АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/1520/15-ц 22-ц/774/2351/К/15
Справа № 214/7878/14-ц Головуючий в 1 -й інстанції
Провадження 22ц/774/2351/К/15 Попов В.В.
Категорія -48 (4) Доповідач Барильська А.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Ляховської І.Є.,Михайлів Л.В.,

секретар: Маслова К.В.

за участю: позивача ОСОБА_2та його представника ОСОБА_3 представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційні скарги ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 23 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року ОСОБА_2. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що з 20.09.2003 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4. Від шлюбу сторони у справі мають сина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. В період шлюбу, 15.12.2004 року на ім`я відповідача було придбано квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_4 в добровільному порядку відмовляється розділити нерухоме майно, в зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду та просить визнати, що квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю, визнати, що частки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у спірній квартирі є рівними та складають по ? частці, кожному, визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності на ? частку квартири за кожним.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 23 вересня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Зокрема, апелянт посилається на те, що судом при ухваленні рішення не взято до уваги, що спірна квартира придбана сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, та в інтересах сім`ї за спільні кошти, позивачем надано нотаріально засвідчену згоду на укладання договору купівлі-продажу квартири, а тому майно, яке було ними набуте належить їм на праві спільної сумісної власності.

Крім того, апелянт зазначила, що договір купівлі-продажу квартири не містить посилання на те, що квартира придбана за особисті кошти відповідача ОСОБА_4

Також апелянт зазначив, що квартира АДРЕСА_3, на яку посилається суд, як на підставу відмови в задоволенні позовних вимог належала батькам відповідача ОСОБА_4, а не йому особисто.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 з 20 вересня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 15.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 було придбано квартиру АДРЕСА_1 право приватної власності на яку зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 - 14.01.2005 року (а.с.10, 12).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 посилалася на те, що дана квартира є спільною сумісною власністю, так як придбана у період шлюбу, за спільні кошти сторін, а тому їхні частки в цій квартирі є рівними та складають по 1/2 частці.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була набута відповідачем хоча і у період шлюбу з позивачем, але за кошти, які належали йому особисто, і з боку позивача суду не було надано доказів, що вона якимось чином приймала участь у придбанні спірної квартири,

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до абз.1 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на їх кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Як встановлено судом і убачається із матеріалів справи, спірна квартира АДРЕСА_1 придбана сторонами у період шлюбу.

На підтвердження своїх заперечень відповідач надав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 30.09.2004 року, згідно якого він продав належну йому на праві приватної власності квартиру за 30785 грн .

При цьому відповідачем не заявлено зустрічних самостійних позовних вимог щодо визнання спірної квартири особистою власністю, в той час як відповідно до 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності..

Таким чином, з огляду на вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 придбана сторонами у період шлюбу та є спільною сумісною власністю. У зв'язку з чим висновком суду про те, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю сторін є помилковим.

Відповідно до ст. 63 СК Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 70 цього Кодексу встановлено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира була придбана на ім`я відповідача ОСОБА_4 під час його перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_2 Тобто володіння сторонами у справі спірною квартирою на праві спільної сумісної власності презюмується.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, та наявності правових підстав для виділення у власність сторін по 1/2 частини квартири, кожному.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Визнати, квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 59, 3 кв.м. спільною сумісною власністю.

Поділити спільне сумісне майно, визнавши за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 59,3 кв.м. на ? частину за кожним.

Беручи до уваги, що рівність часток у спільній сумісній власності визначено вищезазначеними нормами Закону, вона не потребує встановлення зазначеного факту рішенням суду.

У зв'язку з чим, позовні вимоги про визнання за стороною права на ? частину за кожним, у спірній квартирі задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Таким чином на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви в сумі 243, 60 грн., та апеляційної скарги в сумі 487, 20 грн., що становить 730, 80 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, ст.309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 23 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя задовольнити частково.

Визнати, квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 59, 3 кв.м., спільною сумісною власністю.

Поділити спільне сумісне майно, визнавши за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 59,3 кв.м. на ? частину за кожним.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 730, 80 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: І.Є. Ляховська

Л.В. Михайлів