Номер провадження: 22-ц/785/1138/15
Головуючий у першій інстанції Галич О. П.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.,

суддів: Парапана В.Ф.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: представника позивачки ОСОБА_3, - ОСОБА_4, та відповідачки ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2014 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Нерубайська сільська рада Біляївського району Одеської області, державний нотаріус Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_6, про визнання права власності на ? частину будинку та земельної ділянки,

в с т а н о в и л а:

24 січня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, який остаточно уточнила 07 серпня 2014 року, обґрунтовуючи вимоги тим, що їй та її матері, відповідачці ОСОБА_5 належала на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1. У зв'язку з сімейними обставинами та виїздом на постійне місце проживання в с. Нерубайське Одеської області, відповідачка 23 червня 1995 року продала вказану квартиру ОСОБА_7, при цьому договір купівлі-продажу належним чином між сторонами не оформлявся. Після продажу квартири відповідач придбала у ОСОБА_6 житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2. У подальшому, після придбання та оформлення документів на вказаний житловий будинок, відповідач вирішила належним чином оформити документи на продаж вказаної квартири в м. Херсоні. Тому у лютому місяці 1996 року відповідачка звернулася до виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів м. Херсона, який своїм рішенням надав дозвіл на продаж ? частини зазначеної квартири, яка належала їй, на той час неповнолітній. При укладанні договору купівлі-продажу від 05 липня 1995 року житлового будинку АДРЕСА_2 відповідачка ОСОБА_5 помилково не вказала її як співвласника ? частини будинку. У зв'язку з тим, що власником будинком була зазначена лише її матір ОСОБА_5, на ім'я останній 10 липня 2000 року був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1028 га, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №747. Про порушено право їй стало відомо лише у 2013 році, коли чоловік матері ОСОБА_5 - ОСОБА_8, звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.ст. 11, 15, 16, 317, 321, 355, 368, 369 ЦК України, ст. ст. 86,89,90, 120, 121 ЗК України, позивачка ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_2 та на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,1028 га за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 2-3, 59-62).

Відповідачка ОСОБА_5 позов та фактичні обставини визнала в повному обсязі (а.с. 48, 53).

Рішенням суду першої інстанції у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права (а.с. 108-112).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_3 пояснення на апеляцію представника позивачки ОСОБА_3, - ОСОБА_4, та відповідачки ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачки підлягає задоволенню за таких підстав.

Приписами ст. 112 ЦК УРСР (1963р.), який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Згідно ч. 2 ст. 355 ЦК України, який набрав чинності і з 01 січня 2004 року, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом першої інстанції встановлено, 05 липня 1995 року ОСОБА_6 продав ОСОБА_5 будинок за адресою: АДРЕСА_2, загальною житловою площею 41,2 кв.м., договір посвідчений нотаріально, зареєстрований в реєстрі за № 2-2152, право власності зареєстровано 22 лютого 2005 року у КП "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості", реєстраційний номер 99716221, номер запису: 399 в книзі: 99-ж-8 (а. с 17-18, 66).

23 вересня 1995 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_8, після реєстрації шлюбу має прізвище "ОСОБА_5" (а.с.11,12).

Сторонам у справі - ОСОБА_3 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_3) та ОСОБА_5, належала на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1, загальною площею 41,16 кв. м., на підставі свідоцтва про право власності на житло № 18 від 20 травня 1993 року (а.с. 15).

Рішенням виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів м. Херсон від 09 лютого 1996 року № р-22 надано дозвіл відповідачці ОСОБА_5 продати ? частину приватизованої квартири АДРЕСА_1, що на той час належала її неповнолітній дочці ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14).

Відповідно до свідоцтва про народження, свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові, свідоцтва про шлюб, ОСОБА_3 має прізвище ОСОБА_3 (а.с. 8,9,10,11).

За договором купівлі-продажу квартири від 02 березня 1996 року відповідачка ОСОБА_5, яка діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, продала ОСОБА_7 належну їй з дочкою однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Вартість квартири була визначена в сумі 516 млн. карбованців, які продавці (сторони у справі) отримали повністю до укладання даного договору (а.с 16).

10 липня 2000 року відповідачка ОСОБА_5 отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,1028 га, за адресою: АДРЕСА_2, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 747 (а.с. 68).

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_5 придбала будинок за адресою: АДРЕСА_2, 05 липня 1995 року (а.с. 17-18), а квартира АДРЕСА_1, на ? частку в якій позивачка ОСОБА_3 мала права, продана 02 березня 1996 року (а.с. 16) після отримання дозволу на продаж квартири виконкому Суворовської районної ради народних депутатів в м. Херсон. Викладені обставини спростовують доводи учасників процесу щодо придбання будинку за кошти отриманні від продажу квартири.

Проте, з таким виском суду першої інстанції погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 77 КпШС УРСР (1969р.), який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, за життя батьків діти не мають права на їх майно, так само як і батьки не мають права на майно дітей. Якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування (ст. 78 КпШС). У разі виникнення спільної власності батьків і дітей правовідносини щодо цієї власності регулюються на загальних підставах Цивільним кодексом Української РСР (ст. 79 КпШС).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач повинен був довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини на які вона посилалась як на підставу своїх вимог.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку судом першої інстанції докази були досліджені з порушенням закону, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

На аркуші справи 65 міститься розписка від 23 червня 1995 року, написана власноруч відповідачкою ОСОБА_5, відповідно до якої остання отримала від ОСОБА_7 за квартиру АДРЕСА_1 грошові кошти в розмірі 520 млн. карбованців.

05 липня 1995 року ОСОБА_5 придбала будинок за адресою: АДРЕСА_2, але не зазначила у договорі купівлі-продажу прізвище її дочки ОСОБА_3

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частинами 1 та 2 ст. 174 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

Згідно із ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У абзаці другому п. 4 постанови № 5 Пленуму "Про застосування судами норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" від 12 вересня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. Слід розрізняти визнання відповідачем позову від визнання ним обставин позову, що згідно з частиною першою статті 61 ЦПК звільняє позивача лише від доведення цих обставин.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_5 визнала обставини позову, тобто підстави позову (а.с. 48, 53), що у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України є підставою для звільнення позивача від доказування, тому суд першої інстанції не вирішив питання про прийняття визнання відповідачем позову або про відмову у в прийнятті цього, не роз'ясняв їй наслідки відповідних процесуальних дій та не з'ясував чи порушує ця дія прав інших осіб.

Колегія суддів вважає, що визнання відповідачкою ОСОБА_5 позову та обставин справи не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб, у даному випадку чоловіка відповідачки - ОСОБА_8, який звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя.

Аналізуючи зазначені норми права, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає до уваги докази, надані позивачем, й вважає, що в судовому засіданні з достовірністю підтверджується, що те, що відповідачка ОСОБА_5 придбала спірний будинок за грошові кошти, отримані від продажу приватизованої квартири у м. Херсоні, яка належала на праві спільної сумісної власності, у тому числі неповнолітній позиваці ОСОБА_3 Позивачка ОСОБА_3 не пропустила строк позовної давності для захисту порушеного права, оскільки про порушено право їй стало відомо у 2013 році при зверненні чоловіка матері ОСОБА_5 - ОСОБА_8, до суду з позовом про поділ майна подружжя.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що в судовому засіданні доведено, що відповідачка ОСОБА_5 порушила права позивачки на ? частину спірного будинку та земельної ділянки, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її порушене право підлягає судовому захисту.

Отже, вимоги ОСОБА_3 є законними, обґрунтованими й підлягають задоволенню.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 179, 212, 213, 214 ЦПК України, норм матеріального права, а саме, ст. 112 ЦК УРСР (1963р.), ст. 77, 78, 79 КпШС УРСР (1969р.) у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2014 року скасувати й ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Нерубайська сільська рада Біляївського району Одеської області, державний нотаріус Біляївської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_14, про визнання права власності на ? частину будинку та земельної ділянки задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки м. Туапсе Краснодарського краю, реєстраційний норм картки платника податків НОМЕР_1, право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_2, загальною житловою площею 41,2 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_5, реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_2, на підставі договору купівлі-продажу від 05 липня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_15, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2152, зареєстрованого в Нерубайській сільській раді за №14/858 від 05 липня 1995 року, рішення про реєстрацію права власності від 22 лютого 2005 року, реєстраційний номер 99716221, номер запису: 399 в книзі: 99-ж-8, у КП "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості",

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки м. Туапсе Краснодарського краю, реєстраційний норм картки платника податків НОМЕР_1, право власності на ? частину земельної ділянки, загальною площею 0,1028 га, за адресою: АДРЕСА_2, що належить на праві власності ОСОБА_5, реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_2, на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого 10 липня 2010 року Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 747.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

М.М. Драгомерецький