АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

21 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - судді Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі: Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року,

встановила:

18.09.2014 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позов, в якому з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 28.01.2015 р. просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання цієї дитини у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 % розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 14 червня 2008 року, від якого мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. 23 березня 2011 року шлюб між ним та відповідачем розірвано. У зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не виконує належним чином своїх батьківських обов'язків, у відповідності до п.2 ч.1 ст.164 СК України просив позбавити її батьківських прав та у відповідності до ч.2 ст.166 СК України одночасно вирішити питання про стягнення аліментів.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частини доходів щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.09.2014 р. Рішення в частині стягнення аліментів за 1 місяць допущено до негайного виконання. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Свої доводи мотивує тим, що відповідач чотири роки тому залишила йому сина, мотивуючи своє рішення відсутністю роботи, коштів для існування та житлової площі для проживання. Вважає, що остання не бажала виконувати свої батьківські обов'язки без поважних причин, ухилилась від виховання дитини, не цікавилась життям дитини, якому була потрібна материнська любов та ласка. Вказану обставину підтвердила в якості свідка ОСОБА_4, проте суд не дав належної правової оцінки показам цього свідка.

Судом також не надано належної оцінки наданим доказам на підтвердження факту ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків.

Відповідач не надала пояснень по суті позову, характеристику з місця проживання та довідку з місця роботи, а також будь-яких інших належних та допустимих доказів неможливості її участі у вихованні дитини та чинення перешкод у вихованні дитини.

Також суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, ухваливши рішення про стягнення аліментів в розмірі 1/3 частини.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 з апеляційної скаргою в частині стягнення аліментів погодилась. В іншій частині просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Служби у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації просив слухати справу за відсутності їх представника та прийняти рішення в інтересах дитини.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад (п.п.15.16,18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.06.2008 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 23 березня 2011 року шлюб між сторонами розірвано.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд першої інстанції виходив з відсутності для цього правових підстав. При цьому судом встановлено, що малолітній син сторін з грудня 2010 року проживає разом з батьком в квартирі по АДРЕСА_1. Як пояснила відповідач в судовому засіданні, від'їзд дитини до батька був викликаний її хворобою.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду у вказаній частині, оскільки воно відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з висновку Органу опіки та піклування Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації від 26 листопада 2014 року №104-7864, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований разом з матір'ю, ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 На засіданні комісії 13.11.2014 р. батько дитини повідомив, що у 2011 році мати покинула на нього сина, так як не мала житлової площі та грошей на його утримання. Після цього вона провідувала ОСОБА_3 1 раз на 2 тижні, але забирати його не планувала з вищезазначених причин. Мати дитини на засіданні комісії повідомила, що до 2010 року проживала разом з сином у с. Шпиченці. В подальшому захворіла і вони з батьком дитини домовились, що син до її одужання буде проживати разом з ним. Спочатку батько дозволяв їй бачитись з сином, а згодом почав чинити перешкоди у спілкуванні, у зв'язку з чим вона 11.11.2014 р. подала заяву щодо визначення способу її участі у вихованні сина. Мати заперечувала проти позбавлення її батьківських прав, оскільки дуже любить сина та хоче займатись його вихованням.

За таких обставин комісія з питань захисту прав дитини Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації дійшла висновку, що на даний час не доцільно позбавляти ОСОБА_2 відносно її малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.27-28).

Колегія суддів погоджується з вказаними висновком, оскільки він достатньо обґрунтованим, відповідає обставинам справи та не суперечить інтересам малолітньої дитини сторін.

Як вбачається з відповіді Служби дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 21.01.2015 р. №129, 11.11.2014 р. до Голови комісії з питань захисту прав дитини звернулась ОСОБА_2 з заявою щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Останній було роз'яснено, що питання участі у вихованні сина може бути розглянуто лише у разі відмови судом у задоволенні позову про позбавлення її батьківських прав (а.с.60).

Надані позивачем докази на підтвердження заявлених позовних вимог в цій частині висновків суду не спростовують.

Так, відповідно до довідки дитячої лікарні Ружинського рйону Житомирської обл. від 29.01.2015 р. №1/15, 13.03.2009 р. та 27.04.2009 р. дитині ОСОБА_3 проводились профілактичні щеплення. Згоду на проведення щеплень давав батько дитини, ОСОБА_1 (а.с.83).

Згідно листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Оболонського району м. Києва від 08.09.2014 р. №18-1287, ОСОБА_3 спостерігається лікарем - педіатром філії з 24.01.2011 року. На проведення щеплень, профілактичні та планові обстеження дитина приходила з батьком або бабусею. Мати дитини дитячу поліклініку разом з сином не відвідувала (а.с.12).

Відповідно до характеристики, наданої вихователем ДНЗ №581 від 08.09.2014 р., за час перебування ОСОБА_3 в дитячому садочку маму хлопчика ніколи не бачили (а.с.13).

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що останні півроку відповідач не приходила та не спілкувалась з дитиною. В її присутності мати бачилась з дитиною влітку 2014 року (а.с.93).

Вказані докази не підтверджують ту обставину, що відповідач свідомо нехтувала своїми батьківськими обов'язками.

Як пояснила відповідач в судовому засіданні, вона періодично зустрічалась з сином, дарувала йому подарунки на дні народження, дуже любить свою дитину та обіцяє змінити своє ставлення до її виховання.

Враховуючи обставини справи, відношення матері до своєї дитини, а також те, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків, який не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування ухваленого по справі рішенні в цій частині.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів не може повністю погодитись з рішенням суду в частині визначення розміру аліментів.

Вирішуючи питання про стягнення аліментів в розмірі 1/3 частини з усіх доходів відповідача щомісячно, суд першої інстанції виходив з положень ст.180 СК України, а також тієї обставини, що відповідач не приймає участі в утриманні своєї малолітньої дитини.

Рішення суду першої інстанції в цій частині відповідач не оскаржує.

Відповідно до відповіді Управління праці та соціального захисту населення Ружинської районної державної адміністрації Житомирської області від 06.03.2015 р. №365/03, ОСОБА_2 перебувала на обліку, як одержувач допомоги по догляду до 3-х річного віку з 19.11.2008 р. по ІНФОРМАЦІЯ_5. Під час періоду догляду за дитиною ОСОБА_2 07.06.2010 р. вийшла працювати в ПП «Торговий дім «ВЕСТ-ЛАЙН», про що не повідомила. Стягнення переплати не проводилось, оскільки заявниця зобов'язалась внести кошти добровільно (а.с.82).

За відсутності даних про те, що відповідач не працює, або за своїм станом здоров'я чи матеріальним становищем не може сплачувати аліменти у визначеному позивачем розмірі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з неї аліментів на утримання дитини, яка проживає разом з батьком.

Разом з тим, враховуючи ту обставину, що позивач просив стягнути аліменти в розмірі ј частини від заробітку відповідача, стягнувши аліменти в більшому розмірі суд вийшов за межі заявлених позовних вимог.

У зв'язку з цим судове рішення в цій частині підлягає відповідній зміні.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір по вимогам про стягнення аліментів в сумі 365,40 грн. (243,60 грн. + 121,80 грн.).

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307- 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року в частині визначення розміру аліментів змінити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер НОМЕР_2, аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 вересня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 365,40 грн. (триста шістдесят п'ять грн. сорок коп.).

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/7034/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Васалатій К.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.