АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/8249/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Морозова М.О.
Доповідач: Українець Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Шебуєвої В.А.,

- Оніщука М.І.,

за участю секретаря - Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року в справі за позовом представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна", ОСОБА_5, ОСОБА_2, який також діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Комунальне підприємство "Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва", Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Назарчук НаталіяВячеславівна, про скасування розпорядження про приватизацію квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, повернення сторін договору у первісний стан, виселення та вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна", ОСОБА_5, треті особи: Святошинський районний відділ ГУ ДМС у м. Києві, Комунальне підприємство "Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року позивач звернулася в суд із позовом до відповідачів про скасування розпорядження про приватизацію квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, повернення сторін договору у первісний стан, виселення та вселення.

У мотивування вимог посилалася на те, що 14 жовтня 2011 року ОСОБА_5 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до неї про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 серпня 2012 року було відмовлено в задоволенні позову.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 грудня 2012 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 серпня 2012 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено, визнано її такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

На рішення Апеляційного суду м. Києва була подана касаційна скарга, проте подача касаційної скарги не зупинила виконання рішення апеляційного суду м. Києва.

Квартира АДРЕСА_1 була приватизована ОСОБА_5 згідно розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Святошинського району м. Києва від 11 січня 2013 року №9, на підставі якого на ім'я ОСОБА_5 було оформлено свідоцтво по право власності на житло.

10 квітня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виніс ухвалу, якою задовольнив касаційну скаргу, скасував рішення Апеляційного суду м. Києва від 05 грудня 2012 року і залишив у силі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 серпня 2012 року.

З наведених вище підстав розпорядження про приватизацію квартири та свідоцтво про право власності на квартиру підлягають скасуванню.

26 червня.2013 року, отримавши довідку форми №3 з Комунального підприємства "Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м.Києва" Єдиний районний розрахунковий центр філія№803-804, вона дізналася, що власником особового рахунку цієї житлової площі є ОСОБА_2, який зареєстрований у квартирі разом із своїм малолітнім сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Отже, спірна квартира була відчужена ОСОБА_5 ОСОБА_2, тому всі сторони (продавець і покупець) чітко розуміли та могли передбачати правові наслідки, які могли вплинути після винесення касаційною інстанцією судового рішення, а тому ОСОБА_5 є недобросовісним продавцем даної квартири, а ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем квартири.

Тому угода, укладена між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 також підлягає скасуванню, а зареєстровані в квартирі ОСОБА_2 та його син ОСОБА_6 підлягають виселенню.

З урахуванням наведеного просила суд:

- скасувати розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Святошинського району міста Києва від 11 січня 2013 року №9 про передачу в приватну власність ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане на підставі розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Святошинського району міста Києва від 11 січня 2013 року №9 на ім'я ОСОБА_5, яке посвідчує, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_5;

- визнати недійсними: договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 19 лютого 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, сторони повернути в первісний стан;

- виселити ОСОБА_2 та його малолітнього сина ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1

- вселити її, ОСОБА_3, у квартиру АДРЕСА_1

У лютому 2014 року відповідач ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

У мотивування вимог посилався на те, що 31 січня 2014 року йому стало відомо, що з липня 2013 року у приватизованій на його сім'ю квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована без їхнього відома та згоди позивач ОСОБА_3

Така реєстрація відбулася на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2013 року.

Він з дружиною купили квартиру АДРЕСА_1 за відплатним договором купівлі-продажу від 11 березня 2013 року в ОСОБА_7

Під час державної реєстрації права власності за договором купівлі-продажу від 11.03.2013 року в довідці Ф№3 не було зазначено про реєстрацію ОСОБА_3

ОСОБА_3 не є членом його сім'ї, спільне господарство з ними вона не веде, за період їхнього проживання у квартирі вона в ній не проживала та не користувалася, її особистих речей немає, за житлово-комунальні послуги не сплачує.

Згідно ст. 388 ЦК України він та його дружина є добросовісними набувачами, оскільки він не знав та не повинен знати, що особа, в якої він придбав квартиру, не має право її відчужувати.

З урахуванням наведеного просив суд визнати ОСОБА_11 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 визнати його та дружину добросовісними набувачами квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року основний позов представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про скасування розпорядження про приватизацію квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, повернення сторін договору у первісний стан, виселення та вселення задоволено.

Скасовано розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Святошинського району міста Києва від 11 січня 2013 року №9 про передачу в приватну власність ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане на підставі розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Святошинського району міста Києва від 11 січня 2013 року №9 на ім'я ОСОБА_5, яке посвідчує, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_5

Визнано недійсними: договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 19 лютого 2013 року між ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_7 з іншої сторони, за реєстровим №134, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9, сторони повернути у первісний стан; договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 11 березня 2013 року між ОСОБА_7 з однієї сторони та корж С.О. і ОСОБА_8 з іншої сторони, за реєстровим №368, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук НаталієюВячеславівною, сторони повернуто у первісний стан.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_8 разом з залежними від них малолітнім сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_1

Вселено ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі в розмірі 3899,83 грн.

Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким первісний позов ОСОБА_3 залишити без задоволення, а його зустрічний позов задовольнити повністю.

Зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції порушено права набувачів спірної квартири на мирне володіння своїм майном, передбачене ст. 1 Першого протоколу конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, та проігноровано обов'язкове для застосування рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року "Стретч проти об'єднаного королівства Великобританії і Північної Ірландії, а тому в суду не було підстав для визнання недійсною приватизацію спірної квартири та недійсними наступних договорів купівлі-продажу квартири з виселенням кінцевих набувачів та вселенням до неї ОСОБА_3

Судом не враховані положення ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Зокрема те, що він та ОСОБА_8, як покупці спірної квартири, не знали та не могли знати про наявність будь-яких перешкод для придбання квартири, наявність спорів між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, а тому вони є добросовісними набувачами, що вказує на правомірне набуття ними права власності на квартиру.

Дії уповноваженого органу приватизації житлового фонду Святошинського району м. Києва щодо передачі спірної квартири у власність ОСОБА_5 (прийняття розпорядження щодо передачі спірної квартири у його приватну власність з оформленням свідоцтва про право власності на житло) свідчать про наявність волі власника державного житлового фонду на відчуження спірної квартири.

19.02.2013 року ОСОБА_5 як єдиний власник квартири розпорядився нею на власний розсуд шляхом продажу ОСОБА_7, який у свою чергу 11.03.2012 року продав її ОСОБА_2 Дана квартира вибула з володіння кожного з її попередніх власників за їх волею.

Звертає увагу на те, що відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Однак на момент приватизації спірної квартири та укладення наступних договорів купівлі-продажу жодних обмежень для вчинення таких дій не існувало, а судове рішення про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, було чинним та обов'язком для виконання будь-якими органами публічної влади, фізичним та юридичним особам.

Також, при вирішенні спору судом першої інстанції не було враховано, що права особи, яка вважає, що порушено її речові права на майно, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення індикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Окрім того, в порушення ст. ст. 10 ,11, 60, 212-215 ЦПК України суд не надав належної оцінки обставинам справи, показанням свідків та іншим доказам, наданим на підтвердження зустрічного позову.

ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені, що підтверджується квитанціями про направлення їм повідомлень телеграмами та електронними повідомлення про вручення телеграм, в тому числі представнику ОСОБА_2 Григорук.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.08.2012 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 05.12.2012 pоку апеляційна скарга представника ОСОБА_5 - ОСОБА_13 на рішення районного суду була задоволена і рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14.08.2012 pоку скасовано та ухвалено нове рішенням, яким в повному обсязі задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 та визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

На рішення апеляційного суду м. Києва була подана касаційна скарга.

ОСОБА_5 після прийняття рішення апеляційним судом м. Києва приватизував спірну квартиру згідно розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Святошинського району м. Києва від 11.01.2013 р. №9, на підставі якого на ім'я ОСОБА_5 оформлено свідоцтво про право власності на житло.

10.04.2013 pоку Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановив ухвалу, якою задовольнив подану касаційну скаргу в інтересах ОСОБА_3 та скасував рішення апеляційного суду м. Києва від 05.12.2012 року і залишив у силі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14.08.2012 p.

Під час дії рішення апеляційного суду м. Києва ОСОБА_5 відчужив квартиру ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.02.2013 pоку, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9

ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_8 придбали спірну квартиру у ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.03.2013 pоку, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В.

У квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_14, його дружина ОСОБА_8 та їх малолітній син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. народження (т.1.а.с.20-26, 76-78, 118-120, 192-194).

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У ч. 3 ст. 215 ЦК України зазначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з момент його вчинення.

У ст. 658 ЦК України вказано, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває права власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 330 ЦК України встановлює, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння.

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння.

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами визначені у ст. 71 ЖК України.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Таким чином, на вимогу особи, яка не була стороною оспорюваного нею договору, договір може бути визнано судом недійсним в тому разі, якщо її порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін договору до первісного стану.

Приватизація спірного жилого приміщення 11 січня 2013 року відбулась без згоди та участі ОСОБА_3, яка постійно проживала в спірній квартирі й за якою зберігалося право на житло, що в подальшому було підтверджено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.08.2012 pоку та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ віл 10.04.2013 року, і така приватизація житла порушила житлові права ОСОБА_3

Оскільки рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14.08.2012 pоку, яким було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.04.2013 року рішення залишено в силі, при цьому було скасовано рішення Апеляційного суду міста Києва від 05.12.2012 p., то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність визнання недійсною приватизацію вказаної квартири, шляхом скасування розпорядження органу приватизації Святошинського р-ну м. Києва та визнання недійсним видане на його підставі свідоцтво про право власності на житло на ім'я ОСОБА_5 ОСОБА_15

З огляду на те, що визнана недійсною приватизація спірної квартири, зі скасуванням розпорядження органу приватизації і визнано недійсним видане на його підставі свідоцтво про право власності на житло, то суд першої інстанції підставно визнав недійсними згідно ч.1 ст. 203, ч.3 ст.215 ЦК України і послідуючі договори купівлі-продажу квартири, тому як квартира вибула з користування ОСОБА_3, яка не була власником цієї квартири, а її користувачем, поза її волею, судовими рішеннями права ОСОБА_3 були поновлені та підтверджено законність її користування житлом.

Отже, ОСОБА_5 який вчинив угоду про відчуження квартири права на її укладення не мав, оскільки зі скасуванням судового рішення втрачаються й правові наслідки, які з нього випливають.

Посилання відповідачів на те, що вони є добросовісними набувачами майна і купляли квартиру, не є підставою для скасування рішення суду, бо вибуття квартири з користування ОСОБА_3 відбулось внаслідок рішення суду про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою, яке в подальшому було скасоване судом вищої інстанції, і право ОСОБА_3 на користування спірним житлом фактично було відновлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що квартира може бути витребувана лише з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України не стосуються правовідносин, які виникли між сторонами.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Разом з тим, при вирішенні питання про стягнення з відповідачів судового збору, суд всупереч вимогам ст. 88 ЦПК України дійшов помилкового висновку про солідарне стягнення судового збору з відповідачів на користь ОСОБА_3 в розмірі 3 899,83 грн.

Апеляційна скарга не містить посилання на цю обставину, проте в силу ч. 3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення суду.

З заявлених ОСОБА_3 позовних вимог вбачається, що вони заявлені до різних відповідачів і на її користь підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року скасувати в частині стягнення судового збору та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 121,80 грн. судового збору.

Стягнути з Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_3 121,80 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 121,80 судового збору.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 121,80 судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 365,40 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 365,40 грн. судового збору.

У іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :