АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/2754/15-ц 22-ц/774/2052/К/15
Справа № 212/2754/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/2052/К/15 суддя Камбул М.А.
Категорія - 20 ( ІІІ ) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
РІШЕННЯ

Іменем України

22 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Бондар Я.М., Соколан Н.О.

при секретарі: Масловій К.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 12 серпня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3,

відповідач ОСОБА_4, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання правочину удаваним, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1. 16 січня 2015 року між нею та відповідачкою було укладено договір позики, забезпеченням по якому виступала вказана квартира. Крім того, вони уклали договір купівлі-продажу цієї квартири, як гарантію повернення боргу.

Зважаючи на те, що кошти у розмірі 55 000,00 грн. позивач отримала від ОСОБА_4, як позичальник, а не як продавець, уточнивши позовні вимоги, просила суд: визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 16 січня 2015 року у м.Кривому Розі між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, удаваним правочином, а саме - договором позики.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 12 серпня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи та невірне застосування матеріального закону. Так, суд не звернув увагу на наявність між сторонами двох різних за своєю правовою природою правочинів щодо спірного майна, які було укладено в один день. Наявність розписки виданої відповідачем про отримання відсотків підтверджує факт укладення саме договору позики, однак суд, формально пославшись на цю розписку, не проаналізував які відносини виникли між сторонами.

Крім того, суд послався на положення ч. 2 ст. 215 ЦК України, яка встановлює недійсність правочину, не звернувши уваги на те, що між сторонами виник спір щодо удаваності правочину, а не його недійсності.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідача ОСОБА_4, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її відхилити, залишивши рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 16 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Дніпропетровської області Гуц Ю.В. та зареєстровано у реєстрі за №5 (а.с.5-6).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 вказала на удаваність вчиненого правочину, зокрема приховання укладеного між сторонами договору позики.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У п. 25 постанови Пленуму від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Верховний Суд України роз'яснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Відповідно до ч.1. ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього кодексу.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання договору удаваним, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто позивач повинен довести, що за удаваним договором сторони свідомо, з певною метою, документально оформили правочин, але насправді між ними існують інші правовідносини.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження удаваності оспорюваного договору.

Натомість, з пунктів 4, 20,21, 22 договору купівлі-продажу вбачається, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов укладення правочину, він відповідає їх волевиявленню, не є удаваним та не приховує іншого правочину, та спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не надано належної оцінки наявній у матеріалах справи розписці ОСОБА_4, яка свідчить про виникнення між сторонами правовідносин, які витікають із договору позики, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розписка ОСОБА_4 від 16.01.2015 року не містить жодних посилань на отримання нею спірної квартири у позику (а.с. 7).

В позовній заяві, позивач зазначила про отримання нею від ОСОБА_4 у позику грошових коштів у розмірі 55 000,00 грн. (а.с. 1-3, 16-17).

Таким чином, звернувшись до суду із позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири удаваним правочином, а саме договором позики, ОСОБА_2 не конкретизувала, що саме є предметом позики: гроші у сумі 55 000,00 грн. чи квартира АДРЕСА_1, та хто із сторін, на її думку, є позикодавцем, а хто позичальником.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені позивачем розписки не мають правового значення для вирішення даного спору, в межах заявлених позовних вимог.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що, вирішивши спір по суті, суд першої інстанції безпідставно послався на норми ст. 215 ЦК України, якими врегульовано підстави для визнання правочину недійсним, оскільки такі вимоги позивачем не заявлялися, а, згідно з приписами ч. 1 ст. 11, п.4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та застосовує ту правову норму, яка підлягає застосуванню до правовідносин сторін.

Зважаючи на те, що посилання суду на норму права, яка не регулює правовідносини з приводу визнання правочину удаваним не призвело до неправильного вирішення спору, колегія суддів, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, виключає з мотивувальної частини оскаржуваного рішення посилання на норми ст. 215 ЦК України.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому зміні чи скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 12 серпня 2015 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на норми статті 215 Цивільного кодексу України.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: