Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Охтирської міської ради Сумської області, ОСОБА_4, третя особа - управління Держземагенства у Охтирському районі Сумської області, про скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 18 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 07 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_2, ідеальна частка якої складає Ѕ частину будинку. У серпні 2013 року, вирішуючи питання приватизації земельної ділянки, на якій розташована квартира № 2, він дізнався, що ОСОБА_5, яка є власником квартири № 1 у цьому ж будинку, в 2005 році приватизувала земельну ділянку площею 0,0640 га. Зазначає, що земельна ділянка перебуває у спільній частковій власності його та відповідачки ОСОБА_5, їх частки в будинку є рівними, тому остання має право на приватизацію Ѕ частини земельної ділянки, яка розташована під будинком. Проте нею приватизовано земельну ділянку, площа якої є більшою ніж Ѕ частина. Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив поновити строк на звернення до суду з таким позовом, задовольнити його позовні вимоги та визнати незаконним і скасувати рішення Охтирської міської ради Сумської області від 05 липня 2005 року, яким затверджено технічну документацію із землеустрою про передачу ОСОБА_5 у приватну власність земельну ділянку площею 0,0640 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, а також визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 29 липня 2005 року,виданий на ім'я ОСОБА_5

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 18 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 07 жовтня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Поновлено ОСОБА_3 строк звернення до суду із зазначеним позовом, визнано незаконним та скасовано рішення Охтирської міської ради Сумської області від 05 липня 2005 року, визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 29 липня 2005 року на ім'я ОСОБА_5

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Касаційна скарга заявника підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що причини пропуску строку для звернення до суду з позовом ОСОБА_3 є поважними. На підставі рішення Охтирської міської ради Сумської області від 05 липня 2005 року ОСОБА_5 набула права власності на земельну ділянку, площа якої більша ніж площа земельної ділянки, набутої нею в порядку спадкування за законом, що порушує права позивача, а відтак рішення Охтирської міської ради Сумської області від 05 липня 2005 року є незаконним та підлягає скасуванню. У зв'язку зі скасуванням рішення органу місцевого самоврядування, підлягає визнанню недійсним і державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на підставі скасованого рішення.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що на підставі договору дарування від 12 вересня 2013 року ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2.

Власником квартири № 1 у зазначеному будинку є ОСОБА_5

ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,550 кв. м, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 лютого 1998 року).

Рішенням Охтирської міської ради Сумської області від 05 липня 2005 року внесено уточнення в розміри площ земельних ділянок, переданих у приватну власність громадянам України, виявлені при проведенні робіт по складанню державних актів на право приватної власності на земельну ділянку; затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянам України, зокрема площу земельної ділянки, належної ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 лютого 1998 року, уточнено й визначено, що площа її земельної ділянки становить 0,0640 га.

29 липня 2005 року ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, в якому зазначено, що вона є власником земельної ділянки площею 0,0640 га.

Частиною першою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Отже, указаним положенням визначено правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Такими підставами є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 120 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Підпунктом "ґ" пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" передбачено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 р. № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх. З 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України в редакції Закону України від 05 листопада 2009 р. № 1702-VІ.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги, що власником квартири АДРЕСА_2 був ОСОБА_6, який на підставі договору дарування від 10 грудня 2004 року подарував її ОСОБА_7, а ОСОБА_7 в свою чергу згідно з договором дарування від 12 вересня 2013 року відчужив її позивачу - ОСОБА_3, а відтак не з'ясував, на якій правовій підставі та в якому розмірі користувався земельною ділянкою ОСОБА_6, не дослідив порядок переходу права на земельну ділянку і її розмір до ОСОБА_7 й ОСОБА_3, не дослідив технічної документації БТІ на будинок і квартири, розташовані в ньому, зазначаючи, що чоловік відповідачки - ОСОБА_8 у 1990 році набув право власності на 52/100 частин будинку, а в подальшому ним та відповідачкою ОСОБА_5 здійснювались добудови та перебудови, не з'ясував, що було добудовано, коли, чи були вони введені в експлуатацію і чи збільшилася внаслідок цього частка в будинку, також суд першої інстанції не звернув уваги, що в даному випадку право власності на будинок, в якому розташовані квартири № 1, 2, не переходило до кількох осіб, а попередні власники цих квартир набули право власності на них кожен окремо, тому право на земельну ділянку визначається відповідно до права власності на квартиру кожної з сторін спору, до того ж ОСОБА_5 набула право власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка, якому передано зазначену земельну ділянку у власність ще 30 грудня 1993 року на підставі рішення виконкому Охтирської міської ради Сумської області, а в 2005 році розмір цієї земельної ділянки було лише уточнено.

Зазначаючи, що довідка Охтирського міського бюро технічної інвентаризації від 14 грудня 2004 року, в якій зазначено, що квартира АДРЕСА_1 становить 64/100 ідеальної частини від загальної площі будинку, видана помилково, суд першої інстанції не навів переконливих мотивів протилежного, що такий розмір частки не є пропорційним частці у вартості будинку, не встановив вартості всієї будівлі (добудов і будинку) та законності включення розміру частки, на яку збільшилася частка ОСОБА_5, у загальну частку будинку.

Крім того, у порушення статей 10, 60, 133, 143 ЦПК України суд не роз'яснив сторонам необхідності заявлення клопотання про призначення експертизи для встановлення дійсних часток ОСОБА_3 і ОСОБА_5 у праві власності на будинок.

Отже, суд першої інстанції не з'ясував всі обставини справи, не дослідив всі докази та не надав їм оцінки.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду без змін.

Оскільки судами допущені порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то оскаржувані судові рішення на підставі частини другої статті 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 18 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 07 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська