22-ц/775/380/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Хараджа О.О.
Категорія 55 Доповідач Песоцька Л.І.
У Х В А Л А

Іменем України

18 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді Песоцької Л.І.

суддів Ткаченко Т.Б., Мальцевої Є.Є.

при секретарі Молоновій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення сум індексації заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі ПАТ «ММК ім. Ілліча») і просила стягнути з відповідача на її користь невиплачені суми індексації заробітної плати та компенсації, яка нараховується при втраті частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, за період з 01 березня 2003 року по 07 серпня 2009 року.

У квітні 2014 року позивач звернулася із заявою про зміну позовних вимог і просила стягнути з відповідача на її користь невиплачені суми індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати за період з 01 березня 2003 року по липень 2006 року та середній заробіток за час затримки розрахунку з 07 серпня 2009 року по день ухвалення рішення суду, посилаючись на те, що вона працювала у відповідача з 1997 року по 07 серпня 2009 року, з березня 2003 року відповідач не виплачував їй індексацію заробітної плати.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 жовтня 2014 року позов задоволено частково, стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь ОСОБА_1 індексацію заробітної плати та компенсацію втрати її частини за період з березня 2003 року по липень 2006 року в загальній сумі 1070,60 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2500 грн. і в дохід держави судовий збір у розмірі 229,40 грн.

Не погодившись з рішенням суду позивач в апеляційній скарзі просить рішення суду змінити і задовольнити позов у повному обсязі, посилається на неправильне застосування судом положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України.

У судове засідання ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 не з'явились, про розгляд справи повідомлені (а.с. 56-57).

У відповідності з вимогами ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглядається за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача Новгородської В.В., яка заперечувала проти скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

У відповідності з вимогами ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 06 жовтня 1997 року до 07 серпня 2009 року перебувала у трудових відносинах з ПАТ «ММК ім. Ілліча». За цей період їй нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. Проте з березня 2003 року по липень 2006 року їй не виплачена індексація заробітної плати в сумі 527,04 грн., компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків виплати становить 543,56 грн. З серпня 2006 року заробітна плата на підприємстві підвищувалась з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом.

Частково задовольняючи позов, суд дійшов до висновку про те, що роботодавець з березня 2003 року по липень 2006 року не виплачував позивачеві індексацію заробітної плати, тому на її користь підлягають стягненню суми індексації заробітної плати, компенсації втрати її частини та середній заробіток за час затримки розрахунку. Визначаючи розмір середнього заробітку суд, пославшись на правила ч. 2 ст. 117 КЗпП України, зменшив суму, яка підлягала стягненню, враховуючи розмір спірної суми індексації заробітної плати та компенсації втрати її частини; частку, яку вона становила в заявлених вимогах, за якими порушено даний спір, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком, у тому числі й щодо періоду, за який вона підлягає сплаті.

З висновком суду не можна не погодитись.

Згідно зі ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг.

Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (норма статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).

Положеннями ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 Закону України «Про оплату праці», входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством (частина 2 статті 2 Закону України «Про оплату праці»).

Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5.

В аспекті надання офіційного тлумачення положенням ч. 2 ст. 233 КЗпП України Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 зазначив, що працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Установлено, що з 06 жовтня 1997 року по 07 серпня 2009 року ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах із ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім.Ілліча».

Відповідно до розрахунку, наданого відповідачем, який не оспорюється сторонами, на момент звільнення позивача з нею не було проведено повного розрахунку, а саме залишилася не виплаченою за період з березня 2003 року по липень 2006 року сума індексації в розмірі 527,04 грн. та компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків виплати в розмірі 543,56 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду 19 листопада 2013 року, заявивши позов до ПАТ «ММК ім. Ілліча» про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати її частини за період з березня 2003 року по серпень 2008 року (а.с. 2). Під час розгляду справи в квітні 2014 року вона змінили вимоги і просила стягнути суми індексації та компенсації втрати частини заробітку за період з березня 2003 року по липень 2006 року.

Таким чином, установивши під час розгляду справи, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, ? наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи ? по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку, суд врахував конкретні обставини справи; спірну суму, на яку позивач мала право, звертаючись з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки та співмірність порівняно із середнім заробітком, у тому числі й щодо періоду, за який вона підлягає сплаті.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-54цс11 від 12 січня 2012 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Крім того, з табелю виходів вбачається, що ОСОБА_1 в день звільнення 07 серпня 2009 року не працювала, з вимогою до відповідача про виплату сум індексації та компенсації звернулась 19 листопада 2013 року, що є підставою для часткового задоволення позовних вимог.

Тому не можна погодитись з доводами позивача в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України та наявність підстав для повного задоволення вимог про стягнення середнього заробітку.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення не встановлено.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді