Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О.,Карпенко С.О., Савченко В.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання батьківства та стягнення аліментів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати ОСОБА_7 батьком ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 25 % від усіх видів його заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття.

На обгрунтування своїх вимог посилалась на ті обставини, що з травня 2010 року вона підтримувала стосунки з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 від нього народила дитину, при реєстрації якої відомості про батька записані за її вказівкою.

Відповідач припинив спілкування з нею, відмовляється визнавати себе батьком дитини та не надає допомоги на її утримання, просила задовольнити позов.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивачка просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачка не надала доказів на підтвердження своїх вимог, оскільки не з'являлася до експертної установи для відібрання зразків для проведення судово-біологічної експертизи.

Проте погодитись з рішенням судів першої та апеляційної інстанцій не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно із законом, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 є матір'ю ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що 21 червня 2011 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції зроблено відповідний запис № 580 та видано свідоцтво про народження, де відомості про батька записані за вказівкою матері - ОСОБА_9, яка звернулась до суду з позовом про визначення походження дитини від ОСОБА_7

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України (ст. 128 СК України).

Під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій за клопотанням позивача неодноразово призначалась судово-біологічна експертиза, проведення якої доручалось Дніпропетровському обласному комунальному закладу «Бюро судово-медичних експертиз», а за клопотанням представника відповідача Одеському обласному бюро судово-медичних експертиз МОЗ України, що знаходиться у м. Одесі, та Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України, який розташований у м. Києві.

Однак експертиза проведена не була, а матеріали справи повертались до суду у зв'язку із неявкою сторін для відібрання зразків для експертного дослідження.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції не виконав вимог ст. 213 ЦПК України щодо повноти та всебічності з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Не виконав вимог ч. 2 ст. 146 ЦПК України щодо вжиття заходів для забезпечення проведення експертизи у справах про визнання батьківства, зробив передчасний і помилковий висновок про те, що позивачка ухиляється від проведення експертизи та відмовив у задоволенні позову, ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального права.

При цьому суд не врахував вимоги ч. 2 ст. 128 Сімейного кодексу України та не перевірив відомості, що могли б засвідчувати походження дитини від певної особи, а обмежився призначенням судово-біологічної експертизи.

Зробивши висновок про те, що позивачка ухиляється від проведення експертизи, не врахував, що вона неодноразово з'являлась в експертні установи разом з дитиною, та не перевірив, чи існує можливість відібрання зразків для дослідження у кожної зі сторін окремо один від одного та в разі неявки відповідача застосувати ч. 2 ст. 146 ЦПК України, не дав цим обставинам відповідної оцінки, ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального права.

Апеляційний суд на порушення вимог статей 213, 303 ЦПК України не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції та не усунув цих недоліків, а, призначивши у справі експертизи, зробив аналогічний висновок з висновком суду першої інстанції.

При цьому, доручивши проведення експертизи Одеському обласному бюро судово-медичних експертиз МОЗ України та Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України, що розташовані у м. Одесі та м. Києві відповідно, не врахував віддаленість цих установ від місця проживання позивачки з дитиною, вік дитини та не перевірив, чи не є це перешкодою для її явки в експертну установу для відібрання зразків.

Крім того, суди не врахували, що позивачка самостійно або через свого представника постійно проявляла інтерес до розгляду її справи та вимог закону щодо дій суду в разі вирішення спору про визнання батьківства (ч. 2 ст. 146 ЦПК України), не дали цим обставинам відповідної оцінки, ухвалили помилкові рішення.

Невиконання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права унеможливлюють встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і є підставою для скасування ухвалених судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко