Провадження № 2/534/51/15
Справа 534/2759/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2015 року Комсомольський міський суд

Полтавської області

в складі : головуючого судді Окунь Т.В.

при секретарі Гончар С.Т.

з участю сторін:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Комсомольську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 /третя особа з боку відповідача: ТОВ «Максі Транс»/ про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

встановив:

В жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу вантажного автомобіля ДАФ 95360, 1995 року випуску, з реєстраційним № НОМЕР_1 та напівпричепа Трейлор, 1991 року випуску, з реєстраційним № НОМЕР_2, укладеного між ним та ОСОБА_4 30 травня 2006 року. Заявлені вимоги обгрунтовуються посиланням на ту обставину, що відповідач, будучи усвідомленим на час укладення угоди про те, що він не є власником і не має права розпорядження згаданим майном, зокрема його продажу, навмисно ввів в оману щодо обставин, які мають істотне значення, з огляду на що просить визнати угодцу недійсною відповідно до положень ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, і задовольнити заявлені ним позовні вимоги в повному обсязі, застосувавши за власною ініціативою наслідки недійсного правочину.

До суду позивач не з'явився, уповноваживши відповідною довіреністю представляти свої інтереси в суді гр.. ОСОБА_1 (а.с. 14).

В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених в позові.

Відповідач до суду не з'явився, уповноваживши у відповідності до умов укладеної угоди (а.с. 610представляти свої інтереси в суді адвоката Кіриченко Г.В.

Представник відповідача позов не визнала, посилаючись на відсутність правових підстав для застосування положень ст.203 ЦК України через відсутність спотвореного уявлення позивача щодо характеру складеної між сторонами розписки, заперечує сам факт укладання договору купівлі-продажу та можливість визнання розписки, як документу, що може підтверджувати укладення подібної угоди за умови, що предметом купівлі-продажу виступає вантажний автомобіль з напівпричепом В разі незгоди суду з її позицією щодо застосування матеріальних норм права, просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності.

ТОВ «Максі Транс» зважує на відсутність правових підстав для задоволення заявлених вимог з мотивів, наведених в письмових поясненнях на позов, справу просить розглянути у відсутність свого представника. (а.с. 22,23).

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши надані ними на обґрунтування заявлених вимог та заперечень докази, суд встановив наступне:

29 травня 2006 року між ТОВ Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір (а.с. 70), за умовами якого Банк надав Позичальнику грошові кошти в сумі 15 000 доларів США зі строком користування до 29 травня 2009 року, а Позичальник взяв на себе обов'язок перераховувати Банку проценти за користування кредитом у розмірі 16 % річних згідно з графіком повернення Кредиту та сплати відсотків, який став невід'ємною частиною договору. Згаданий договір був забезпечений договором застави (а.с.71), згідно з яким майновий поручитель - ТОВ "Максі-Транс" передало в заставу Банку /Заставодержателю/ належні Товариству на праві власності транспортні засоби - автомобіль ДАФ 95360, 1995 року випуску, з реєстраційним № НОМЕР_1 та напівпричеп Трейлор, 1991 року випуску, з реєстраційним № НОМЕР_2, з внесенням відповідного реєстраційного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна (а.с.72-76).

Як вбачається з матеріалів справи, наступного дня, 30 травня 2006 року сторони склали розписку, за якою ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі, еквівалентній 22 000 доларам США за належні йому вантажний автомобіль ДАФ 95360, 1995 року випуску, з реєстраційним № НОМЕР_1 та напівпричеп Трейлор, 1991 року випуску, з реєстраційним № НОМЕР_2, що зареєстровані за ТОВ «Максі-Транс» і повинні бути переоформлені на ОСОБА_3 після отримання ОСОБА_4 вказаної суми (а.с. 3).

01 січня 2008 року між ПП ОСОБА_3 та ТОВ «Максі-Транс» був укладений договір оренди, за умовами якого ТОВ «Максі-Транс» передав в оренду ОСОБА_3 транспортні засобі автомобіль ДАФ 95360, 1995 року випуску, з реєстраційним № НОМЕР_1 та напівпричеп Трейлор, 1991 року випуску, з реєстраційним № НОМЕР_2. для здійснення міжнародних перевезень. (а.с 97) .

В зв'язку із виникненням спору між ТОВ «Максі-Транс» та ОСОБА_3 щодо пошкодження з вини останнього вантажу, транспортування його здійснювалось ОСОБА_3 на орендованих ним транспортних засобах в силу укладених з ТОВ «Максі-Транс» домовленостей, рішенням Господарського суду Полтавської області від 26 лютого 2009 року (а.с. 102 -103) на вимогу ТОВ «Максі-Транс». ОСОБА_3 був зобов'язаний повернути підприємству орендовані ним транспортні засоби.

Під час апеляційного оскарження згаданого рішення ОСОБА_3 звернувся до апеляційної інстанції з клопотанням про зупинення провадження у справі (а.с. 104), в зв'язку з його зверненням до Комсомольського міського суду з позовною заявою про визнання права власності на згадані автомобілі.

Рішенням суду від 27 жовтня 2011 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено (а.с. 5)

Заперечуючи позов та факт укладання угоди купівлі-продажу, представник відповідача заперечила також дату складання розписки, яка за її поясненням, за домовленістю між сторонами /на прохання ОСОБА_3 / була складена весною 2009 року в зв'язку із зверненням останнього до суду про визнання за ним прав власності на транспортні засобі, що підтвердив суду також допитаний в якості свідка рідний брат відповідача - ОСОБА_4 Як пояснила суду представник відповідача, свого часу ОСОБА_4 дійсно уступив ОСОБА_3 своє право займатись ліцензованим видом діяльності від імені ТОВ «Максі-транс» - здійснювати міжнародні вантажні перевезення, але заперечив, що розпискою була оформлена угода купівлі-продажу згаданих транспортних засобів.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями книги п'ятої ЦК України стосовно зобов'язального права, в т.ч. зобов'язання за договором купівлі-продажу та загальними положеннями ЦК України про правочин.

Виходячи з аналізу положень ст.230 ЦК України, відповідно до якої позивач просить визнати угоду недійсною, слід дійти висновку, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою оману є умисел, тобто особа знає про наявність чи відсутність певних обставин (в даному випадку наявність попереднього договору, як на тому наполягає позивач), в т.ч. знає також про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, не вигідні для неї.

З огляду на принцип змагальності сторін в цивільному процесі, саме позивач повинен довести наявність умислу з боку відповідача.

Водночас та обставина, що під час ухвалення рішення Комсомольським міським судом від 27 жовтня 2011 року ОСОБА_4 повністю визнав заявлені ОСОБА_3 вимоги та підтвердив, що продав йому автомобіль за обставин, зазначених в позові, що за посиланням представника позивача має преюдиціальне значення, і не потребує доказування в даному процесі, не може бути свідченням факту укладеної угоди купівлі-продажу, тим більше за умови введення другої сторони в оману щодо істотних умові угоди з таких підстав.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.2 Постанові Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Встановлюючи наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та на які посилається позивач, обгрунтовуючи заявлений позов, суд виходить з наступного:

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України.

У відповідності до положень ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним інтересам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до загальних положень про договір купівлі-продажу /ст.655 ЦК України/ основною і визначальною ознакою договору є перехід майна у власність покупця. Змістом договору є ті умови, з приводу яких сторони досягли угоди. У ЦК України немає статті, яка б безпосередньо визначала форму для усіх різновидів договору купівлі-продажу, тому форма договору купівлі-продажу визначається загальними правилами про форму угод - він може бути укладеним в залежності від особливостей того чи іншого його різновиду - в усній чи письмовій формі, а також шляхом конклюдентних дій. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. Відносно продажу ряду речей закон встановлює особливі правила /ч.5 ст. 656 ЦК України/.

Законодавчими актами встановлений спеціальний порядок набуття права власності на окремі види майна - зокрема у відповідності до ст. 34 ЗУ «Про дорожній рух» № 3353-ХІІ від 30.06.1993 року перереєстрація, зняття з обліку транспортних засобів здійснюється у відповідності з Постановою КМУ № 1388 від 07.09.1988 року «Про затвердження Правил дорожньої реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, реконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок», пунктом 1 яких встановлюється єдиний на території України порядок державної реєстрації та обліку автомобілів, та визначений п.п.7,8 Правил обов'язок власників транспортних засобів та осіб, які експлуатують транспортні засобі на законних підставах зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 дію після придбання (одержання), або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, довідка-рахунок за формою, згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, договори та угоди, укладені на товарних біржах, на відповідних бланках, договори купівлі-продажу, оформлені в ДАІ, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби.

На необхідність врахування особливостей як самого майна, так і особливостей оформлення права власності на майно, які суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності звертає увагу ВССУ в інформаційному листі № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» . ВССУ посилається на ту обставину, що нерідко суди визнають дійсними договори купівлі-продажу та право власності на автомобілі на підставі виданих їх власниками довіреностей іншим особам з правом користування та повного розпорядження автомобілем або на підставі розписок про отримання власником грошової суми за проданий автомобіль. При цьому суди залишають поза увагою вимоги пункту 3 частини першої статті 208 ЦК щодо необхідності вчинення правочинів між фізичними особами у письмовій формі на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, постанову Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», яка також передбачає письмову форму договору купівлі-продажу автомобілів. А відповідно до пункту 4 зазначеної постанови перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Крім того, судами не перевіряється і не враховується та обставина, що в деяких випадках такі угоди укладаються з метою уникнення відповідальності за кредитними та іншими борговими зобов'язаннями».

Отже, аналіз представлених суду доказів, з огляду на характер та перебіг подій, що мав місце до складання розписки і з достовірністю підтверджений в матеріалах справи, є свідченням тому, що позивач не мав будь-якого спотвореного уявлення щодо характеру дій, вчинених ним під час її складання, що не може бути також підставою для визнання угоди від 30 травня 2006 року недійсною, оскільки не є доказом того, що ОСОБА_4. під час укладення оспорюваної угоди навмисно ввів іншу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а сама розписка, з огляду до вимог, які встановлені Законом для угод, пов'язаних з відчуженням автомобіля, з врахуванням положень ст.210 та 640 ЦК, згідно з якими не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації, що в даному випадку є обов'язковим у відповідності до положень ЗУ «Про державний рух», не є свідченням укладення між сторонами угоди купівлі-продажу транспортного засобу.

Приймаючи до уваги роз'яснення, що містяться в п. 8 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", згідно з якими не є укладеними правочини, у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладання - неукладений правочин не може визнаватись недійсним, наслідки недійсності правочину не застосовуються також до правочину, який не вчинено.

З огляду на вищенаведене, керуючись. ст.ст. 203,215, ч.5 ст.656 ЦК України, ст.ст. 213,215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: підпис Т.В. Окунь

Згідно з оригіналом:

Суддя: Т.В. Окунь