АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 684/640/14-ц
Провадження № 22-ц/792/378/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого-судді Ярмолюка О.І.,

суддів Власенка О.В., Юзюка О.М.,

при секретарі Шевчук Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Старосинявського районного нотаріального округу Хмельницької області ОСОБА_6, про визнання відмови від прийняття спадщини та виділу частки у спільному майні подружжя недійсною, визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом частково недійсними та визнання права на спадщину за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 29 грудня 2014 року,

встановила:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5, про визнання відмови від прийняття спадщини та виділу частки у спільному майні подружжя недійсною, визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом частково недійсними та визнання права на спадщину.

ОСОБА_1 зазначила, що їй та її чоловікові ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності подружжя належав житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 (далі - житловий будинок). За життя ОСОБА_7 склав заповіт, яким заповів усе своє майно їхньому синові ОСОБА_8 Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 відкрилася спадщина на житловий будинок, грошові вклади у публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України» та дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 24 лютого 2011 року ОСОБА_9 одержав у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказане майно, а ІНФОРМАЦІЯ_3 - помер. Спадкоємцями ОСОБА_9 за законом є позивачка, його матір, і відповідачі, його дружина ОСОБА_2, дочка ОСОБА_3, син ОСОБА_5 Позивачка має право на 1/2 частину житлового будинку як частку у спільному майні подружжя та обов'язкову частку у спадщині, що відкрилася внаслідок смерті ОСОБА_7, однак вона відмовилася від цього права під впливом помилки. Видані нотаріусом ОСОБА_9 свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 частково не відповідають вимогам закону та порушують її права.

У зв'язку з цим, ОСОБА_1 просила суд: визнати її відмову від прийняття спадщини, що відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті ОСОБА_7, та від виділу належної їй 1/2 частини житлового будинку, недійсними; визнати свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 лютого 2011 року серії ВРІ №№ 022623, 022624, 022625, 022626 (реєстраційні №№ 270, 273, 276, 279), видані приватним нотаріусом Старосинявського районного нотаріального округу Хмельницької області ОСОБА_6 (далі - нотаріус ОСОБА_6.) ОСОБА_8, в частині спадкування останнім 5/8 частини житлового будинку, 1/4 частини земельних ділянок площею 2,6631 га і 0,6907 га та вкладу у Старосинявському відділенні публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (на рахунку НОМЕР_1 - 5271 грн. 12 коп., на рахунку НОМЕР_2 - 3 грн. 11 коп.), частково недійсними; визнати її право власності на вказані частини спадкового майна.

Суд залучив нотаріуса ОСОБА_6 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Старосинявського районного суду Хмельницької області від 29 грудня 2014 року в позові відмовлено.

Суд керувався тим, що ОСОБА_1 як непрацездатна вдова ОСОБА_7 мала право на обов'язкову частку у спадщині після його смерті, однак позивачка відмовилася від прийняття спадщини та не довела вчинення нею цієї відмови під впливом помилки, тому відсутні підстави для визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом, які видані нотаріусом ОСОБА_6 ОСОБА_8, частково недійсними. ОСОБА_1 не відмовлялася від частки у житловому будинку, натомість, її позов про визнання права на цю частку не підлягає задоволенню у зв'язку зі спливом позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Учасники процесу, які в установленому порядку оповіщені про час і місце судового засідання, до суду не з'явилися. Відповідачка ОСОБА_2 подала апеляційному суду письмове заперечення проти апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом вірно з'ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Встановлено, що з 2 лютого 1978 року ОСОБА_7 і ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі та мали сина ОСОБА_8

З 3 червня 2001 року ОСОБА_8 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 10 серпня 2001 року у них народилася дочка ОСОБА_3 Крім того, ОСОБА_8 від спільного проживання з ОСОБА_4 мав сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі рішення виконавчого комітету Паплинецької сільської ради Старосинявського району Хмельницької області від 24 липня 2003 року № 1 ОСОБА_7 набув право власності на житловий будинок. 24 листопада 2003 року він одержав свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САА № 921619. ОСОБА_7 і ОСОБА_1 постійно проживали разом у житловому будинку.

За життя ОСОБА_7 склав заповіт, посвідчений 13 січня 2010 року секретарем Паплинецької сільської ради Старосинявського району Хмельницької області ОСОБА_10, яким заповів усе своє майно своєму синові ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок, земельні ділянки площею 2,6631 га і 0,6907 га, розташовані на території Паплинецької сільської ради Старосинявського району Хмельницької області та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, і грошові вклади у публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України» (на рахунку НОМЕР_1 - 5271 грн. 12 коп., на рахунку НОМЕР_2 - 3 грн. 11 коп.).

ОСОБА_8 прийняв цю спадщину в установленому законом порядку. 26 листопада 2010 року ОСОБА_1, яка на час відкриття спадщини досягла 58 років і є пенсіонером за віком, звернулася до нотаріуса ОСОБА_6 з заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_7 В цій заяві ОСОБА_1 зазначила, що вона не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця.

24 лютого 2011 року нотаріус ОСОБА_6 видала ОСОБА_8 свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВРІ: № 022623 - на житловий будинок (реєстраційний № 270); № 022624 - на земельну ділянку площею 0,6907 га (реєстраційний № 273); № 022625 - на земельну ділянку площею 2,6631 га (реєстраційний № 276); № 022626 - на грошові вклади (реєстраційний № 279).

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3. Спадкоємцями ОСОБА_8 за законом, які прийняли спадщину в установленому законом порядку, є його матір ОСОБА_1, дружина ОСОБА_2, дочка ОСОБА_3, син ОСОБА_5

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Згідно зі ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 цього Кодексу встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин /ст. 1233, ч. 1 ст. 1235 ЦК України/.

У відповідності до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Як передбачено ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

В силу ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 статті 1273, частиною 5 статті 1274 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 229 ч. 1 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 позивачка як непрацездатна вдова останнього мала право на обов'язкову частку у спадщині, разом із тим, ОСОБА_1 відмовилася від неї.

ОСОБА_1 не надала суду належних і допустимих доказів того, що вона відмовилася від прийняття спадщини під впливом помилки.

Із заяви позивачки від 26 листопада 2010 року (а.с. 59) убачається, що відмовляючись від спадщини, вона усвідомлювала значення свої дій і мала можливість керувати ними, розуміла обставини, які мали істотне значення, та діяла за своєю справжньою волею, не перебувала під фізичним і психічним тиском з боку інших осіб. При цьому нотаріус ОСОБА_6 роз'яснила ОСОБА_1 зміст ч. 6 ст. 1273 ЦК України щодо права останньої на відкликання своєї відмови від прийняття спадщини протягом строку, встановленого для її прийняття.

Посилання ОСОБА_1 на свій моральний стан та особисті сімейні обставини, які спонукали її до відмови від спадщини, достатньо не вказують, що при вчинені цієї відмови позивачка діяла з дефектом волі.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною є необґрунтованим.

Згідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 28 КпШС України, який був чинним на час виникнення спірних відносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Частиною 1 статті 1226 ЦК України встановлено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 71 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Як передбачено п. 241 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 року за № 283/8882), яка була чинною на час виникнення спірних відносин, у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви одного з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом /ч. 1 ст. 1296, ст. 1301 ЦК України/.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як передбачено ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України).

Статтею 72 СК України визначено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Аналіз указаних норм свідчить про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов.

Після смерті ОСОБА_7 шлюб між ним і ОСОБА_1 припинився в силу ч. 1 ст. 104 СК України.

Не зважаючи на те, що житловий будинок нажитий ОСОБА_7 і ОСОБА_1 за час шлюбу, остання у своїй заяві від 26 листопада 2010 року, адресованій нотаріусу ОСОБА_6 (а.с. 59), вказала, що житловий будинок є особистою приватною власністю спадкодавця. При цьому ОСОБА_1 не зверталась до нотаріуса за свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя.

Внаслідок таких дій ОСОБА_1 24 лютого 2011 року нотаріус ОСОБА_6 видала ОСОБА_8 свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ВРІ № 022623 (а.с. 85), згідно якого останній успадкував увесь житловий будинок.

Саме з цього часу ОСОБА_1 дізналася про порушення свого права власності, тому згідно приписів ст.ст. 253, 254 ЦК України перебіг позовної давності почався 25 лютого 2011 року та закінчився 25 лютого 2014 року.

ОСОБА_1 пред'явила позов 11 серпня 2014 року, тобто після спливу позовної давності, та не зверталася до суду із заявою про поновлення строку на захист порушеного права. Позивачка не вказувала на причини пропуску позовної давності і суд першої інстанції не вирішував питання про поновлення цього строку.

В свою чергу, ОСОБА_2 подала до суду заяву про застосування позовної давності (а.с. 125-130).

Отже, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що позов ОСОБА_1 про визнання її права власності на 1/2 частину житлового будинку як частку у спільному майні подружжя не підлягає задоволенню у зв'язку зі спливом позовної давності.

З огляду на викладене, висновок суду щодо безпідставності решти вимог ОСОБА_1 є правильний.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 5 лютого 2015 року ОСОБА_1 відстрочено сплату недоплаченої частини судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 877 грн. 47 коп. до ухвалення апеляційним судом судового рішення у справі.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 відхилена, тому ці судові витрати слід покласти на неї (сплата за реквізитами - одержувач: УДКСУ у м. Хмельницькому, код 38045529, р/р 0002 в ГУДКСУ у Хмельницькій області, МФО 815013; призначення платежу: судовий збір, код 02894190, пункт 1.8).

Керуючись ст.ст. 88, 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 29 грудня 2014 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 877 грн. 47 коп. судового збору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/ Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О. І. Ярмолюк

_____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Галиш І.Б.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 39