Справа № 163/3244/14-ц
Провадження № 2/163/26/15
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2015 року Любомльський районний суд Волинської області в складі головуючого - судді Чишія С.С.

при секретарі Носку А.В.

з участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника органу опіки та піклування Сацюк О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Любомль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2(третя особа без самостійний вимог - служба в справах дітей Любомльської райдержадміністрації) про встановлення порядку проживання дітей,

в с т а н о в и в :

У поданій 09.12.2014 року позовній заяві ОСОБА_1 просив встановити порядок проживання з ним його дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вимоги обґрунтував тим, що рішенням суду від 17.08.2010 року було розірвано шлюб з відповідачкою, а рішенням від 22.05.2014 року визначено спосіб участі позивача у вихованні і спілкуванні з дітьми. На підставі останнього судового рішення 16.06.2014 року було відкрито виконавче провадження. Незважаючи на це, відповідачка рішення не виконує та ігнорує вимоги позивача щодо надання можливості відвідувати дочок. Донька ОСОБА_6 у січні 2014 року одержала тілесні ушкодження в дорожньо-транспортній пригоді, однією з причин чого стала халатність відповідачки, яка дозволила малолітній дитині перебувати вночі на не освітлюваній трасі. Неодноразово звертався до відповідачки надати можливість відвезти доньку на обстеження та лікування, однак через свою легковажність вона відмовила в цьому. З цього приводу звертався в службу у справах дітей, а щодо невиконання судового рішення - в райвідділ міліції та у виконавчу службу. Вважає, що використав усі можливі засоби впливу на відповідачку, яка не виконує рішення суду щодо можливості спілкування з дітьми, тому в порядку ч.4 ст.159 СК України звертається до суду.

Завою від 04.02.2015 року позивач уточнив свої вимоги і просить визначити місцем проживання його дітей власне місце проживання і передати йому дітей.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав; відповідач та її представник позов не визнали; представник органу опіки та піклування поклалась на розсуд суду.

Позивач в судовому засіданні пояснив, що відповідачка не виконує судове рішення про встановлення порядку його спілкування з дітьми, настроює дітей проти нього, тому іншим способом забезпечити свої права щодо дітей, як звернутись із даним позовом у суд, не вбачає можливостей. Крім цього, відповідачка неналежним чином займається лікуванням доньки ОСОБА_6, а його до прийняття рішень з цього питання взагалі не допускає.

Відповідачка в судовому засіданні пояснила, що діти самі не хочуть спілкуватись з позивачем, тому не може їх змусити це робити. Травми доньки ОСОБА_6 у Волинській обласній лікарні лікували неправильно, тому пройшла з нею обстеження в лікувальних закладах Києва. Там було прописано курс лікування, періодично проходить обстеження, займається з дитиною іпотерапією(їздить верхи на коні).

Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні пояснила, що за результатами обстеження житлово-побутових умов сторін встановлено наявність всіх необхідних і достатніх умов для проживання дітей як у позивача, так і у відповідачки. Причиною спору про дітей є особистий конфлікт між батьками, хоча кожен з них окремо може бути охарактеризований з позитивної сторони. За таких обставин дати однозначну відповідь про вибір місця проживання для дітей райдержадміністрація не може і покладається на розсуд суду.

Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини.

Згідно із рішенням Любомльського районного суду від 17.02.2010 року сторони розірвали шлюб, в якому перебували з 17.09.2000 року.

З пояснень осіб, що беруть участь в справі, встановлено, що діти сторін ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживають в матір'ю ОСОБА_2. При цьому будинки позивача і відповідачки межують між собою через присадибну ділянку.

З рішення Любомльського районного суду від 22.05.2014 року вбачається, що ОСОБА_1 звертався до служби в справах дітей Любомльської райдержадміністрації щодо визначення порядку спілкування з його доньками ОСОБА_6 ОСОБА_5. Розпорядженням голови Любомльської райдержадміністрації від 25.04.2013 року встановлено час спілкування ОСОБА_1 з доньками за місцем його проживання щотижня з 20 години п'ятниці по 20 годину неділі. У зв'язку із невиконанням матір'ю розпорядження ОСОБА_1 звернувся з позовом у суд, який вказаним рішення встановив спосіб і час спілкування позивача з дітьми: систематичні побачення і спілкування дітей з батьком за місцем проживання двічі на місяць з 14 години п'ятниці по 16 годину неділі(з особливостями щодо свят і днів народження дітей); щорічний спільний відпочинок дітей з батьком під час канікул з можливість виїзду за межі області без присутності матері при згоді дітей; необмежене спілкування дітей з батьком засобами телефонного, поштового, електронного тощо зв'язку. При цьому на ОСОБА_2 як матір дітей покладено обов'язки повідомляти ОСОБА_1 про зміну місця проживання, перебування, навчання дітей і не чинити йому перешкод у спілкуванні з дітьми.

З актів відділу ДВС Любомльського районного управління юстиції від 04, 07, 12 липня 2014 року вбачається, що при виконанні вищевказаного судового рішення від 22.05.2014 року при виході на місце проживання відповідачки встановлено відсутність жильців у будинку.

Із заяв на ім'я начальника служби в справах дітей Любомльської райдержадміністрації від 02.06.2014 року, на ім'я начальника Любомльського РВ УМВС від 02, 03 червня та 21 липня 2014 року, з витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань, витягів з бази МВС вбачається, що позивач просив вжиття заходів та сприяння у направленні на лікування його доньки ОСОБА_6, оскільки колишня дружина ОСОБА_2 перешкоджає в цьому. Відповідачка, в свою чергу, скаржилась на вчинення позивачем скандалів на території її домоволодіння та забирання дочки без її згоди.

З наданої позивачем копії виписки з медичної картки ОСОБА_6 вбачається, що 01.01.2014 року внаслідок ДТП вона одержала політравму, закриту черепно-мозкову травму, переломи правого стегна і лівої гомілки та інші ушкодження. Санітарною авіацією була доставлена у Волинську обласне дитяче медичне об'єднання, де проходила лікування по 14.03.2014 року. Була виписана під нагляд лікарів.

З наданих відповідачкою копій медичних документів вбачається, що 18.06.2014 року донька сторін ОСОБА_6 під наглядом матері пройшла обстеження в Інституті нейрохірургії імені академіка А.П.Романова АМН України.

З 23 по 25 червня 2014 року дитина була госпіталізована в ДНУ «Науково-практичний центр профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами, де їй поставлено діагноз «невірно консолідуючий перелом правої стегнової кістки після використання апарату Елізарова» і з врахуванням неврологічного статусу та необхідності вертикалізації дитини такий апарат видалено.

25.06.2014 року ОСОБА_6 пройшла обстеження у нейроортопеда, ерготерапевта, Бобат-терапевта в Українському медичному центрі реабілітації дітей з органічним ураженням нервової системи МОЗ України, де за консультацією головного позаштатного спеціаліста МОЗ із спеціальності «дитяча неврологія» їй рекомендовано індивідуальну програму реабілітації.

04.07.2014 року відповідачка уклала договір з «Медичним центром «Довіра» про надання медичного обслуговування для лікування доньки.

З виписки Волинської обласної клінічної лікарні від 21.01.2015 року вбачається, що МРТ головного мозку ОСОБА_5 показує позитивну динаміку лікування.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 показала, що після розлучення батьків деякий період часу разом із сестрою ОСОБА_6 проживали з батьком. Після появи в нього іншої дружини відносини зіпсувались і стали проживати з матір'ю. На даний час категорично відмовляється проживати з позивачем.

Під час відповідей малолітнього свідка на питання позивача вона сильно розхвилювалась, її емоційний стан свідчив про неприязне відношення до батька.

З висновку Любомльської райдержадміністрації як органу опіки та піклування від 20.01.2015 року вбачається, що питання спору між батьками щодо малолітніх ОСОБА_6 і ОСОБА_5 неодноразово розглядалось відповідними комісіями, в тому числі, щодо участі батьків у лікуванні ОСОБА_6 і психологічного насильства щодо ОСОБА_5 з боку батька ОСОБА_1 в липні 2014 року. За місцем проживання обох батьків створені належні умови для нормального виховання і розвитку дітей. За результатами співбесід з дітьми встановлено, що обоє вони не хочуть проживати з батьком, оскільки при зустрічах він поводить себе, на їх погляд, неадекватно і погано ставиться до матері. Стосунки колишнього подружжя є конфліктними, їх свідчення і претензії є суперечливими між собою. З врахуванням проведеної роботи і положень чинного законодавства райдержадміністрація не дійшла категоричного висновку щодо встановлення порядку проживання дітей і покладається на розсуд суду.

Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно із ч.1, 2, 4 ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.

Згідно із ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із принципом 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року малолітня дитини не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена із своєю матір'ю.

Згідно із ч.1 ст.38 Основ законодавства України про охорону здоров'я кожний пацієнт, який досяг чотирнадцяти років і який звернувся за наданням йому медичної допомоги, має право на вільний вибір лікаря, якщо останній може запропонувати свої послуги, та вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій.

Аналіз встановлених фактичних обставин, відповідних їм правовідносин і положень чинного законодавства приводить суд до наступного висновку.

Між сторонами даної справи існують конфліктні відносини.

Після розірвання ними шлюбу діти сторін проживали з батьком, однак у зв'язку із його вступом у фактичні шлюбні відносини з іншою жінкою діти перейшли проживати з матір'ю за згодою сторін.

Відповідачка, якою проживає донька ОСОБА_6, належним чином займається її лікуванням, про що свідчить подана медична документація. Достатніх доказів протилежного позивач не надав, позовних вимог щодо його участі в такому лікуванні не заявляв.

Судовим рішенням встановлено порядок і спосіб спілкування батька з дітьми, яке фактично не виконується через негативне ставлення до такого спілкування дітей. Належних і достатніх доказів умисного невиконання відповідачкою судового рішення позивачем не надано. Той факт що вона була відсутня в місці проживання на час відвідування державним виконавцем лише констатує такий факт, однак відповідачка не позбавлена права залишати місце проживання, в тому числі, разом із дітьми з побутових причин та для проведення лікувальних процедур доньці ОСОБА_6.

Обоє доньок відмовляються проживати з батьком, що, на думку суду, за обставинами даної справи має вирішальне значення, оскільки доказів неналежного ставлення відповідачки до виконання своїх обов'язків щодо їх виховання і утримання.

За таких обставин суд приходить до висновку, що твердження позивача про невиконання відповідачкою судового рішення щодо порядку і способу його спілкування з дітьми необґрунтовані, а підстави для розлучення дітей з матір'ю - відсутні.

У зв'язку з наведеним позов задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст.88 ЦПК України сплачені позивачем у формі судового збору судові витрати у зв'язку із відмовою відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212, 214 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку проживання дітей відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення протягом 10 днів з дня його проголошення може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Волинської області через Любомльський районний суд.

Головуючий : суддя С.С.Чишій