УХВАЛА

іменем україни

02 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Юровської Г.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до дочірнього підприємства «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення середнього заробітку за затримку виплати додаткової допомоги при звільненні, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області 27 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до дочірнього підприємства «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - ДП «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості» НАК «Нафтогаз України»). Вимоги обґрунтовані тим, що з 01 вересня 2009 року він перебував у трудових правовідносинах з відповідачем. 26 червня 2012 року його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП у зв'язку зі скороченням штату працівників. При звільненні відповідач не провів з ним остаточного розрахунку, а саме: не сплатив додаткову допомогу при скороченні чисельності та штату працівників, відповідно до умов колективного договору. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2012 року, залишеним без змін ухвалами апеляційного суду Харківської області від 05 лютого 2013 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2013 року, зобов'язано відповідача нарахувати та виплатити йому додаткову допомогу, передбачену п. 2.10 колективного договору, в розмірі тримісячного середнього заробітку. Однак така допомога в розмірі 8 592 грн 42 коп. сплачена йому лише 18 травня 2013 року. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути із відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто з 27 червня 2012 року до 18 травня 2013 року в розмірі 37 929 грн 92 коп.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2013 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості» НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 26 червня 2012 року до 27 березня 2013 року (включно) в розмірі 32 342 грн 03 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області 27 січня 2014 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2013 року змінено. Зменшено розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з ДП «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості» НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_3, до 10 000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення у повній мірі не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 з 01 вересня 2009 року перебував у трудових відносинах з ДП «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості» НАК «Нафтогаз України».

Наказом від 26 червня 2012 року № 72-П ОСОБА_3 звільнено з роботи з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2015_06_06/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, у зв'язку зі скороченням штату працівників. При звільненні виплата всіх сум, що належать позивачу від підприємства, проведена не була.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2012 року, залишеним без змін ухвалами апеляційного суду Харківської області від 05 лютого 2013 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2013 року, зобов'язано відповідача нарахувати ОСОБА_3 додаткову допомогу відповідно до загального стажу роботи на підприємстві, яка передбачена при скороченні чисельності чи штату працівників згідно з п. 2.10 колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ДП «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості» НАК «Нафтогаз України» на 2012-2014 роки й п. 2.6 Галузевої угоди на 2012-2014 роки, та провести відповідні виплати.

Зазначене рішення суду було виконане ДП «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості» НАК «Нафтогаз України» лише 18 травня 2013 року.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому при звільненні, є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_748/ed_2014_08_07/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, за весь період невиплати цієї заробітної плати.

З висновками суду першої інстанції в цій частині погодився й апеляційний суд.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування принципу співмірності при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зменшення розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача, до 10 000 грн.

Проте погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_284/ed_2015_06_06/pravo1/KD0001.html?pravo=1> власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_745/ed_2015_06_06/pravo1/KD0001.html?pravo=1>.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_745/ed_2015_06_06/pravo1/KD0001.html?pravo=1> при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_748/ed_2015_06_06/pravo1/KD0001.html?pravo=1> в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_745/ed_2015_06_06/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_748/ed_2015_06_06/pravo1/KD0001.html?pravo=1> стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Такий же правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-41цс15.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не надав оцінки тому, що вимоги ОСОБА_3 щодо розміру належних йому при звільненні сум судом задоволені в повному обсязі, отже підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні, тому дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене у справі рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2015_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу вимог ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2015_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для скасування судового рішення із передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Разом із тим ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 серпня 2014 року касаційну скаргу ДП «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості» НАК «Нафтогаз України») на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2013 року та рішення апеляційного суду Харківської області 27 січня 2014 року відхилено, а рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом його частині та рішення суду апеляційної інстанцій залишено без змін.

Згідно зі ст. 348 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st348>, якщо касаційну скаргу на судове рішення було подано в установлені цим Кодексом строки, але вона надійшла до суду касаційної інстанції після закінчення касаційного розгляду справи або коли строки на подання касаційної скарги у зв'язку з пропущенням їх з поважних причин було поновлено або продовжено і особа, яка подала касаційну скаргу, не була присутня під час розгляду справи, суд касаційної інстанції розглядає таку скаргу за правилами, встановленими цією главою. Залежно від обґрунтованості цієї касаційної скарги суд касаційної інстанції постановляє ухвалу або ухвалює рішення відповідно до ст. ст. 345, 346 цього Кодексу і при цьому за наявності підстав може бути скасовано ухвалу або рішення суду касаційної інстанції.

Ураховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість касаційної скарги і скасування рішення апеляційного суду, ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 серпня 2014 року підлягає скасуванню відповідно до ст. 348 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st348>.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st340>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області 27 січня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 серпня 2014 року скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

Г.В. Юровська