АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Махлай Л.Д., Мазурик О.Ф.,

при секретарі - Перевузнику П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє від імені та в інтересах недієздатної ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1, яка діє від імені та в інтересах недієздатної ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5, треті особи: Орган опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Відділ міграційної служби Дарницького району м. Києва про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та вселення,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2012 року позивачка звернулася із позовом, на обґрунтування якого зазначила, що є опікуном недієздатної ОСОБА_2, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 листопада 2006 року.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 березня 2008 року визнаний недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 23 вересня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Відповідачі проживають у вищевказаній квартирі чим створюють перешкоди для проживання позивачки.

Тому просила ухвалити рішення про усунення перешкод в користуванні ОСОБА_2 належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття с реєстрації ОСОБА_4, ОСОБА_5 та виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 з вищевказаної квартири та вселити ОСОБА_2 у вищевказану квартиру. (т. 1 а.с. 1-5)

Відповідачі проти позову заперечували з підстав, що визнавши недійсним договір купівлі-продажу суд відмовив позивачці у визнанні права власності на квартиру, остання за позивачкою не зареєстрована, тому відсутні підстави для задоволення позову. (т.1 а.с.30, 78-80)

Треті особи покладались на розсуд суду. (т.1 а.с.69, 93, 155)

Справа розглядалась судами неодноразово. (т.1 а.с.110-114, 168-170, 199-200)

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 грудня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 (т.2 а.с.57-59)

В апеляційній скарзі позивачка просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. На обґрунтування скарги зазначила, що суд не звернув уваги на норми матеріального права та обставини справи якими були обґрунтовані заявлені вимоги і дійшов помилкового висновку про відмову у позові. (т.2 а.с.61-65)

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_6 підтримав скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи до суду не прибули, причини неявки не повідомили про час та місце розгляду справи були сповіщені встановленим порядком про що у справі є докази. Треті особи подали письмові заяви з проханням розглядати справу за їх відсутності. (т.2 а.с.79, 87-94)

Зважаючи на вимоги ч.5 ст. 76, ст. 77, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не надано доказів, що саме відповідачі створюють перешкоди позивачці у вселенні і користуванні квартирою.

Такий висновок не відповідає фактичним обставинам справи і наявним у ній доказам, тому колегія суддів визнала його помилковим, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва від 13 липня 2005 року, виданого відділом приватизації житла Дарницької районної у місті Києві держадміністрації за розпорядженням від 13 липня 2005 року № 40295, власником квартири АДРЕСА_2 зазначена ОСОБА_2 Право власності ОСОБА_2 було зареєстровано встановленим порядком про що свідчить запис у реєстрову книгу за № 5308 від 21 липня 2005 року. (т.1 а.с.101)

ОСОБА_1 є опікуном недієздатної ОСОБА_2, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 листопада 2006 року. (т.1 а.с.7)

Набравшим законної сили рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 березня 2008 року визнаний недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 23 вересня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (т.1 а.с.8-13)

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Оскільки відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався і не породжує переходу права власності суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на належну їй квартиру, оскільки така вимога є зайвою.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З повідомлень органу реєстрації вбачається, що реєстрація права власності ОСОБА_2 на вищевказану квартиру була припинена із укладенням правочину від 23 вересня 2005 року, який в подальшому був визнаний судом недійсним.(т. 1 а.с. 31, 37, 79)

Тому колегія суддів відхилила доводи відповідачів, що спірна квартира не належить ОСОБА_2

За довідкою ЖЕД № 223 від 15.02.2012 року № 787, у вищевказаній квартирі проживають ОСОБА_4 та її неповнолітня донька ОСОБА_5, 2005 рокународження, чим створюють перешкоди для проживання позивачки.

Вказані обставини відповідачами не спростовані і в поданих запереченнях. (т.1 а.с.30, 39-45, 78-80)

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника квартири, які проживають разом із ним у квартирі, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року по справі № 6-158цс14, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Доказів застосування правових наслідків правочину, вчиненого недієздатною особою (двостороння реституція), передбачених ч. 3 ст. 226 ЦК України до суду не надано, проте відсутність таких, на думку колегії суддів, не перешкоджає власникові використовувати інший шлях захисту порушеного права.

Оскільки судом встановлено, що правочин за яким ОСОБА_4 набула право власності на спірну квартиру визнаний судом недійсним і є недійсним з часу його вчинення, відповідачі ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_3, не мають передбачених законодавством підстав власності або користування спірною квартирою, проте створюють перешкоди у користуванні належною позивачці квартирою, вимоги позивачки про виселення відповідачів і вселення позивачки у спірну квартиру підлягають задоволенню.

При цьому, колегія суддів враховує, що таке рішення не перешкоджає ОСОБА_4 вимагати повернення переданих нею за договором купівлі-продажу від 23 вересня 2005 року грошей, проте таких вимог у цьому провадженні заявлено не було.

За розділом ІІІ Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22.11.2012 року N 1077 та зареєстрованого МЮ України 18 грудня 2012 р. за N 2109/22421(чинного на час розгляду справи судом), зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, у т.ч. судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).

Зняття з реєстрації на підставах, визначених в абзацах вісім та дев'ять пункту 3.1 цього розділу, здійснюється за клопотанням уповноваженої особи закладу/установи або за заявою власника/наймача житла або їх законних представників.

За таких обставин зняття відповідачів з реєстрації ще й за судовим рішенням є зайвим. Тому в цій частині заявлені позовні вимоги задоволенні не підлягають.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Позивачка є інвалідом другої групи та звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», тому, на підставі ст. 88 ЦПК України слід стягнути із ОСОБА_3, ОСОБА_4, з кожного, на користь держави по 121 грн. 80 коп. судового збору за розгляд справи районним судом.

Керуючись ст.ст. 88, 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє від імені та в інтересах недієздатної ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 грудня 2014 року скасувати, ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє від імені та в інтересах недієздатної ОСОБА_2 задовольнити частково, усунути перешкоди в користуванні належною ОСОБА_2 на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1, виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_2.

Вселити ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_2.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1, яка діє від імені та в інтересах недієздатної ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3, ОСОБА_4, з кожного на користь держави по 121 (сто двадцять одна) грн. 80 коп. судового збору за розгляд справи районним судом.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

Л.Д.Махлай

О.Ф.Мазурик

Справа № 22-ц/796/2701/2015

Унікальний номер 753/11014/14-ц

Головуючий у першій інстанції - Вовк Є.І.

Доповідач Левенець Б.Б.