У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого суддів: Ткачука О.С. Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: управління державної міграційної служби України в Ленінському районі суду м. Запоріжжя, служба у справах дітей Запорізької міської ради відділу Ленінського району про виселення та зняття з реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом, в якому просило виселити відповідачів разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_1, та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Позов мотивовано тим, що 29 листопада 2005 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», як кредитодавцем, (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_10, як позичальником, був укладений кредитний договір на суму 30000 доларів США, а відповідно до додаткової угоди від 16 лютого 2006 року - ще на суму 15000 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором та додаткової угоди на загальну суму 45000 доларів США, банк уклав з ОСОБА_6 іпотечний договір від 29 листопада 2005 року, та додатковий договір 16 лютого 2006 року до іпотечного договору. Згідно умов іпотечного договору ОСОБА_6 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 61,69 кв.м, житловою площею 36,20 кв.м, яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, заставною вартістю 172 125грн.

У спірному житловому приміщенні проживали і були зареєстровані: ОСОБА_6, її чоловік - ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, сини - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, онук ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11 квітня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 12 грудня 2011 року, задоволено позов банку про звернення стягнення на предмет іпотеки - на вищевказану квартиру, яка належить ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

У січні 2012 року банк направляв на адресу відповідачів письмові вимоги щодо звільнення житлового приміщення в добровільному порядку, разом з тим, квартира відповідачами не звільнена. Посилаючись на вказані обставини позивач просив виселити відповідачів із спірної квартири та зняти їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 17 вересня 2014 року, позов задоволено. Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1. Зобов'язано управління державної міграційної служби України в Ленінському районі суду м. Запоріжжя зняти з реєстраційного обліку відповідачів за вказаною адресою. Стягнуто в солідарному порядку з відповідачів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у сумі 107,30 грн.

ОСОБА_6, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, задовольняючи позов про виселення та зняття відповідачів з реєстраційного обліку виходив з того, що є таке, що набрало законної сили судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки - на вищевказану квартиру, яка належить ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, банк направляв на адресу іпотекодавця ОСОБА_6 та інших відповідачів, які є членами сім'ї іпотекодавця, письмову вимогу щодо звільнення житлового приміщення в добровільному порядку, разом з тим, квартира відповідачами не звільнена. З огляду на положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог банку. Квартира, з якої виселяють відповідачів не придбавалася за рахунок кредитних коштів, тому відсутні підстави для надання їм іншого житлового приміщення.

Суди попередніх інстанцій не взяли до уваги посилання відповідача ОСОБА_6 на відсутність підстав для задоволення позову банку про виселення в силу набрання чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» оскільки вказаний закон стосується вирішення спорів про звернення стягнення на предмет іпотеки. В даному випадку рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру відповідачів, було прийнято апеляційним судом Запорізької області ще 11 квітня 2011 року і залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2011 року.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 61,69 кв. м., житловою площею 36,20 кв. м., яка належить їй на праві.

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором та додатковою угодою на загальну суму 45000 доларів США, укладені ПАТ КБ «ПриватБанк» з невісткою відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_10, ОСОБА_6 29 листопада 2005 року уклала з банком іпотечний договір та додатковий договір 16 лютого 2006 року до нього, згідно яких передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру.

Згідно довідки ЖБК «Будівельник-24» в квартирі, яка є предметом іпотеки, проживали і були зареєстровані: ОСОБА_6, її чоловік - ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, сини - ОСОБА_7, ОСОБА_8 та онук ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11 квітня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2011 року, задоволено позов банку про звернення стягнення на предмет іпотеки - на вищевказану квартиру, яка належить ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

16 січня 2012 року банк направляв на адресу відповідачів письмові вимоги щодо звільнення житлового приміщення в добровільному порядку, разом з тим, квартира відповідачами не звільнена. Вказані письмові вимоги були отримані відповідачами 17 січня 2012 року, про що свідчать поштові повідомлення про вручення. У встановлений законом місячний строк відповідачі добровільно з житлового приміщення не виселились.

Згідно вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Відповідно до п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою ст. ст. 9, 109 ЖК УРСР, ст. ст. 39-40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Суди правильно встановивши, що квартира, з якої виселяють відповідачів, не придбавалася за рахунок кредитних коштів, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для надання їм іншого постійного жилого приміщення.

Також вбачаються необґрунтованими доводи відповідача щодо порушення оскаржуваними судовими рішеннями прав неповнолітнього онука іпотекодавця - ОСОБА_9, 2004 року народження, який був зареєстрований в квартирі на час передачі квартири в іпотеку, а дозвіл органу опіки та піклування не був отриманий.

Вказані доводи зокрема спростовуються преюдиційними обставинами, встановленими рішенням Ленінського райсуду м. Запоріжжя від 17 липня 2013 року, яким ОСОБА_6 відмовлено у задоволенні її позову про визнання недійсними договору іпотеки від 29 листопада 2005 року та додаткової угоди до договору іпотеки від 16 лютого 2006 року, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2014 року. У даному випадку спірний договір іпотеки укладений не одним з батьків неповнолітнього ОСОБА_9, а його бабусею, яка не була і не є його опікуном.

Щодо доводів касаційної скарги про порушення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» слід зазначити наступне.

Вказаний закон набрав чинності 7 червня 2014 року та ним передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як встановлено судами, рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки було ухвалено апеляційним судом Запорізької області 11 квітня 2011 року, набрало законної сили і не виконане. Тобто примусово звернуто стягнення на предмет іпотеки до набрання чинності Законом України.

В даному випадку суди правильно виходили з того, що предметом позову є не звернення стягнення на майно, а виселення з квартири як наслідок невиконання рішення суду та умов кредитного договору, тому до цих правовідносин мораторій не відноситься.

Встановивши факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, суд першої інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення, а суд апеляційної інстанції при перегляді справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для скасування рішення місцевого суду.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. При вирішенні даної справи місцевим та апеляційним судами правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська