Справа №583/3021/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Мовчан Н. В.
Номер провадження 22-ц/788/114/15 Суддя-доповідач - Дубровна В. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Криворотенка В. І. , Лузан Л. В.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 листопада 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7,

про усунення перешкод у користуванні майном,

за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3

про усунення перешкод у користуванні майном,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулися до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, який остаточно уточнивши в листопаді 2014 року, мотивував тим, що рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 02 грудня 1993 року за ОСОБА_5 визнане право власності на 52/100 частини житлового будинку, а за ОСОБА_6 на 48/100 частини жилого будинку, за адресою: АДРЕСА_1. Проведений реальний поділ будинку. У власність ОСОБА_5 виділені приміщення: 1-1, 1-2, 1-3, а у власність ОСОБА_6- приміщення: 2-1, 2-2, 2-3, 2-4. Сторони зобов'язано провести переобладнання в будинку, а саме ОСОБА_6 зобов'язано закрити вхід з кімнати 2-1 в кімнату 1-1 та зробити окремий вихід в двір з кімнати 2-1 за висновками будівельної експертизи. Між позивачем та ОСОБА_6 укладений договір від 01 вересня 1995 року, відповідно до якого ОСОБА_6 продала йому 48/100 частини незакінченого будівництвом житлового будинку, готовність якого на момент купівлі склала 61%. Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 січня 2014 року визнане право власності за ОСОБА_3 на 48/100 частини житлового будинку, а саме: на приміщення 2-1 площею 9,8 кв.м., 2-2 площею 14,1 кв.м., приміщення 2-3 площею 5,7 кв.м., 2-4 площею 17,2 кв.м. За відповідачами ОСОБА_6 визнано право власності на 13/100 частини, а за ОСОБА_5 на 39/100 частин вказаного будинку. Однак на даний час позивач не може користуватися належною йому частиною будинку. Без його дозволу відповідачі зайняли належне йому приміщення 2-3 площею 5,70 кв.м. та самовільно встановили перегородку, яка відділяє приміщення 2-3 від приміщення 2-2. Крім того без згоди ОСОБА_3, ОСОБА_5 почав будувати, а потім разом з відповідачкою ОСОБА_6 добудували до його половини житлового будинку прибудову, чим позбавили позивача можливості зробити вихід у двір з приміщення 2-1, як вказано в будівельному паспорті.

Просив зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, а саме: звільнити належне йому в житловому будинку приміщення 2-3 загальної площею 5,70 кв.м., знести перегородку між приміщеннями 2-3 та 2-2, закрити вхід до кімнати 1-3 та 1-1, знести частково прибудову до будинку 1-4 та сіни 1 площею 7,10м.кв., щоб забезпечити можливість обладнання окремого входу з належної йому частини будинку та добудувати сіни розміром 4,6х5,0м., як вказано в плані забудови.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 листопада 2014року за заявою позивача залишені без розгляду позовні вимоги ОСОБА_3 в частині зобов'язання відповідачів знести частково прибудову до будинку 1-4 та сіни 1 пл. 7.10 кв.м.

Не погоджуючись із заявленим позовом відповідачка за первісним позовом ОСОБА_6 12 вересня 2014 року звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_3, в якому просила усунути перешкоди у здійсненні нею права володіння та користування майном на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, а саме зобов'язати ОСОБА_5 відновити свердловину для подачі питної води, зобов'язати ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зняти короб та двері встановлені в стіні приміщення кухні 1-4, яка межує з приміщенням 2-1 площею 9,8 кв.м., що належить ОСОБА_3 та заложити цеглою дверний отвір, який утворився у зв'язку з встановлення відповідачами короба та дверей. Позов мотивувала тим, що рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 січня 2014 року, визнане право власності за ОСОБА_3 на 48/100 частини житлового будинку, а саме на приміщення 2-1 площею 9,8 кв.м., 2-2 площею 14,1 кв.м., приміщення 2-3площею 5,7 кв.м., 2-4 площею 17,2 кв.м. За ОСОБА_6 визнано право власності на 13/100 частини, а за ОСОБА_5 на 39/100 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1. Вважає, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 порушують її права у користуванні частиною будинку, а саме ОСОБА_5 приблизно 05 вересня 2014 року прийшов до господарства по АДРЕСА_1 та зрізав пластмасову трубу, в яку вставляється шланг для подачі питної води і засипав землею свердловину. Крім того, без її згоди, ОСОБА_5 05 вересня 2014 року, за згодою брата ОСОБА_3 частково розібрав, для встановлення короба та дверей, стіну приміщення кухні 1-4, яка межує з приміщенням 2-1, що належить ОСОБА_3, і встановив короб та двері, і закрив двері на замок.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволений частково.

Зобов'язано ОСОБА_5 знести перегородку між приміщеннями 2-3 та 2-2 будинку за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволений частково.

Зобов'язано ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зняти короб та закласти цеглою дверний отвір, який встановлений в стіні приміщення кухні 1-4 та межує з приміщенням 2-1 будинку за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 121 грн. 80 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 судові витрати у розмірі по 121 грн. 80 коп. з кожного.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить змінити рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання ОСОБА_5 знести перегородку між приміщеннями 2-3 та 2-2 будинку за адресою АДРЕСА_1 та

викласти в цій частині рішення суду в новій редакції: «Зобов'язати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 знести перегородку між приміщеннями 2-3 та 2-2 будинку за адресою:

АДРЕСА_1»; просить скасувати рішення в частині зобов'язання ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зняти короб та закласти цеглою дверний отвір, який встановлений в стіні приміщення кухні 1-4, що межує з приміщенням 2-1 будинку за адресою АДРЕСА_1 та відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не надав оцінку тим обставинам, що ОСОБА_3 є власної частини будинку, з приміщення 2-1, встановив дверний отвір та двері до приміщення 1-4, оскільки він також є співвласником 48/100 частин приміщення 1-4, але без визначення способу користування зазначеним приміщенням. Крім встановлених дверей, іншого доступу до приміщень прибудови та виходу у двір у ОСОБА_3 на даний час не існує. Вказує, що до розлучення подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5, він мав вихід із власної частини будинку з приміщення 2-1 до приміщення 1-1, яке було власністю ОСОБА_5 та потім до приміщення 1-6. Зазначає, що суд при вирішенні справи не надав належної уваги тому факту, що у власника приміщення 2-3 ОСОБА_3 навіть не має доступу до свого власного приміщення, тоді як у ОСОБА_6 та ОСОБА_5 доступ до даного приміщення є і суд зобов'язав ОСОБА_5 знести перегородку між приміщеннями 2-3 та 2-2. Тобто, на час розгляду справи були наявні порущення прав ОСОБА_3 у користуванні власним приміщенням 2-3, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позбавили його можливості користуватися приміщення 2-3, улаштуваши перегородку та закривши доступ до приміщення. Вказує, що частково задовольняючи позов ОСОБА_6, суд залишив ОСОБА_3 без виходу із будинку, хоча він є власником 48/100житлового будинку та даний дверний отвір був ним встановлений на виконання рішення суду від 02 грудня 1993 року. Вважає, що суд не з'ясував, що дверний отвір та двері встановлені ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в стіні з приміщення 2-1 житлового будинку, яка є власністю саме ОСОБА_3, а ОСОБА_6 не є співвласником зазначеної стіни житлового будинку. Крім того, вважає, що частково задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6, суд не з'ясував яким саме чином співвласник житлового будинку ОСОБА_3 буде заходити до своєї частини будинку, якщо закладе цеглою даний дверний отвір.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_5 -ОСОБА_4, ОСОБА_3, які апеляційну скаргу підтримують з мотивів у ній викладених, пояснення ОСОБА_6, її представника ОСОБА_8, які проти скарги заперечують, вивчивши матеріали справи, перевіривши рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині задоволених позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в Постанові Верховного Суду України №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду у частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, сторонами не оскаржується і не переглядається апеляційним судом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в частині знесення перегородки між приміщеннями 2-3 та 2-2, суд виходив з того, що встановлена ОСОБА_5 перегородка позбавляє можливості позивача доступу до належного йому на праві власності приміщення 2-2. Задовольняючи вимоги ОСОБА_6 за зустрічним позовом у частині зобов'язання ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зняти короб та двері, встановлені в стіні приміщення кухні 1-4, яка межує з приміщенням 2-1 площею 9,8 кв.м., що належить ОСОБА_3 та заложити цеглою дверний отвір, який утворився у зв'язку з встановлення відповідачами короба та дверей, суд виходив з того, що приміщення кухні 1-4 спірного будинку є спільною частковою власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_5, а доказів того, що облаштування дверей здійснювалось за погодженням з позивачкою, відповідачі до суду не надали.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначених вимог Закону суд не дотримався.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України та статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав.

Згідно ч.1 ст.317,ч.2 і 3 ст.319 та ч.1 ст.321 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із

співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Охтирського районного суду Сумської області від 02 грудня 1993 року за ОСОБА_6 визнане право власності на 48/100 частин будинку за адресою: АДРЕСА_2, виділено в користування приміщення: 1-6 (зараз - 2-1) площею 10 кв.м., 1-2 (зараз -2-2 і 2-3) площею 19,70кв.м., 1-5 (зараз - 2-4) площею 17,10 кв.м.; а за ОСОБА_5 визнане право власності на 52/100 частини вказаного житлового будинку та виділено в користування приміщення 1-1 площею 13,2 кв.м., 1-3 (зараз-1-2) площею 10,8 кв.м., 1-4 (зараз-1-3) площею 25,7кв.м. ОСОБА_6 зобов'язано облаштувати дверні пройоми з приміщення 1-2 в приміщення 1-6 та з приміщення 1-6 у двір, а ОСОБА_5 закласти дверні пройоми з приміщення 1-2 в приміщення 1-3, з приміщення 1-2 в приміщення 1-4 і облаштувати дверні пройоми з приміщення 1-4в приміщення 1-3,з приміщення 1-3 в приміщення 1-1(а.с.9-11,13,123-130).

01 вересня 1995 року ОСОБА_6 продала ОСОБА_3 48/100 частин незакінченого будівництвом житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, готовність якого складає 61%, що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с. 7,8).

Після продажу належної ОСОБА_6 48/100 частин недобудованого будинку, вона разом з колишнім чоловіком ОСОБА_5 здійснили добудову до будинку та добудували недобудований будинок, у зв'язку з чим рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 січня 2014 року за ОСОБА_6 визнано право власності на 13/100 частин, за ОСОБА_5 - на 39/100 частин будинку за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, в рамках цієї справи ОСОБА_3 також заявляв позовні вимоги, за результатом розгляду яких за ним визнано право власності на 48/100 частин житлового будинку, а саме: на приміщення 2-1 площею 9,8 кв.м., 2-2 площею 14,1 кв.м., 2-3 площею 5,7 кв.м., 2-4 площею 17,2 кв.м. (а.с.18-23).

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_3 просив зобов'язати ОСОБА_5, ОСОБА_6 знести незаконно зведену відповідачами перегородку між приміщеннями 2-3 та 2-2. Як вбачається з матеріалів справи, перегородка дійсно була зведена у приміщенні кімнати 1-2 площею 19,70кв.м, у зв'язку з чим утворилося дві відокремлені кімнаті (2-2 і 2-3). Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на 48/100 частин будинку, ОСОБА_3, погоджуючись з наявністю перегородки, просив визнати за ним право власності в будинку на приміщення, в ому числі, на 2-2 і 2-3, які утворились внаслідок влаштування перегородки в одній кімнаті. За рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 січня 2014 року за ОСОБА_3 визнано право власності на зазначені приміщення, на сьогодні ОСОБА_3 є власником цих приміщень. Ухвалюючи рішення в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції не прийняв до уваги рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 січня 2014 року, невірно встановив фактичні обставини справи та дійшов помилкового висновку про задоволення цих позовних вимог.

Не можливо також погодитись і з рішенням суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_6 про зобов'язання ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зняти короб та закласти цеглою дверний отвір, який встановлений в стіні приміщення кухні 1-4 та межує з приміщенням 2-1 будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Як уже зазначалось вище, згідно рішення Охтирського районного суду Сумської області від 02 грудня 1993 року за ОСОБА_6 визнане право власності на 48/100 частин, за ОСОБА_5 - на 52/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_2, виділено в користування кожному із співвласників відповідні кімнати. Цим же рішенням ОСОБА_6 зобов'язано облаштувати дверний пройом з приміщення 1-6 (зараз - 2-1) - у двір. Саме в цій стіні, на цьому місці ОСОБА_3 на виконання рішення суду влаштований вихід, про закладення якого заявлений позов ОСОБА_6 Добудовуючи, як проглядається з матеріалів справи, за погодженням всіх співвласників, прибудову - кухню до будинку, зокрема, до стіни частини будинку, яка належить ОСОБА_3, позивачка мала б врахувати наявність рішення суду, на виконання якого відповідачем влаштований вхід в його частину будинку. Між сторонами не досягнута домовленість щодо влаштування іншого, ніж визначеного рішенням суду 1993 року, входу до частини будинку, належного ОСОБА_3 Оскільки ОСОБА_3 не вчиняв незаконних дій по влаштування вхідних дверей в свою частину будинку, то відсутні підстави зобов'язати до демонтування дверного короба та закладення влаштованого дверного пройому.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч.1,2 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першоїінстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Оскільки сторонам відмовлено у задоволенні позовних вимог, колегія суддів вважає, судові витрати у справі необхідно покласти на сторони у фактично понесених розмірах.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1,2,3,4, ч.2, ч.3, 313, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 листопада 2014 року у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_6 скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про знесення перегородки між приміщеннями 2-3 та 2-2 у житловому будинку АДРЕСА_1

Відмовити ОСОБА_6 у задоволенні позовних вимог про зняття короба та закладення цеглою двірного отвору, встановленого в стіні, яка розділяє кухню 1-4 та приміщення 2-1 у житловому будинку АДРЕСА_1

Судові витрати у справі покласти на сторони у фактично понесених розмірах.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: