України). Крім того, відповідно до довідки Марківської селищної ради померлий ОСОБА_5 на момент смерті був зареєстрований сам...

Враховуючи відсутність у цивільній справі матеріалів спадкової справи, зокрема, заяв сторін про прийняття спадщини, або відмови нотаріуса на вчинення нотаріальних дій , суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про можливість затвердження мирової угоди, оскільки у останнього відсутні підстави вважати, що спадщина прийнята сторонами відповідно до закону.

Встановлення факту родинних відносин між померлим та сторонами у справі не дає підстав для прийняття ухвали про визнання мирової угоди, оскільки, таким чином судом лише встановлено право сторін на спадщину, а не факт її прийняття відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Апелянт посилається на те, що без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину тому суд не повинен задовольняти вимоги за відсутності спору, оскільки реалізація прав позивача має інші механізми, тобто звернення до нотаріальної контори.

Відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, може бути підставою для відмови у позові.

Сторони були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду.

Заслухавши доповідача, прокурора відділу прокуратури Луганської області ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до статті 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Визнаючи мирову угоду між сторонами та закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції дійшов поспішних висновків про те, що мирова угода не протирічить закону, не порушує права, свободи та інтереси сторін і інших осіб.

Так, із матеріалів справи вбачається, що в позовній заяві ОСОБА_2 зазначає, що 18 жовтня 2014 року помер її батько, ОСОБА_5, постійний мешканець смт. Марківка Марківського району Луганської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 10). Після його смерті відкрилась спадщина.

Згідно заяви позивачки спадкоємцями за законом першої черги на спадкове майно померлого ОСОБА_5 являються ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - діти померлого.

Позивач посилається на те, що в державній нотаріальній конторі вони не можуть оформити право на спадщину через спір, який виник між ними з приводу розподілу спадщини.

Після відкриття провадження по справі сторони звернулися до суду з заявою про визнання мирової угоди (а.с. 44-46).

П. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що якщо сторони виявили намір укласти мирову угоду, то при необхідності їм може бути надана можливість оформити умови мирової угоди, для чого суд оголошує перерву в судовому засіданні. У разі якщо умови мирової угоди не суперечать закону, не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб (не сторін), суд визнає мирову угоду та закриває провадження у справі.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування положень ст. 175, 205 ЦПК України, оскільки суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

В матеріалах справи взагалі відсутні відомості про те, що сторони зверталися до нотаріальної контори для прийняття спадщини за законом.

Також відповідно до ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Проте, відповідно до укладеної між позивачем та відповідачами у справі мирової угоди, відповідачі по справі відмовились від прийняття спадщини на користь позивачки, що суперечить змісту ст. 175 ЦПК України.

Суд мав звернути увагу сторін на те, що при прийнятті спадщини в загальному порядку згідно ст. 1268 ЦПК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Таким чином, на думку колегії суддів, умови мирової угоди, визнаної ухвалою Марківського районного суду Луганської області від 24 липня 2015 року, суперечать закону, а тому суд першої інстанції повинен був постановити ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжити судовий розгляд.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.311 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

При таких обставинах колегія суддів вважає за необхідне скасувати ухвалу Марківського районного суду Луганської області від 24.07.2015 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Питання стягнення судового збору вирішити у відповідності до ухвали апеляційного суду від 20 листопада 2015 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.307, п.4 ст.311, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргувиконувача обов'язків прокурора Луганської області Мичка В.І. , який виступає в інтересах держави, задовольнити.

Ухвалу Марківського районного суду Луганської області від 24 липня 2015 року скасувати і направити цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про розподіл спадкового майна та визнання права власності в порядку спадкування за закономдля продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: