У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Оженинської сільської ради Острозького району Рівненської області, ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними спорудами у порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 27 червня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 27 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, просив визнати за ним право власності на Ѕ частину садибного житлового будинку із господарськими спорудами по АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що його матері ОСОБА_5 на праві власності належала Ѕ частина житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Острозької державної нотаріальної контори 28 вересня 1982 року та зареєстрованим у реєстрі за № 1739.

Після отримання свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_5 зареєструвала право власності на зазначену частину будинку в погосподарській книзі Оженинської сільської ради Острозького району Рівненської області (особовий рахунок № НОМЕР_1).

За життя мати не виготовила технічного паспорта на будинок та не зареєструвала право власності в Рівненському обласному бюро технічної інвентаризації.

Після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_1 року він прийняв спадщину, оскільки був зареєстрований та проживав із нею на день смерті в одному будинку, що підтверджується довідкою Оженинської сільської ради Острозького району Рівненської області № 4385 від 19 грудня 2013 року.

Постановою нотаріуса від 27 березня 2014 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину житлового будинку по АДРЕСА_1 з огляду на те, що правовстановлюючий документ на будинок не було зареєстровано у встановленому законом порядку.

У березні 2014 року Оженинська сільська рада Острозького району Рівненської області відмовила йому у видачі свідоцтва про право власності на зазначене домоволодіння на ім'я матері ОСОБА_5 та роз'яснила право звернутись до суду із позовом про визнання права власності на таке майно у порядку спадкування за законом.

Власник земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок по АДРЕСА_1, ОСОБА_6 чинить йому перешкоди у доступі до будинку, що унеможливлює виготовлення технічного паспорта на Ѕ частину житлового будинку.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 27 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 27 серпня 2014 року, позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину житлового будинку із надвірними спорудами по АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Острозької державної нотаріальної контори 28 вересня 1982 року та зареєстрованого в реєстрі вчинення нотаріальних дій за № 1739, ОСОБА_5 є власником Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла.

Згідно із довідкою Оженинської сільської ради від 19 грудня 2013 року ОСОБА_5 на день смерті проживала разом із своїм сином ОСОБА_3 та вела спільне господарство.

Відповідно до відомостей погосподарської книги № 4 Оженинської сільської ради ОСОБА_5 з 1991 року зареєстрована у будинку по АДРЕСА_3, а відповідно до відомостей погосподарської книги № 9 - у будинку по АДРЕСА_2 із сім'єю сина ОСОБА_3 (без зазначення року реєстрації).

Згідно із відомостями погосподарської книги № 5 Оженинської сільської ради станом на 1996 рік Ѕ частина житлового будинку по АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_5, зокрема, Ѕ частину житлового будинку по АДРЕСА_1, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується довідкою Оженинської сільської ради від 19 грудня 2013 року, показаннями свідків та відомостями погосподарських книг.

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції та залишаючи ухвалене ним рішення без змін, апеляційний суд виходив також із того, що відповідачем на наведено підстав, які б перешкоджали позивачу отримати спадкове майно у спадщину.

Із висновками судів першої та апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Згідно із ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до п. 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року, доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Як убачається із показань свідка ОСОБА_7 (сестри позивача ОСОБА_3.), після смерті матері залишилось таке спадкове майно: частина будинку по АДРЕСА_1, будинок по АДРЕСА_3 та грошовий вклад. Ощадна книжка разом з усіма документами знаходилась у її батька до його смерті 2001 року, а потім документи знаходились у ОСОБА_3

Таким чином, спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 були позивач ОСОБА_3, його сестра ОСОБА_7 та чоловік ОСОБА_5, у якого зберігались документи на спадкове майно до його смерті у 2001 році.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України належним чином не перевірив доводи і заперечення сторін, не дав належної оцінки доказам у їх сукупності, не з'ясував, хто із спадкоємців та яким чином прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 у вигляді Ѕ частини зазначеного будинку та дійшов передчасного висновку про прийняття спадщини позивачем.

Суд першої інстанції не вирішив питання про склад осіб, які беруть участь у справі; не з'ясував, чи є відповідачі належними, чи не перейшло майно за правом спадкоємства до держави.

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 555 ЦК Української РСР спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.

Відповідно до ст. 558 ЦК Української РСР державна ноторіальна контора за місцем відкриття спадщини або за місцем знаходження спадкового майна, а в населених пунктах, де немає державної ноторіальної контори, - виконавчий комітет міської, (селищної, сільської) Ради народних депутатів вживають заходів до охорони спадкового майна до передачі його державній податковій інспекції.

Звертаючись до відповідачів із позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування, позивач як на підставу позову посилався на перешкоди з боку ОСОБА_4 в оформленні спадкових прав та у доступі до спадкового майна.

Суд першої інстанції не з'ясував, чи з урахуванням підстав позову є підстави для захисту права позивача, шляхом визнання за ним права власності.

Задовольняючи позов до ОСОБА_4, суд першої інстанції не мотивував, які матеріально-правові відносини щодо права власності на спірний будинок виникли між ним та відповідачем, чи порушено ним матеріальне право позивача та яке саме.

Як убачається із виданого ОСОБА_4 державного акта на право власності на земельну ділянку, він є власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в с. Оженин Острозького району Рівненської області на підставі договору дарування від 7 грудня 2005 року № 2243 (а.с. 17).

Суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що із зазначеного державного акта не можливо дійти висновку про те, за якою адресою розміщено земельну ділянку ОСОБА_4; не з'ясували, якими доказами підтверджується просторове розміщення спірного будинку по АДРЕСА_1 у с. Оженин на належній відповідачу земельній ділянці та чи можливе таке розміщення на земельній ділянці, призначеній для ведення особистого селянського господарства.

Крім того, суди не перевірили та не спростували доводи ОСОБА_4 про те, що будинок по АДРЕСА_1 у с. Оженин фізично знищений на час вирішення спору.

З огляду на допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин справи, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 27 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 27 серпня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник