Справа № 347/2182/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2015 м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді Бельмеги М.В.,

секретаря Борисової О.М.,

за участю представника скаржника ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Косів цивільну справу за скаргою ОСОБА_5 на дії старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Косівського районного управління юстиції ОСОБА_3, заінтересована особа Тюдівська сільська рада про відмову у відкритті виконавчого провадження,-

В С Т А Н О В И В:

Скаржник звернувся до суду з вище вказаною скаргою.

В судовому засіданні представник скаржника, ОСОБА_1 скаргу підтримала у повному обсязі з підстав наведених у скарзі та просила її задоволити.

Скарга мотивована тим, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2014 року стягнуто з Тюдівської сільської ради Івано-Франківської області на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 16.11.2009 року по 11.05.2012 року.

18.12.2014 року Косівським районним судом Івано-Франківської області було видано виконавчий лист № 0910/759/2012 про стягнення з Тюдівської сільської ради Івано-Франківської області на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу з 16.11.2009 року по 11.05.2012 року в сумі 70916,09 грн., який направлено ним до відділу Державної виконавчої служби Косівського районного управління юстиції для виконання, відкрито виконавче провадження.

27.01.2015 року його представник за довіреністю ОСОБА_1 звернулась до відділу Державної виконавчої служби Косівського районного управління юстиції з заявою про повернення виконавчого листа стягувачу відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Необхідність у поверненні виконавчого листа була повязана з тим, що на той час його було направлено на відбування покарання, визначеного вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області, до виправно-трудової колонії.

27.01.2015 року державний виконавець ВДВС Косівського РУЮ ОСОБА_6 виніс постанову про повернення виконавчого документу стягував, та розяснив при цьому його представнику, що він може повторно предявити виконавчий лист до виконання в межах річного строку, який відраховується з моменту повернення йому виконавчого листа .

У звязку з тим, що вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області, постановлений відносно нього, рішеннями судів вищих інстанцій змінений не був, а річний строк предявлення виконавчого листа до виконання збігав, його представник за довіреністю ОСОБА_1 20.10.2015 року повторно подала виконавчий лист до ВДВС Косівського РУЮ.

Постановою від 23.10.2015 року старшим державним виконавцем Титик Г.С. було відмовлено у відкритті виконавчого провадження у звязку з тим, що виконавчий документ № 0910/759/2012 від 18.12.2014 року вже було повернуто стягувачу 27.01.2015 року за його заявою.

Вважає зазначену постановою незаконною, та такою, що винесена з грубим порушенням вимог ст .47 Закону України «Про виконавче провадження».

Просить скасувати постанову старшого державного виконавця відділу ДВС Косівського РУЮ ОСОБА_3 від 23.10.2015 року, якою відмовлено у відкритті виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа №0910/759/2012, виданого 18.12.2014 року Косівським районним судом Івано-франківської області про стягнення з Тюдівської сільської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_5 заробітної плати за час вимушеного прогулу з 16.11.2009 року по 11.05.2012 року в сумі 70916,09 грн. та зобовязати старшого державного виконавця відділу ДВС Косівського РУЮ ОСОБА_3 відкрити виконавче провадження по виконанню вище згаданого виконавчого листа.

Представник ВДВС Косівського РУЮ, ОСОБА_3, в судовому засіданні просила у скарзі відмовити за її безпідставністю, оскільки у відповідності до п.7 ч. 1 ст. 26. Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі:

якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою.

Представник ВДВС Косівського РУЮ, ОСОБА_2 в судовому засіданні просив у скарзі відмовити за її безпідставністю, оскільки вважає, що старшим державним виконавцем підставно відмовлено у відкритті виконавчого

провадження, так як представнику за довіреністю ОСОБА_1 при зверненні до відділу Державної виконавчої служби Косівського районного управління юстиції з заявою про повернення виконавчого листа стягувачу було розяснено, що повторно предявити виконавчий лист до виконання не буде можливості.

Представник третьої особи Тюдівської сільської ради, ОСОБА_4 в судовому засіданні просила у скарзі відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши інші докази та давши їм оцінку в сукупності, суд вважає, що скаргу слід задоволити.

Згідно ч. 4 ст. 82 Закону та ст. 383 ЦПК України рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ.

Згідно ч. 4 ст. 26 Закону постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження може бути оскаржена заявником у десятиденний строк з дня її надходження у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно рішення від 27.10.2014 року за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Тюдівської сільської ради про стягнення заборгованості за час вимушеного прогулу та зобовязанням видати трудову книжку, зобовязати Тюдівську сільську раду внести зміни в трудову книжку Косівським районним судом Івано-Франківської області було видано виконавчий лист № 0910/759/2012 про стягнення з Тюдівської сільської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_5 заробітної плати за час вимушеного прогулу з 16.11.2009 року по 11.05.2012 року в сумі 70916,09 грн.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України, - і за її межами.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Статтею 1 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб'єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів.

Таким чином, закінчення виконавчого провадження можливе тільки після застосування всіх заходів, спрямованих на реальне виконання рішення суду.

27.01.2015 року представник за довіреністю ОСОБА_1 звернулась від імені скаржника ОСОБА_5 до відділу Державної виконавчої служби Косівського районного управління юстиції з заявою про повернення виконавчого листа стягувачу відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», а 20.10.2015 року повторно пред'явив до ВДВС Косівського районного управління юстиції для примусового виконання виконавчий лист, виданий на підставі вищевказаного рішення суду.

Постановою від 23.10.2015 р. старшим державний виконавець відділу ДВС Косівського районного управління юстиції ОСОБА_3 посилаючись на п. 7 ч. І ст. 26 Закону «Про виконавче провадження» відмовила у прийнятті до провадження виконавчого документу та у відкритті виконавчого провадження обгрунтовуючи тим, що виконавчий документ 27.01.2015 року повернуто стягувачу згідно його заяви.

Згідно п.1 ч. І ст. 19 Закону «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Ст. 25 цього Закону «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

В оскаржуваній постанові державного виконавця Титик Г.С. зазначено, що у процесі проведеної перевірки встановлено, що виконавчий документ 27.01.2015 р. було повернуто стягувачу за його заявою згідно п. 7 ч. 1 ст. 26 Закону «Про виконавче провадження».

Однак, державним виконавцем не враховано положення ч. 5 ст. 47 Закону «Про виконавче провадження», де передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст. 22 цього Закону.

Закріплене ч. 5 ст. 47 Закону «Про виконавче провадження» право стягувача не містить будь-яких обмежень для повторного пред'явлення виконавчого документу до виконання, крім випадку, коли строк для пред'явлення документу до виконання, встановлений ст. 22 даного Закону, пропущений.

При винесенні постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження державний виконавець не врахував, що положення ч. 5 ст. 47 Закону «Про виконавче провадження» є спеціальною нормою, по відношенню до ст. 26 даного Закону щодо можливості відкриття виконавчих проваджень при повторному пред'явленні виконавчих документів до виконання.

В ч. 3 ст. 49 Закону «Про виконавче провадження» передбачено, що про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення.

Законом не передбачено такої підстави закінчення виконавчого провадження, як повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою.

Положення п. 7 ч. 1 ст. 26 Закону «Про виконавче провадження» (відмова у відкрити виконавчого провадження, якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою) кореспондується з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 49 даного Закону, в якому передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду.

Ч. 5 ст. 47 Закону «Про виконавче провадження» передбачає право стягувача на повторне пред'явлення виконавчого документу без будь-яких обмежень (окрім строків).

Аналіз положень ст.ст. 26, 49 Закону «Про виконавче провадження» свідчить про те, що підставою для закінчення виконавчого провадження є саме заява стягувача про відмову від примусового виконання рішення суду, яка має бути визнана судом, і яка, відповідно, виключає можливість повторного пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 22 постанови від 7 лютого 2014 року N 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" роз'яснив, що "'ураховуючи положення пункту 1 частини першої та частини п'ятої статті 47 у взаємозв'язку з вимогами пункту 7 частини першої статті 26 Закону «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків".

Таким чином, згідно приписів п.1 ч.І та ч.5 ст. 47, ст. 26 Закону «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою не означає закінчення виконавчого провадження, не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу Державної виконавчої служби за виконанням судового рішення.

Законом України «Про виконавче провадження» передбачена норма, яка регулює дії державного виконавця у разі, якщо виконавчий документ було повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів чи інших періодичних платежів. В такому разі, відповідно до ст.. 26 ч. 1 п. 7 вказаного Закону, державний виконавець відмовляє у відкритті провадження.

За таких обставин у державного виконавця ВДВС Косівського районного управління юстиції не було підстав вважати, що відкриття виконавчого провадження за повторним пред'явленням виконавчого документа до виконання є неможливим, оскільки заявник не відмовлявся від примусового виконання рішення, а просив повернути без виконання виконавчий лист, а також зважаючи на те, що стягується заробітня плата за час вимушеного прогулу з 16.11.2009 року по 11.05.2012 року, що відноситься до періодичних платежів, то вказані дії державного виконавця ВДВС Косівського районного управління юстиції порушують права заявника, як стягувача.

Керуючись ст. ст. 19, 22, 25, 26, 47, 49, 82 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 3-6, 10-11, 15, 31, 383-389 Цивільного процесуального кодексу України, -

В И Р І Ш И В :

Скаргу задовольнити.

Визнати неправомірною постанову старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Косівського районного управління юстиції ОСОБА_3 від 23.10.2015 р. про відмову у прийнятті до провадження та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 0910/759/2012, виданого 18.12.2014 року Косівським районним судом Івано-Франківської області про стягнення з Тюдівської сільської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_5 заробітної плати за час вимушеного прогулу з 16.11.2009 року по 11.05.2012 року в сумі 70916,09 грн.

Зобов'язати державного виконавця відділу державної виконавчої служби Косівського районного управління юстиції ОСОБА_3 відкрити виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 0910/759/2012, виданого 18.12.2014 року Косівським районним судом Івано-Франківської області про стягнення з Тюдівської сільської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_5 заробітної плати за час вимушеного прогулу з 16.11.2009 року по 11.05.2012 року в сумі 70916,09 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського Апеляційного суду через Косівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення -протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : Бельмега М.В.