Номер провадження: 22-ц/785/8420/15
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Суворова В.О., Сватаненка В.І.

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 9970,76 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 9970,76 грн. посилаючись на те, що відповідно до рішення Жовтневого районного суду м.Одеси про стягнення додаткових коштів на утримання дитини і виконавчого листа № 2-596, виданого 19.12.199 7р., ОСОБА_3 зобов'язаний був з 20.03.97 р. по 01.11.97 р. щомісячно виплачувати 50 грн. на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_4, 1983 року народження.

За виконавчим листом Київського районного суду м. Одеси за справою № 2-616/1985 від 14.12.1985 року ОСОБА_3 зобов'язаний був з 30.01.85 р. по ІНФОРМАЦІЯ_3 щомісячно виплачувати аліменти у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 20.04.2000 р. присуджена щомісячна виплата ОСОБА_3 70 грн. на користь ОСОБА_2 додаткових витрат на утримання ОСОБА_4, починаючи з 20.04.2000 р.

Вищевказані рішення судів відповідач виконував несвоєчасно, за виконавчими листами № 2-596 та № 2-616 до 01 січня 2004 року виникла заборгованість, яка була погашена боржником лише у 2010 та 2012 роках відповідно.

За рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 20.04.2000 р. і виданим виконавчим листом № 2-575/2000, виплата коштів також здійснювалася боржником несвоєчасно і не в повному обсязі, станом на 01.10.2010 року заборгованість складала 2003,61 грн.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2015 року узадоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Вважаючи рішення суду незаконним ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2015 року та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд обгрунтвано дійшов зазначеного висновку.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення Жовтневого районного суду м.Одеси про стягнення додаткових коштів на утримання дитини і виконавчого листа №2-596, виданого 19.12.1997 р., ОСОБА_3 зобов'язано з 20.03.97 р. по 01.11.97 року щомісячно виплачувати 50 грн. на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_4, 1983 року народження.

За виконавчим листом Київського районного суду м. Одеси за справою №2-616/1985 від 14.12.1985 року ОСОБА_3 зобов'язано з 30.01.85 р. по ІНФОРМАЦІЯ_3 щомісячно виплачувати аліменти у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 20.04.2000 р. присуджена щомісячна виплата ОСОБА_3 70 грн. на користь ОСОБА_2 додаткових витрат на утримання ОСОБА_4, починаючи з 20.04.2000 р.

Вищевказані рішення судів відповідач виконував несвоєчасно, за виконавчими листами №2-596 та №2-616 до 01 січня 2004 року виникла заборгованість, яка була погашена боржником лише у 2010 та 2012 роках відповідно.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 20.04.2000 р. і виданим виконавчим листом № 2-575/2000, виплата коштів також здійснювалася боржником несвоєчасно і не в повному обсязі. Як вбачається з розрахунку заборгованості ВДВС, станом на 01.10.2010 року вона складала 2003,61 грн.

Позивачка та її представник, посилаючись на ст.ст. 618, 625 ЦК України розрахували заборгованість відповідача, яка включає 3 % річних та інфляційні втрати (з урахуванням індексу інфляції), при цьому загальна сума заборгованості, на думку позивачки та її представника, складає 9970,76 грн.

Відповідно до ст. 618 ЦК України боржник відповідає за порушення зобов'язання іншими особами, на яких було покладено його виконання (ст. 528 цього Кодексу), якщо договором або законом не встановлено відповідальність безпосереднього виконавця.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З 01 січня 2004 року в Україні відносини між подружжям, батьками дитини, батьками і дітьми, іншими членами сім`ї та родичів, регулюються нормами Сімейного Кодексу України.

Відповідальність за прострочення сплати аліментів передбачена ст. 196 СК України, яка є спеціальною нормою закону (на відміну від ст. 625 ЦК України на яку посилається позивач) та повинна застосовуватися до правовідносин, що виникають у зв`язку з простроченням сплати аліментів.

Так, ч. 1 ст. 196 СК України передбачає, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язання сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

В свою чергу, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 1 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності.

Про таке було зазначено і в правових позиціях, що висловлені Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України при перегляді цивільних справ у касаційному порядку і у зв'язку з винятковими обставинами у 2009 році: «..п. 4. За змістом положень ст. ст. 195, 196 СК України при визначенні розміру неустойки (пені) слід виходити із того, що пеня може нараховуватися тільки на ту суму заборгованості, яка виникла після 1 січня 2004 року, дати прийняття діючого СК України».

До 1 січня 2004 року в Україні діяв Кодекс про шлюб та сім`ю, який взагалі не передбачав відповідальності за прострочення сплати аліментів.

Таким чином, на заборгованість по аліментах за виконавчим листом № 2-616 не може бути нарахована ні пеня, оскільки ця заборгованість виникла до 1 січня 2004 року, ні 3% річних та індекс інфляції, оскільки така відповідальність за прострочення сплати аліментів не була передбачена чинним на час виникнення цієї заборгованості законодавством.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання апелянта на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильну оцінку доказів, незастосування у зазначених правовідносинах судом аналогії права та аналогії закону, вимог ст 8 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Узагальненням Верховним судом судової практики застосування ст. 625 ЦК Україи визначено, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове зобов'язання, тому на шкоду не повинні нараховуватися проценти за користування чужими грошовими коштами. За цих обставин дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди. Відповідальність за зазначеною статтею не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

За зазначених підстав колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: В.О. Суворов

В.І. Сватаненко