20 травня 2015 року м. Добропілля
Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Мамалуй М.В.
при секретарі Черкасовій О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Добропілля цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про виселення, -
Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ"Приватбанк") звернулось до суду із вказаним позовом.
Банк свої зобов'язання виконав, надавши кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору, однак позичальник ОСОБА_3 зобов'язання по договору не виконав.
Рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 25 вересня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - вищезазначену квартиру, шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ КБ"Приватбанк".

На підставі вказаного, керуючись ст. 40 Закону України "Про іпотеку", ст. 109 ЖК України, позивач просить виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані або проживають у квартирі (предмет іпотеки), судові витрати покласти на відповідачів.

Представник позивача, що діє на підставі довіреності, у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав повністю, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, шляхом публікації оголошення в газеті "Урядовий кур'єр" і поштовим повідомленням, яке отримане одним із відповідачів ОСОБА_2 (а.с.99).

Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача на підставі ст.224 ЦПК України та ухвалити заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

26 вересня 2008 року ОСОБА_3 (далі - позичальник) і представник ПАТ КБ"Приватбанк" уклали кредитний договір №DOX2GA. Відповідно до розділу 8 якого, Банк зобов'язався надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 19767,59 доларів США строком до 26 вересня 2013 року, а останній зобов'язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки і в порядку, встановлених кредитним договором (а.с.5-8).

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 26 вересня 2008 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали з Банком договір іпотеки №DOX2GA. Згідно із розділом 8 якого, останні надали в іпотеку нерухоме майно - 3-х кімнатну квартиру загальною площею 53.40 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності іпотекодавцям на підставі свідоцтва НОМЕР_1 від 02 вересня 2008 року (а.с.9-12).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-IV (далі - Закон № 898-IV): іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно зі ст. 589 ЦК, ч. 1 ст. 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 590 ЦК України та ч. 3 ст. 33 Закону № 898-IV передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону № 898-IV. Так, згідно із частинами 1 і 2 вказаної статті у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 25 вересня 2013 року, що набрало чинності 08 жовтня 2013 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ КБ "Приватбанк", відмовлено у вимогах позивача про виселення, на підставі відсутності доказів, що підтверджували б отримання відповідачами повідомлення про виселення (а.с.13-22).

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону № 898-IV передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР (далі - ЖК), у частині першій якої передбачені підстави виселення, а частина третя регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону № 898-IV та ч. 3 ст. 109 ЖК після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до листа ПАТ КБ"Приватбанк" від 16 січня 2015 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 запропоновано добровільно звільнити квартиру, що була передана ними як предмет іпотеки, на підставі рішення суду від 25 вересня 2013 року, додаток - реєстр відправлень від 26 січня 2015 року (а.с.23-25). Однак, позивачем не надані докази отримання відповідачами вказаного поштового відправлення.

Згідно із ч. 2 ст. 109 ЖК громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону № 898-IV підлягає застосуванню як ст. 40 цього Закону, так і положення ст. 109 ЖК.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Згідно інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №37154821 від 06 травня 2015 року: квартира за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві приватної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у рівних частинах на підставі свідоцтва НОМЕР_1 від 02 вересня 2008 року. Вказана квартира обтяжена іпотекою на підставі договору від 26 вересня 2008 року, іпотекодержатель ЗАТ КБ "Приватбанк", розмір зобов'язання 19767,6 долар (а.с.96-98).

Таким чином, встановлено, що в іпотеку передано житло, яке було придбане не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому суд вважає, що відсутні передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Саме така Правова позиція була висловлена Верховним Судом України у Постанові від 18 березня 2015 року, прийнятою відповідно до положень ст. 355 ЦПК України, по справі № 6-39 цс15, а саме: "За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР)".

Відносно вимог позивача щодо виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані або проживають у квартирі (предмет іпотеки) слід зазначити наступне. У клопотанні позивача про витребування довідки про склад сім'ї та реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки судом було відмовлено, на підставі відсутності поштового зв'язку із м.Харцизьк Донецької області (а.с.75, 100), тому встановити коло осіб, які зареєстровані чи мешкають у квартирі, що є предметом іпотеки на теперішній час неможливо.

Згідно із копіями паспортів ОСОБА_2 і ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.28-29). Однак, суду не надано позивачем відомостей відносно інших осіб, які зареєстровані або проживають у квартирі (предмет іпотеки), вони не вказані відповідачами за позовом. Судом не може прийматися рішення щодо прав і обов'язків осіб, які не були сторонами по справі

На підставі наведеного, враховуючи, що суду не надано доказів отримання відповідачами вимоги про виселення, крім того, відповідачам не надано інше постійне житло, відповідно до положень ст. 109 ЖК, позовні вимоги про виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані або проживають у квартирі (предмет іпотеки) не підлягають задоволенню, що не позбавляє позивача права на звернення до суду з такими ж вимогами після усунення вказаних недоліків.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України у вимогах позивача про стягнення судових витрат з відповідачів слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 208-209, 212-215, 224 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про виселення - відмовити у повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду через Добропільський міськрайонний суд Донецької області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Копію заочного рішення направити за місцем проживання відповідача для відома.

Повний текст рішення надруковано власноручно у нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Головуючий суддя М.В. Мамалуй

20.05.2015