Справа № 369/6362/14-ц Головуючий у І інстанції Ковальчук Л.М.
Провадження № 22-ц/780/1009/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 1 28.05.2015
У Х В А Л А

іменем України

28 травня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Голуб С.А.,

при секретарі Химинець Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 жовтня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про стягнення боргу, визнання права власності на будинок і земельні ділянки, зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним вище позовом який мотивував тим, що у 2011 році під час розгляду іншої цивільної справи у Києво-Святошинському районному суді Київської області, із поданої ОСОБА_4 заяви, йому стало відомо про існування боргової розписки, за якою відповідачка 15 жовтня 1997 року позичила у його батька ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 8000 доларів США на один рік, проте вказаних грошей його батько назад не отримав.

ІНФОРМАЦІЯ_3 його батько помер. Спадщину після смерті батька за законом прийняв він, як син, а також його дід і баба, як батьки померлого. Вказував, що дід ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а баба ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Спадщину після їх смерті він також прийняв в установленому законом порядку шляхом подачі заяви до держнотконтори.

Вказує, що оскільки про наявність боргової розписки йому стало відомо лише у липні 2011 року, то саме з цього моменту розпочався для нього відлік позовної давності. Вважає, що відповідачка має повернути йому як спадкоємцю суму позики за курсом НБУ станом на 25 червня 2014 року в розмірі 95055 грн., а також як передбачено умовами розписки 8 % щомісяця від простроченої суми в розмірі 1505676,75 грн. Крім того, в розписці відповідачки було зазначено, що у разі порушення нею зобов'язань, належний їй будинок по АДРЕСА_1, та належні до нього земельні ділянки загальною площею 0,35 га перейдуть у власність його батька.

У зв'язку із наведеним просив визнати поважними причини пропущення строку позовної давності, поновити строки позовної давності, стягнути з ОСОБА_3 на його користь 95055,35 грн., проценти у розмірі 1505676,75 грн., визнати право власності на будинок по АДРЕСА_1 та зобов'язати реєстраційну службу Києво-Святошинського районного управління юстиції в Київській області зареєструвати за ним право власності на вказаний будинок по АДРЕСА_1 та належні до нього земельні ділянки загальною площею 0,35 га, судові витрати покласти на відповідача.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 жовтня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити частково, в частині поновлення строків позовної давності та стягнення боргу за договором позики, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд прийшов до хибного висновку про пропуск ним строку позовної давності, бо він не був учасником спірних правовідносин і не знав про позику. Крім того, суд не вказав у рішенні чи існують підстави для відмови у позові з підстав його недоведеності. Також, суд повинен був керуватися лише ЦК УРСР 1963 року.

Відповідачка ОСОБА_3 повідомлена про час розгляду справи відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України через оголошення у пресі, поскільки її зареєстроване місце проживання чи роботи невідоме.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд обгрунтовував свої висновки тим, що факт неповернення позики знайшов своє підтвердження, проте позивач пропустив строк позовної давності із зверненням до суду та не надав належних доказів які б підтверджували поважність його пропуску та можливість його поновлення.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.ст. 374, 375 ЦК УРСР 1963 року (діяв у 1997 році на момент укладення позики), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі.

Відповідно до ст.529 ЦК УРСР (який діяв на момент смерті у 2001 році ОСОБА_8), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 15 жовтня 1997 року ОСОБА_3 отримала в борг від ОСОБА_5 кошти у розмірі 15040 грн. строком на один рік та зобов'язалась повернути зазначену суму в строк з виплатою 8% річних від вказаної суми, також не заперечувала, щоб належний їй будинок по АДРЕСА_1 у разі порушення нею зобов'язань перейшов у власність ОСОБА_5, що стверджується складеною нею розпискою. В обумовлений розпискою строк - 15 жовтня 1998 року кошти не повернула.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер. Спадщину після його смерті прийняли син ОСОБА_2 та батьки померлого ОСОБА_8 і ОСОБА_6 в рівних частках. ІНФОРМАЦІЯ_1 дід позивача ОСОБА_8 помер, а ІНФОРМАЦІЯ_4 померла баба позивача ОСОБА_6 Позивач ОСОБА_2 у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті діда і баби, а його дядько ОСОБА_4 подав заяву про відмову від спадщини.

Також судом встановлено, що, прийнявши спадщину після смерті ОСОБА_5, його син ОСОБА_2 та батьки ОСОБА_8, і ОСОБА_6 отримали право вимоги повернення коштів за договором позики від ОСОБА_3 в рівних частках, однак таким правом жоден із спадкоємців ОСОБА_5 в межах позовної давності не скористався, пропустивши строк. Лише в червні 2014 року позивач звернувся до суду із позовом про стягнення боргу за розпискою.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст.71 ЦК УРСР, який діяв на момент укладення позики та строку її повернення, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки.

Згідно ст.75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Згідно ст. 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно ст. 80 ЦК УРСР, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право пілдлягає захисту.

Враховуючи встановлені у справі обставини, суд першої інстанції правильно застосував вимоги ЦК УРСР щодо наслідків спливу позовної давності і відмовив позивачу у задоволенні позову про стягнення грошових коштів за їх пропуском, оскільки початок перебігу позовної давності про стягнення заборгованості за договором позики почався з дня виникнення права на позов, а саме із дня закінчення річного строку повернення позичених коштів, тобто із 15 жовтня 1998 року, а закінчився після смерті кредитора вже для його спадкоємців 15 жовтня 2001 року, та відсутністю поважних причини його поновлення.

Доводи апедяційної скарги про те, що про наявність боргової розписки позивачу стало відомо лише у липні 2011 року, а тому саме з цього моменту розпочався для нього відлік позовної давності безпідставні та не грунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ЦК УРСР спадкуванням є перехід належних спадкодавцеві на момент відкриття спадщини прав та обов'язків до інших осіб (спадкоємців).

Статті 78,79 ЦК УРСР (був чинним на момент позики і спадкування), які врегульовують зупинення та переривання перебігу позовної давності, не містять положень, щодо зупинення чи переривання перебігу строків позовної давності при спадкоємстві.

Згідно ст.77 ЦК УРСР зміна осіб у зобов'язанні не тягне за собою зміни строку позовної давності.

За таких обставин строк позовної давності для позивача як спадкоємця почав перебіг з дня виникнення права на позов у його батька, а саме з дня закінчення річного строку повернення позичених коштів, тобто із 15 жовтня 1998 року і саме з цього часу має відліковуватися строк позовної давності для позивача.

Доводи апелянта про те, що він не був учасником спірних правовідносин і не знав про позику, а тому пропустив строк з поважних причин, необгрунтовані.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що нотаріусом під час відкриття спадщини і заведення спадкової справи, а також самими особами, які приймають спадщину, встановлюється обсяг спадкового майна. Відповідно позивач або його законний представник - мати ОСОБА_7, яка надавала згоду на підписання ОСОБА_2 заяви про прийняття спадщини, - як заінтересовані особи повинні були дізнатися про існування боргової розписки, складеної спадкодавцем, в тому числі шляхом перевірки особистих речей померлого, будь-яких доказів того, що в доступі до особистих речей померлого позивачу або його законному представнику чинилися перешкоди, позивачем суду надано не було.

Виходячи із наведеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивач не міг знати про існування розписки та весь обсяг прав та обов'язків спадкодавця.

В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_4 щодо розгляду справи за іншим позовом, в якій повідомив, що ним в травні 2011 року особисто знайдено серед інших документів спірну розписку, про існування якої неповнолітній позивач ОСОБА_2 не міг знати. Проте наявність даної заяви не спростовує висновків суду першої інстанції щодо пропуску позивачем позовної давності для звернення до суду із даним позовом та не доводить поважності причин для його поновлення.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2, будучи неповнолітнім, не міг в межах строку позовної давності, тобто до 2001 року, звернутися до суду з позовом про стягнення боргу за даною розпискою, відхиляються колегією суддів, оскільки для захисту прав та інтересів неповнолітніх позивачів передбачений інститут законного представництва.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 311, 312, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: