Справа № 461/3060/15 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/5254/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Гриновця Б.М. і Шеремети Н.О., ,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: апелянта - ОСОБА_3 та її представника - ОСОБА_4,

позивача - ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6,

позивача - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 24 червня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 24 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_7 до ОСОБА_3 та ОСОБА_8 про визнання права володіння і порядку користування квартирою задоволено частково.

Визначено порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 наступним чином:

Виділено ОСОБА_5 в користування житлову кімнату площею 16,8 кв. м.;

Виділено ОСОБА_7 в користування житлову кімнату площею 24,9 кв. м.;

Виділено ОСОБА_3 в користування житлову кімнату площею 26,6 кв. м.;

Виділено ОСОБА_8 в користування житлову кімнату площею 15,9 кв. м.;

Всі інші приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_1 (кухню, ванну кімнату, вбиральню (поєднану), коридор, комірку) залишено у загальному користуванні.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_3, - ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі вказує, що позивачами невірно обрано спосіб захисту своїх прав та недоведено у чому полягає порушення права користування спірною квартирою, оскільки сам позивач вказав, що близько п'яти років безперешкодно користується житловою кімнатою житловою площею 16,8 кв.м. Також суд вийшов за межі позовних вимог та ухвалив рішення, яке жодним чином не стосувалось розподілу решти кімнат за іншими співвласниками квартири. Крім того, в спірній квартирі проживає дочка апелянта ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та оскільки на момент розгляду справи їй виповнилось 16 років, тому вона має право на окрему кімнату, однак дана обставина не була врахована судом. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог ст. ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування .

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам закону, є справедливим і обґрунтованим.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує спір про користування квартирою №6 у м. Львові по вул. Коперника, буд. 12. При визначенні порядку користування спільною квартирою, суд враховував, в якій кімнаті сторони проживали раніше і проживають на цей момент, чи користуються вони квартирою на цей час, наявність іншого житла, кількість власників квартири, їх стать, вік, жилу площу квартири та інші обставини, які склалися на час розгляду справи.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 20 травня 1994 року, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (а.с.4).

Згідно з технічним паспортом на приватизовану квартиру, квартира АДРЕСА_1 розташована на 3-му поверсі 4-х поверхового будинку та складається з 4-х кімнат житловою площею 84,2 кв.м., в тому числі 1-ша кімната - 16,8 кв.м., 2-га кімната - 26,6 кв.м., 3-я кімната - 24,9 кв.м., 4-та кімната - 15,9 кв.м., кухні площею - 10,2 кв.м., ванною кімнати площею - 3,5 кв.м., вбиральні (поєднаної) - 1,3 кв.м., коридору - 14,7; 08, кв.м., комірки - 0.7;3.2;0.6;1.0 кв.м., загальна площа квартири складає 120,2 кв.м. (а.с.5-6).

Відповідно до акту ЛКП "Цитадель-Центр" від 30.08.2010 року, 21.04.2015 року (а.с.40-41), ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, не зареєстрована, але фактично проживає разом з мамою, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, за адресою: АДРЕСА_1.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, відповідачі не визнають за позивачами їх права на користування кімнатами в спірній квартирі.

Відповідно до ч.1 ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст.383 ЦК України передбачає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Пленум Верховного Суду України в пункті 6 постанови № 7 від 04 жовтня 1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок" роз'яснив, що, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Згідно з ч. ч. 4,5 ст.9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом ; житлові права охороняються законом,за винятком випадків,коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських

організацій.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Частини 1, 2 ст. 369 ЦК України передбачають, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до ч.2 ст.370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що визначення порядку користування усім співвласникам спірною квартирою, які нею володіють на підставі спільної сумісної власності є єдиним способом для вирішення даного спору, оскільки встановивши порядок користування квартирою для одних співвласників, права інших співвласників в квартирі будуть не визначеними, що призведе до порушення їх права на вільного володіння, користування та розпоряджання власністю.

Що ж до доводів апеляційної скарги про те, що згадане рішення ухвалене з порушенням Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1989 року і яка набула чинності для України з 27 вересня 1991 року та Закону України "Про охорону дитинства", оскільки її дочка - ОСОБА_9 має право на окрему кімнату, такі не заслуговують на увагу, поскільки ОСОБА_9 не має права на користування та розпорядження кімнатою в порушення права одного з співвласників квартирою. Судом вірно визначено порядок користування спірною квартирою для усіх співвласників. Окрім цього, визначаючи порядок користування квартирою та надаючи ОСОБА_3 житлову кімнату площею 26,6 кв.м., яка є найбільшою кімнатою в спірній квартирі, судом враховано той факт, що остання проживає разом із своєю неповнолітньою донькою. Також, визначаючи порядок користування спірною квартирою для співвласників, судом виділивши ОСОБА_8 в користування житлову кімнату площею, 15,9 кв.м., яка є прохідною кімнатою до кухні та інших приміщень-комор, враховано той факт, що остання - ОСОБА_8 проживає за межами України і не має наміру проживати в спірній квартирі.

Також слід зазначити, що суд визначаючи порядок користування квартирою та надаючи ОСОБА_3 житлову кімнату площею 26,6 кв.м., яка є найбільшою кімнатою в спірній квартирі, здійснено без жодного погіршення житлових умов для неї.

Окрім цього, оскаржуваним рішення суд не виходив за межі позовних вимог та не визначав житлову кімнату у якій має право проживати ОСОБА_9, оскільки остання не є стороною у справі та не є співвласником спірною квартирою.

Таким чином, доводи наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, 308, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 24 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М. Ванівський

Судді: Б.М. Гриновець

Н.О. Шеремета