Номер провадження 2/754/4693/15
РІШЕННЯ

Іменем України

10 грудня 2015 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді-Панченко О.М.

при секретарі-Буцко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, Державна реєстраційна служба Головного управління юстиції в м. Києві про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на квартири НОМЕР_1 та НОМЕР_2, що розташовані в АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем було укладено попередні договори на зазначені вище квартири, при цьому у відповідності до п.2.1 договорів сторони домовились укласти та нотаріально посвідчити за попереднім договором від 08.12.2011 року основний договір не пізніше 08.07.2014 року за ціну 880 000 грн., за попереднім договором від 08.07.2010 року основний договір не пізніше 30.12.2010 року за ціну 880 000 грн. Частину вказаних сум у відповідності до п. 2.3 договорів передано позивачем відповідачу до підписання попереднього договору, які в подальшому за домовленістю мали бути зараховані при укладенні та нотаріальному посвідченні нотаріального договору (п. 2.4 попереднього договору), але відповідач не виконав своїх зобов'язань за п. 3.1 попередніх договорів, внаслідок чого вона змушена звернутись до суду за захистом порушених прав.

В судовому засіданні позивач уточнила вимоги свого позову та просила суд про визнання за нею права власності на відокремлену однокімнатну квартиру НОМЕР_1, якою вона фактично володіє і користується, загальною площею 32,6 кв.м., розташовану на 4-му поверсі будинку АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на площу горищного простору (мансардного поверху), розташованого в межах квартир НОМЕР_1 та №НОМЕР_2 АДРЕСА_1 загальною площею 72 м.кв.; визнати за нею право власності на квартиру НОМЕР_2, загальною площею 36,0 кв.м., розташовану на 4-му поверсі будинку АДРЕСА_1 суміжною з квартирою НОМЕР_1, яка по попередньому договору № 2204 від 08.12.2011 року знаходилась у складі квартири НОМЕР_1, якою вона фактично володіла та користувалась до вересня 2013 року.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав в повному обсязі уточнену позовну заяву своєї довірительки та просив суд про задоволення її вимог.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, пояснивши, що позивачем було сплачено 99% коштів за квартиру НОМЕР_1, а тому він не заперечує її право власності на цю квартиру, при цьому зазначив, що вони з позивачем домовлялися про те, що вона купує одразу дві квартири НОМЕР_1 та НОМЕР_2 вартістю 880 000 грн., реконструює їх для об»єднання в одну квартиру під НОМЕР_1. Як бонус, до їх домовленості він пообіцяв передати їй частину мансардного приміщення, що знаходиться над вказаними квартирами безоплатно. Позивач передала йому 280 000 грн. і в подальшому повинна була щомісячно передавати йому кошти щомісячно в рівних частинах. Деякий час все так і було, а потім позивач взагалі перестала сплачувати йому кошти, посилаючись на їх відсутність, проблеми і труднощі. 08.12.2011 року між ними було укладено попередній договір, в якому було вказано загальну площу квартири НОМЕР_1 як 112,20 кв.м., в яку увійшла також площа квартири №НОМЕР_2. Всього позивачем було йому передано 434 000 грн., іншу суму в розмірі 445 500 грн. позивач зобов»язалася передати йому до 08.07.2014 року. Після підписання такого договору позивач взагалі перестала сплачувати будь-які кошти. Вважає, що позивач пред»явивши такі позовні вимоги до суду намагається не чесним шляхом отримати у власність житло за яке нею не було сплачено кошти.

Представники третіх осіб в судове засідання не з»явилися, належним чином повідомлялися про день та час розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні між позивачем та відповідачем по справі 08.07.2010 року було укладено попередній договір предметом якого є укладення в майбутньому договору купівлі-продажу частини жилого будинку, якою є окрема квартира НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з відповідною частиною земельної ділянки. Вищевказана квартира складається з 2-х жилих кімнат, загальна площа 72,00 кв.м. (п.1.4 договору).

У відповідності до п.2.1 договору сторони домовились укласти та нотаріально посвідчити основний договір не пізніше 30 грудня 2010 року за ціну 880 000 грн.

Відповідно до п. 2.3 договору до підписання цього договору друга сторона передала, а перша сторона отримала суму 280 000 грн. Відповідно до п. 2.4 договору до 08 липня 2014 року включно друга сторона зобов»язується передати першій стороні суму 600 000 грн.

Також, між позивачем та відповідачем по справі 08.12.2011 року було укладено попередній договір предметом якого є укладення в майбутньому договору купівлі-продажу частини жилого будинку, якою є окрема квартира НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з відповідною частиною земельної ділянки. Вищевказана квартира складається з 2-х жилих кімнат, загальна площа 112.20 кв.м. (п.1.4 договору).

У відповідності до п.2.1 договору сторони домовились укласти та нотаріально посвідчити основний договір не пізніше 08 липня 2014 року за ціну 880 000 грн.

Відповідно до п. 2.3 договору до підписання цього договору друга сторона передала, а перша сторона отримала суму 434 500 грн. Відповідно до п. 2.4 договору до 08 липня 2014 року включно друга сторона зобов»язується передати першій стороні суму 445 500 грн.

Пунктами 3.1 попередніх договорів передбачені обов'язки відповідача, згідно з якими відповідач зобов'язаний після здачі в експлуатацію жилого АДРЕСА_1 отримати в установленому порядку документ, що підтверджує право власності на будинок, зареєструвати цей документ у місцевому бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна; прибути до нотаріуса для укладення основного договору у день визначений усною угодою сторін, але не пізніше останнього терміну, передбаченого п. 2.1 попереднього договору.

Пунктами 3.2 попередніх договорів передбачені обов»язки позивача, в тому числі не змінювати в односторонньому порядку строк (термін) укладення та нотаріального посвідчення основного договору та умови купівлі частини жилого будинку та відповідної частини земельної ділянки (зокрема ціну, вимоги строку (терміну) звільнення частини жилого будинку та відповідної частини земельної ділянки тощо).

Після реконструкції будинок згідно з Декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією державного архітектурно -будівельного контролю у м. Києві 14 листопада 2011 року за № КВ 5 було прийнято в експлуатацію, але не отримано правовстановлюючий документ і, як наслідок, позивач позбавлена можливості укладення основного договору.

Тобто, на даний час будинок введений в експлуатацію, будівництво будинку завершено. У технічному паспорті зазначено, що будинок прийнято в експлуатацію з посиланням на декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, яка 14 листопада 2011 року зареєстрована в УДАБК за № КВ 5. Будинок підключено до комунальних мереж міста.

Як було встанвлено в судовому засіданні позивач фактично володіє і користується квартирою НОМЕР_1 по АДРЕСА_1

Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що позивачем було сплачено відповідачу за попереднім договором за вказану вище квартиру кошти в розмірі 434 000 грн., що також підтверджується протоколом про наміри від 13.08.2013 року, що був укладений між позивачем та відповідачем, де вказується про те, що позивач бажає розірвати попередній договір про намір укласти основний договір купівлі-продажу квартири, а також отримати назад сплачені нею кошти в сумі 434 000 грн. (а.с. 18).

Як зазначила в судовому засіданні позивач, в подальшому нею в повному обсязі було сплачено кошти за вказану вище квартиру, чого не заперечував також і відповідач в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних справ та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ст. ст. 328,334 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Договір укладений з відповідачем є двостороннім правочином, спрямованим на набуття цивільних прав та обов'язків сторін.

Статтями 202 та 204 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підписання вище вказаних договорів було дією спрямованою на набуття цивільних прав та обов'язків. Договір між сторонами не був визнаний судом недійсним та його недійсність не встановлена законом, що дає підстави для визнання його правомірним.

Так, у позивача виникло майнове право вимоги оформлення права власності на квартиру НОМЕР_1 та обов'язок сплати вартості вказаної квартири, а у відповідача виникло право на отримання вартості квартири на кореспондуючий обов'язок на оформлення права власності на вказані квартири за позивачами.

Статтею 331 ЦК встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на новостворене майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації,право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання, тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У відповідності до норм цивільного законодавства України, однією з умов виникнення прав і обов»язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду.

Таким чином, аналізуючи все вище викладене суд приходить до висновку про те, що вимоги позову ОСОБА_3 в частині визнання за нею права власності на квартиру НОМЕР_1 будинку АДРЕСА_1 підлягають задоволенню оскільки є доведеними та обґрунтованими нею в судовому засіданні.

Щодо частини вимог позову про визнання за позивачем права власності на площу горищного простору (мансардного поверху), розташованого в межах квартир НОМЕР_1 та №НОМЕР_2 АДРЕСА_1 загальною площею 72 м.кв.; визнання за нею права власності на квартиру НОМЕР_2, загальною площею 36,0 кв.м., розташовану на 4-му поверсі будинку АДРЕСА_1 суміжною з квартирою НОМЕР_1, то суд приходить до висновку про не можливість задоволення вимог позову в цій частині виходячи з наступного.

В судовому засіданні позивачка вказувала на те, що відповідачем було порушено умови попереднього договору від 08.12.2011 року, оскільки він ухилився від укладення основного договору, а тому вона вважає за можливе у якості відшкодування матеріальних та моральних збитків просити суд про визнання за нею права власності на квартиру №НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, що суміжна з квартирою НОМЕР_1.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов»язуються протягом певного строку укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до умов п.4.1 попереднього договору від 08.12.2011 року, що був укладений між сторонами по справі, у разі односторонньої відмови першої сторони (відповідача) від укладення основного договору, неподання нею документів, необхідних для нотаріального посвідчення основного договору, зокрема рішення органу опіки та піклування, довідки-характеристики або витягу з реєстру прав власності бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна тощо, або інших документів, вказаних у п. 3.1 цього договору, та за наявності інших обставин, внаслідок яких основний договір не буде укладений з вини першої сторони, ця сторона зобов»язана повернути другій стороні (позивачу) кошти, що передбачені умовами п. 2.3 цього договору.

В судовому засіданні відповідачем було зазначено, що після укладення попереднього договору від 08.12.2011 року позивач перестала сплачувати будь-які кошти за попереднім договором. Позивачем в судовому засіданні не було наведено суду жодного доказу, який підтвердив би належне виконання нею умов попереднього договору в частині передачі остаточної суми вартості квартири №НОМЕР_2, що повинна була відбуватися щомісячно у рівних частинах. Щодо горищного поверху, розташованого в межах квартир НОМЕР_1 та НОМЕР_2, то як було встановлено в судовому засіданні і не заперечувалося сторонами по справі, між позивачем та відповідачем була усна домовленість про те, що оскільки позивач мала намір купити одразу дві квартири, в якості бонусу відповідач безоплатно мав передати їй горищний простір, розташований над вказаними квартирами, оскільки позивачкою не було сплачено в повному обсязі вартість квартири №НОМЕР_2, то і право власності на горищний поверх не може бути визнано судом за позивачем по справі.

За змістом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи викладене вище, вимоги позову про визнання за позивачем права власності на квартиру №НОМЕР_2, що суміжна з квартирою НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, а також на площу горищного простору (мансардного поверху), розташованого в межах квартир НОМЕР_1 та №НОМЕР_2 АДРЕСА_1, задоволенню не підлягають. Умовами попереднього договору чітко визначено дії однієї та другої сторони у випадку односторонньої відмови першої сторони або другої сторони від укладення основного договору, а також наслідки не виконання умов договору в цій частині, а саме відшкодування матеріальних збитків у грошовому еквіваленті.

На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку про задоволення вимог позову частково.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати по справі у вигляді судового збору, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 15, 60,88 ЦПК України, ст. ст. 11,16, 174, 202, 204, 3331, 334, 623, 635 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на відокремлену однокімнатну квартиру НОМЕР_1, загальною площею 32,6 кв.м., що розташована на четвертому поверсі будинку АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1827 грн.

Рішення може бути оскаржено протягом 10 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги.

Суддя