АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

27 січня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі - Шаботинець С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Виконавчий комітет Індустріальної районної ради в м. Дніпропетровську ради, Дніпропетровське міське Управління земельних ресурсів, Територіальна громада м. Дніпропетровська в особі Міської ради народних депутатів, Інспекція державного архітектурно - будівельного контролю у Дніпропетровській області про зобов'язання вчинити певні дії

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

23 січня 2013 року позивач ОСОБА_4 звернувся з даним позовом до суду, після смерті якого ОСОБА_2 вступила до участі у справі в якості позивача на підставі ст. ст. 201, 203 ЦПК України. В обґрунтування позову зазначається, що відповідачка своїми діями порушила права позивача, як власника земельної ділянки, оскільки збудувала на межі з земельною ділянкою позивачки споруду та паркан, які порушують її права, як власниці вільно користуватися своєю земельною ділянкою. Просила суд, зобов'язати відповідачку припинити порушення її прав, як власника та усунути наслідки, які мали місце, а саме: зробити переніс зведеної стінки будівлі не менш ніж на 1 м, від межі з ділянкою позивачки для можливості його обслуговування з її території; переробити дах альтанки направивши скіс даху у двір відповідачки; стягнути з відповідачки заподіяну позивачці моральну шкоду у розмірі - 26 796,00 грн.; стягнути з відповідачки на користь позивачки заподіяну матеріальну шкоду у розмірі - 2 762, 20 грн. (а.с. а.с.4-8,10-14, 80-84).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2014 року, в якому ухвалою від 24 листопада 2014 року (а.с.192) виправлено описку - у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено в повному обсязі (а.с.150-151).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.154-158).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка є власником земельної ділянки АДРЕСА_1, площею 0,0611 га (АДРЕСА_1), що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим 16.04.2009 року на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 91/30 від 26.03.2008 року (а.с. 34) та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13 грудня 2013 року на вказану земельну ділянку (а.с. 70, 71).

ОСОБА_3 є власницею земельної ділянки АДРЕСА_2, площею 0,0741 га (АДРЕСА_2), що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим 04.09.2012 року на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 58/4 від 08.12.2010 року (а.с. 114).

Також ОСОБА_3 є власником розташованого на земельній ділянці нерухомого майна: садового будинку літ. А-2, вбиральні літ. Б, альтанки літ. В та споруд № 1-3, І, загальною площею 93,3 кв. м, яке розташоване на вищевказаній земельній ділянці, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26.02.2014 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.02.2014 року (а.с. а.с. 104-113).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої позовні вимоги та не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Вказані висновки суду зроблені без порушення норм матеріального та процесуального права, а оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим.

Так, відповідно до ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Однак, позивачкою не було доведено, що спірні споруди розташовані саме на її земельній ділянці та порушують її права, як власника земельної ділянки, оскільки межі суміжних земельних ділянок сторін в натурі не встановлені та межовими знаками не закріплені.

Як вбачається з висновку земельно-технічного дослідження № 1044-10, складеного 14.10.2014 року, тобто вже після розгляду справи по суті судом 1 інстанції й після подання апеляційної скарги, в якій відсутнє посилання на нього, фактичні дані щодо меж земельної ділянки позивачки не відповідають вимогам встановленим в технічній документації та даним державного акту на право власності на земельну ділянку і потребують відновлення її меж в натурі та закріплення межовими знаками, що не було предметом розгляду справи та унеможливлює перегляд рішення на підставі вказаного висновку, оскільки в позовній заяві позивачка не зазначає, що частина належній їй земельній ділянці знаходиться за парканом, а зазначає, що паркан розташований на межі земельних ділянок.

Крім того, право власності на спірні об'єкти нерухомого майна належним чином зареєстровано за відповідачкою, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26.02.2014 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.02.2014 року, в яких зазначено, що вона розташовано на земельній ділянці, належній відповідачці.

Саме по собі порушення відповідачкою при будівництві норм ДБН, не є суттєвим при вирішенні спору, оскільки право власності на споруди належним чином зареєстровано і при вирішенні даного позову не має правового значення.

Таким чином, доводи апелянта щодо порушення її прав користування та володіння земельною ділянкою, наявність будь-яких порушень по розміщенню та забудові об'єктів нерухомості з боку відповідачки є безпідставними, оскільки позивачем на підтвердження свої позовних вимог не надано суду належних доказів та не вказано на них в апеляційній скарзі, а тому колегія суддів вважає, що вони не обґрунтовані та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Доводи апелянта, що спірні споруди розташовані на трубі водопроводу, що порушує права Садового товариства, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки у разі порушення свого права, Садове товариство не позбавлено можливості звертатися до суду з відповідним позовом, а для вирішення даного позову ця обставина не є суттєвою й не є підставою для скасування рішення.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: