АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №657/500/13-ц Головуючий в І інстанції Ковальчук О.В.
Провадження №22-ц/791/17/15 Доповідач: Прокопчук Л.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року листопада місяця 18 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:Прокопчук Л.П.
Суддів:Полікарпової О.М.
Базіль Л.В.
При секретарі: Прушинській О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «ВІК» на ухвалу Каланчацького районного суду від 29 квітня 2013 року про визнання мирової угоди у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення штрафних санкцій за договором та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення штрафних санкцій та заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про стягнення штрафних санкцій, посилаючись на те, що 21 березня 2011 року між ним і ОСОБА_6 укладено договір доручення, за яким остання зобов'язалася здійснити від його імені певні юридичні дії відносно належного йому нерухомого майна. Він же зобов'язався прийняти ці дії та оплати їх в порядку і на умовах, що погоджені в договорі.

Проте відповідачка належним чином не виконала взятих на себе зобов'язань, тому за умовами договору має нести відповідальність у вигляді штрафу, який пунктом 5.6 договору визначено у розмірі 10 000грн.

Просив стягнути на його користь вказану суму штрафних санкцій.

24 квітня 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з зустрічним позовом про стягнення штрафних санкцій та заборгованості у сумі 2 000 000грн.

В обґрунтування посилалася на те, що прийняті за договором доручення зобов'язання вона виконала у повному обсязі, однак довіритель передбачену умовами договору оплату її послуг у добровільному порядку відмовляється здійснити, тому просила стягнути на її користь всю витребувану суму заборгованості та штрафних санкцій.

Ухвалою Каланчацького районного суду від 29 квітня 2013 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, згідно з якою встановлено, що ОСОБА_6 виконано всі необхідні юридичні дії, передбачені договором доручення №21/3/11 від 21 березня 2011 року. Сума, яку ОСОБА_5 належить сплатити ОСОБА_6 становить 2 000 000грн., з яких 1 000 000грн. - заборгованість за договором доручення і 1 000 000грн. - штрафні санкції.

ОСОБА_5 зобов'язався компенсувати ОСОБА_6 витрати на сплату судового збору у розмірі 3 211,60грн.

Загальний розмір заборгованості, який ОСОБА_5 зобов'язався сплатити ОСОБА_6 становить 2003211,60грн.

Сторонами встановлено наступний порядок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ОСОБА_6: ОСОБА_5 в рахунок погашення заборгованості передає ОСОБА_6 у власність належне йому нерухоме майно, в саме: будинок АДРЕСА_1, загальною площею 234,2кв.м, житловою площею 85,7кв.м; земельну ділянку площею 0,0600га цільовим призначенням для розміщення автозаправочної станції з елементами сервісу, розташовану за адресою: АДРЕСА_2; земельну ділянку площею 0,0800га цільовим призначенням для розміщення автозаправочної станції, розташовану по АДРЕСА_3; об'єкт незавершеного будівництва, недобудований будинок готовністю 44%, розташований в АДРЕСА_1.

Провадження у справі закрито.

Не погоджуючись з ухвалою суду, товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «ВІК» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просило її скасувати, справу направити на новий розгляд.

На апеляційну скаргу ОСОБА_6 подала письмові заперечення, просила її відхилити, а ухвалу суду залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ТОВ «Фірма «ВІК» апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених у ній.

Вважаючи ухвалу суду законною і обґрунтованою, представник ОСОБА_5 і ОСОБА_6, просили залишити її без змін, а апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю. «Фірма «ВІК» без задоволення.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 21 березня 2011 року сторони уклали договір доручення, за умовами якого ОСОБА_6 зобов'язалася здійснити від імені ОСОБА_5 певні юридичні дії щодо належного останньому нерухомого майна, а ОСОБА_5 прийняв на себе зобов'язання сплатити певну суму винагороди.

Також умовами вказаного договору доручення сторони визначили взаємні права й обов'язки, умови настання і обсяг відповідальності кожного з них за неналежне виконання прийнятих на себе зобов'язань.

Оскільки між сторонами виник спір щодо виконання умов укладеного між ними договору доручення, вони звернулися до суду із взаємними позовними вимогами один до одного.

В судове засідання сторони подали мирову для визнання її судом.

Відповідно до ч.1 ст.175 ЦПК України мирова угода укладається сторонам з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Зі змісту укладеної мирової угоди вбачається, що фактично не відбулося взаємних поступок, оскільки заявлені позовні вимоги ОСОБА_5 не врегульовані мировою угодою взагалі, з чого слід зробити висновок про фактичну відмову позивача від позову, що не відповідає вимогам ст.175 ЦПК України.

Крім того, зі змісту позовних заяв сторін слідує, що предметом позову є стягнення заборгованості та штрафних санкцій, тобто виконання грошових зобов'язань, а не набуття права власності.

На думку колегії визнання мирової угоди має відповідати не лише нормам цивільного процесуального законодавства, але й нормам матеріального права.

Укладена сторонами мирова угода нормам матеріального права не відповідає т.я. набуття права власності на нерухоме майно стороною договору доручення, у спосіб передбачений мировою угодою, не передбачений ні самим договором, ні Цивільним кодексом України.

Частиною 5 ст.175 ЦПК України визначено, що якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Із наданих апелянтом доказів вбачається, що визнання судом мирової угоди відбулося в той час, коли в провадженні Дніпровського районного суду м. Херсона знаходилася цивільна справа за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «ВІК» до ОСОБА_5 про стягнення боргу у сумі 85 523,06грн.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції від 14.06.2013 року відкрито виконавче провадження і накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_5

Отже, умови мирової угоди порушують права і інтереси ТОВ «Фірма «ВІК».

За встановленого колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при визнанні мирової угоди був порушений порядок, встановлений ст.175 ЦПК України для його вирішення.

Відтак постановлена ухвала про її визнання підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303,307,312 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «ВІК» задовольнити.

Ухвалу Каланчацького районного суду від 29 квітня 2013 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий: підпис

Судді: два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя: Л.П.Прокопчук