У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Журавель В.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа - ОСОБА_4, про визнання договору поруки припиненим,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада

2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), третя особа - ОСОБА_4, про визнання договору поруки припиненим.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 21 березня 2008 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено договір поруки № 0/4 для забезпечення виконання кредитного договору від 21 березня 2008 року № 0, який укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 Строк припинення поруки у договорі поруки від 21 березня 2008 року не встановлено. 18 травня 2009 року відповідач на адресу ОСОБА_4 направив заяву-повідомлення про виконання порушеного зобов'язання та вимагав дострокового погашення кредиту, процентів за його користування та сплату штрафних санкцій. ОСОБА_3 вважала, що строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором від 21 травня 2008 року настав 25 листопада 2009 року, тобто з урахуванням шести місяців після отримання заяви-вимоги основним позичальником. Оскільки відповідач протягом шести місяців з моменту настання строку повернення кредиту за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 0 до суду із позовною заявою до позивача не звернувся, тому порука за укладеним сторонами договором поруки від 21 березня 2008 року припинилась відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України. Тому просила визнати договір поруки припиненим.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від

11 червня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «Дельта Банк», третя особа - ОСОБА_4, про визнання договору поруки припиненим відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від

12 листопада 2014 року рішення Кіровського районного суду

м. Дніпропетровська від 11 червня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоведеності заявлених позовних вимог.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 21 березня 2008 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено кредитний договір № 0, згідно з яким ОСОБА_4 отримав кредит в сумі 105 000 дол. США строком до 2029 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 21 березня 2008 року укладено договір поруки № 0/4, згідно з яким остання зобов'язалася нести солідарну відповідальність за виконання боржником умов кредитного договору та своєчасне повернення кредитних коштів (а. с. 5).

У звʼязку із неналежним виконанням взятих на себе зобовʼязань ОСОБА_4 20 травня 2009 року кредитор направив лист

ОСОБА_3 з вимогою погасити прострочену заборгованість, яка станом на 18 травня 2009 року становила 1 389,33 дол. США (а. с. 70).

9 лютого 2010 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а. с. 71-74).

Заочним рішенням Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 20 травня 2011 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором в сумі 948 015 грн 03 коп. та судові витрати в сумі 1 820 грн (а. с. 75-76).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від

25 січня 2012 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2011 року задоволено. Заочне рішення Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 20 травня 2011 року скасовано та призначено до розгляду у судовому порядку (а. с. 85).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від

28 квітня 2014 року позовну заяву ПАТ «Дельта Банк» залишено без розгляду (а. с. 96).

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирішуючи спір та беручи до уваги заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2011 року в якості доведеності обставин, встановлених цим судовим рішенням, суд всупереч вимогам ст. 61 ЦПК України не звернув уваги на те, що заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2011 року ухвалою цього ж суду скасоване та позовна заява ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська залишена без розгляду. Таким чином, позовні вимоги по суті не розглядалися та обставини справи не встановлювались, що в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не може буди підставою звільнення від доказування.

Крім того, звертаючись до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим позивач ОСОБА_3 посилається на те, що вона не отримувала лист кредитора про погашення простроченої кредитної заборгованості станом на 18 травня 2009 року та те, що позивачем пропущено строк звернення до неї з позовом про стягнення заборгованості.

Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого договорі поруки.

У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобов'язань боржника за кредитним договором.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є пред'явлення до нього позову.

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом та пені

20 травня 2009 року, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання і зобов'язаний був пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців з цієї дати.

Однак після зміни строку виконання основного зобов'язання банк до суду із позовом звернувся лише у лютому 2010 року, тобто через 8 місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Така ж позиція викладена в постанові Верховного Суду України від

17 вересня 2014 року в справі № 125цс14.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що строк звернення до суду з вимогами до позивача не було пропущено, а тому договір поруки не підлягає визнанню недійсним, оскільки банк подав до поручителя вимогу про повне дострокове погашення кредиту, процентів за користування кредитними коштами та пені, чим відповідно до ч. 2

ст. 1054 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання.

Всупереч вимогам статей 214, 215 ЦПК України суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на зазначені положення закону уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин і належним чином не перевірив доводів позивача, які він зазначав на підтвердження своїх позовних вимог.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, правовідносини між сторонами не визначені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України, оскільки порушення закону допущені як районним, так і апеляційним судами, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від

11 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко В.І. Журавель О.М. Ситнік