ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2015 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Соловей Г.В.,

з участю секретаря - Момот Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Фастові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна між колишнім подружжям та визнання права власності на майно, -

в с т а н о в и в

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання будинку спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно посилаючись на те, що з липня 2000 року вони проживали разом однією сім"єю без реєстрації шлюбу. Вели спільне господарство, мали спільний бюджет. В 2003 році за спільні кошти придбали незакінчений будівництвом житловий будинок. Договір купівлі-продажу було укладено на відповідача. В жовтні 2004 року зареєстрували шлюб. В 2008 році відповідачем було отримано свідоцтво про право власності на добудований будинок, в якому стали проживати. В 2014 році шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу виникло питання про розподіл спільно набутого майна, проте відповідач відмовляється в добровільному порядку поділити майно.

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна між колишнім подружжям та визнання права власності на майно, посилаючись на те, що з відповідачем проживали в зареєстрованому шлюбі з 1981 року. В шлюбі народила доньку ОСОБА_4. В липні 2003 року за спільні кошти придбали не закінчений будівництвом житловий будинок. В 2004 році шлюб розірвано. Але між ними до цього часу хороші стосунки і вони постійно спілкуються. В квітні місяці 2015 року вона звернулася до колошнього чоловіка про розподіл спільного майна але відповідач відмовив їй пославшись що ОСОБА_1 подала позов до суду про розподіл майна. Таким чином дізналася про те, що її права порушуються і тому подала позов до суду.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги за викладеними в позові обставинами та просили задовольнити їх в повному обсязі. Позов ОСОБА_3 не визнають як необгрунтований та безпідставний та просять суд застосувати строк позовної давності.

В судовому засіданні відповідач та його представник проти позову заперечували і суду пояснили, що хоч і проживав відповідач з позивачкою але це було тимчасово і він проживав в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 будинок будувався за кошти відповідача так, як позивачка ніде не працювала. Просять суд в задоволені позову відмовити, що стосується позовних вимог ОСОБА_3 вони не заперечують в їх задоволенні.

ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали і суду пояснили, що незакінчений будівництвом житловий будинок 40% придбаний під час їх шлюбу з ОСОБА_2, за спільні кошти. Так сталося що шлюб було розірвано але вона має право на 1/2 частину від придбаного незавершеного будівництвом будинку. Про порушене право вона дізналася у квітні 2015 року. У них з колишнім чоловіком після розірвання шлюбу залишилися дружні стосунки і була домовленність, що будинок він подарує доньці. Вважають, що ОСОБА_1 не має права претендувати на дане майно.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, показання свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази судом встановлено наступне.

Відповідно до свідоцтва про одруження, 22 жовтня 2004 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Фастівського міського управління юстиції у Київській області (а.с.20).

Відповідно до договору купівлі-продажу не закінченого будівництвом жилого будинку від 19 липня 2003 року посвідченого Вінічук В.З., приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу. Зареєстрованого в реєстрі за №2078 ОСОБА_2, купив не закінчений будівництвом жилий будинок АДРЕСА_1. Даний житловий будинок мав відсоток готовності - 40%.

Рішенням Борівської селищної ради Фастівського району Київської області від 27 квітня 2008 року дозволено ОСОБА_2, закінчити будівництво даного будинку.

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31.07.2008 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 31.07.2008 року виданого виконкомом Борівської селищної ради (а.с.10, 42,43).

Згідно з Будинковою книгою та паспортами позивача та відповідача за вищевказаною адресою зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 13 серпня 2008 року (а.с.7-9,17-19).

ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом де однією з вимог є визнання її та відповідача членами однієї сім"ї, які проживали разом та вели спільне господарство з липня 2000 року по 31.12.2003 року, а також встановлення факт постійного проживання їх однією сім"єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по 21.10.2004 року.

Судом встановлено, що позивач та відповідачка почали сумісне проживання однією сім'ю з липня 2000 року, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Викладені вище обставини щодо спільного проживання не заперечується сторонами.

За час спільного проживання сторонами за спільні кошти було придбано майно - не закінчений будівництвом жилий будинок АДРЕСА_1

Відповідно до ч.1 ст.17 ЗУ "Про власність" (чинний до 20.06.2007 року), майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За домовленістю сторін право власності на придбане майно було оформлено на відповідача.

Відповідно до п.5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

З 01.01.2004 року вступив в дію новий Сімейний кодекс України.

Згідно з положеннями частин 1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, в редакції, що діяла до 22.12.2006 року і була чинною на момент виникнення даних правовідносин, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою поширюються положення гл.8 цього Кодексу.

На час виникнення вказаних правовідносин в законодавстві, не було передбачено обов"язкову умову - не перебування одного із них в будь-якому іншому шлюбі.

Відповідно до норм Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

На час спільного проживання сторін відповідач перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 шлюб між ними було розірвано 7 квітня 2004 року.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Як передбачає ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

В судовому засіданні позивач та її представник стверджували про проживання сторін по справі як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 21 жовтня 2004 року (по день офіційної реєстрації шлюбу).

Даний факт в судовому засіданні підтвердили своїми показаннями свідки ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, а також не заперечував і про даний факт відповідач.

Отже, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали як члени однієї сім"ї в період з липня 2000 року по 31.12.2003 року та однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 22 жовтня 2004 року.

Відповідно до копії вищевказаного договору купівлі-продажу не закінченого будівництвом жилого будинку від 19.07.2003 року, ОСОБА_2 придбав не закінчений будівництвом жилий будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що придбаний не закінчений будівництвом жилий будинок АДРЕСА_1 і який в подальшому був добудований та зареестрований відповідно до норм чинного законодавства є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З урахування викладено, суд вважає за можливе в порядку поділу майна, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину жилого будинку АДРЕСА_1

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.72 СК України, до вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

07 квітня 2004 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.89).

В своїй поясненнях ОСОБА_3 та її представник зазначають, що про порушення свого права вона дізналася в квітні 2015 року так, як до часу подачі ОСОБА_1 позову про розподіл майна, їхні стосунки з ОСОБА_2, були дружні і вона вважала, що в подальшому він подарує спірний будинок їхній доньці ОСОБА_7.

Суд, критично відноситься до даних пояснень так, як ОСОБА_3, в своїх поясненнях повідомила, що дійсно її колишній чоловік ОСОБА_2 проживав з іншою жінкою з якою після їх розірвання шлюбу зареєстрував шлюб.

Вказаний спірний будинок будувався та був добудований під час шлюбу відповідача з ОСОБА_1 В даному будинку вони були зареєстровані та проживали з 2008 року.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За таких обставин, суд, оцінюючи зібрані у справі сукупні докази, вважає, що позов безпідставний, не грунтується на чинному законодавстві і задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись ст.ст.3,10,11,60,212,215 ЦПК України, на підставі ст. Конституції України, ст.ст.8,60-63, 65, 68, 69, 70,72 СК України, ст.64 ЖК України, ЗУ "Про власність", суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 членами однієї сім"ї, які проживали разом та вели спільне господарство з липня 2000 року по 31.12.2003 року.

Встановити факт постійного проживання однією сім"єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по 21.10.2004 року.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна між колишнім подружжям та визнання права власності на майно відмовити.

Рішення можу бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

СУДДЯ Г.В.Соловей