АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4725/15 Справа № 199/7458/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Спаї В. В. Доповідач - Тамакулова В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року м. Дніпропетровськ 25 травня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Болтунової Л.М., Козлова С.П.

при секретарі: Левцунову І.В.,

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальності "ОТП Факторинг Україна", Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу кредитного портфелю недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальності "ОТП Факторинг Україна", Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу кредитного портфелю недійсним, посилаючись на те, що 18 квітня 2008 року між ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк", та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №СМ-SME302/161/2008, відповідно до якого, ОСОБА_3 отримала 400 000,00 грн. на споживчі цілі.

Для забезпечення кредитного договору між ОСОБА_2 та банком укладено договір поруки №SR-SME302/161/2008 від 18 квітня 2008 року.

27 травня 2011 р. між ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та банком укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю.

Укладенням такого договору порушені права позивача, як поручителя.

Позивач зазначав що за ст. 1 Договору купівлі-продажу кредитного портфелю "Кредитний портфель" права вимоги до боржників (їх поручителей), щодо сплати загальної суми заборгованості боржників перед продавцем за кредитними договорами, включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму такого боргу, усі та будь-які штрафні санкції ( у разі їх наявності) на дату набрання чинності, а також права зазначені у ст.3.3. цього договору.

П. 3.1 договору купівлі-продажу визначено, що в порядку та на умовах, визначених договором продавець продає (переуступає) покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори, а покупець приймає такий кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь продавця винагороду.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника)( ч. 1 ст. 1077 ЦК України).

Згідно вищевказаних умов договору купівлі-продажу кредитного портфелю (ст. 1, п. 3.1) та ч. 1 ст. 1077 ЦК України договір купівлі-продажу кредитного портфелю є договором факторингу.

Ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що до фінансових послуг належать операції з факторингу.

П.1.2 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сфері ринків фінансових послуг № 231 від 03 квітня 2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" передбачено, що до фінансової послуги факторингу віднесено - сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення.

Тобто договір факторингу - це фінансова послуга, за якою набувається відступлене право грошової вимоги до боржників, а саме - суб'єктів господарювання.

В той же час, за договором купівлі-продажу кредитного портфелю відступлено право грошової вимоги до боржника (ОСОБА_3) та поручителя (ОСОБА_2), які не є суб'єктами господарювання, що не відповідає п.1.2. розпорядження №231 від 03 квітня 2009 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 р. "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг".

Посилаючись на ч. 1 ст. 215, ч 1 ст. 203 ЦК України, а також на те, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю суперечить п.1.2. розпорядження №231 від 03 квітня 2009 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 р. "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг", то за ч.1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним, тому позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 травня 2011року, укладеного між ПАТ "ОТП Банком" і ТОВ "ОТП Факторинг Україна" без застосування наслідків недійсності правочину.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 травня 2011 р., який був укладений між Публічним акціонерним товариством "ОТП Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна".

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальності "ОТП Факторинг Україна", Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, в розмірі 81,2 грн. з кожного з відповідачів.

В апеляційних скаргах Товариство з обмеженою відповідальності "ОТП Факторинг Україна", Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк посилаються на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просять його скасувати й постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду в межах заяв-лених вимог та апеляційної скарги і дійшла до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 квітня 2008 року між ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником якого є ПАТ "ОТП Банк", та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №СМ-SME302/161/2008, відповідно до якого ОСОБА_3 отримала кредит в розмірі 400 000,00 грн. на споживчі цілі.

На забезпечення кредитного договору між ОСОБА_2 та банком укладено договір поруки №SR-SME302/161/2008 від 18 квітня 2008 року.

27 травня 2011 року між ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та банком укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю,

Ст. 1 Договору купівлі-продажу "Кредитний портфель" визначено права вимоги до боржників (їх поручителів) щодо сплати загальної суми заборгованості боржників перед продавцем за кредитними договорами, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму такого боргу, усі та будь-які штрафні санкції ( у разі їх наявності) на дату набрання чинності, а також права зазначені у ст. 3.3 цього договору.

Згідно п. 3.1 договору купівлі-продажу в порядку та на умовах, визначених договором продавець продає (переуступає) покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори, а покупець приймає такий кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь продавця винагороду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Договір купівлі-продажу кредитного портфелю є договором факторингу. Згідно ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" до фінансових послуг належать операції з факторингу.

Статтею 21 вказаного Закону встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг

За п. 1.2 розпорядження Національної комісії з регулювання ринків фінансових послуг №231 від 03 квітня 2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг", в редакції, яка була чинна на час укладення оспорюваного правочину, до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів) з набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення.

Договір факторингу - це фінансова послуга, за якою набувається відступлене право грошової вимоги до боржників, а саме - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення.

За Договором купівлі-продажу кредитного портфелю відступлено право грошової вимоги до боржника (ОСОБА_3) та поручителя (ОСОБА_2).

Задовольняючи вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що погоджується із доводами позову що у фактора відсутнє право на придбання відступної вимоги до фізичної особи/фізичних осіб, які не є суб'єктами господарювання за договором, на якому базується таке відступлення, в частині оспорюваного договору щодо права вимоги до боржників (їх поручителів)- поручителя ОСОБА_2 щодо сплати загальної суми заборгованості боржника перед продавцем за кредитними договорами.

Погодитися з таким висновком суду неможливо, враховуючи наступне.

Згідно вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Відповідно до ст. 16 ЦК України та ст. 11 ЦПК України кожна особа самостійно вибирає спосіб захисту в суді своїх прав і розпоряджається предметом спору на власний розсуд.

Сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підстави своїх вимог або заперечень та надати докази відповідно до ст. ст. 57-60 ЦПК України (ч. 3 ст. 10 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав треба розуміти закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів вказаний у ст. 16 ЦК України, який не є вичерпним та застосовується судом, залежно від змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідків, що спричинені цим порушенням.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене рішення суду не відповідає. Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальностю "ОТП Факторинг Україна", Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу кредитного портфелю між юридичними особами недійсним(а.с.2-3), (24-27).

Із договору купівлі-продажу кредитного портфелю, укладеного 27 травня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальностю "ОТП Факторинг Україна" та Публічним акціонерним товариством "ОТП Банк"(а.с.9-15) слідує, що позивач не є стороною вказаного договору.

Згідно пункту 1 ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо:

1/ захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

За ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Законодавством України врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу( ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним( ч.5 ст.203 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України). У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Однак, в протиріч вказаних вимог закону, позивач просив визнати договір недійсним без застосування наслідків недійсності правочину.

При посиланні на недійсність укладеного договору факторінгу між юридичними особами, чим конкретно порушено права позивача він не зазначив, доказів суду не надав.

Доводи про розповсюдження дії Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" на правовідносини факторінгу, та неможливість вважати позивача суб'єктом господарювання, не є підставою для визнання недійсним спірного договору, бо правовідносини позивача, як поручителя за кредитним договором, регулюються нормами кредитно- правових відносин.

У зв'язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, обрання способу судового захистуякий протирічить фактичним правовідносинам сторін, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове , яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк»- задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2015 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальності "ОТП Факторинг Україна", Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу кредитного портфелю недійсним.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: Тамакулова В.О.

С у д д і: Болтунова Л.М.

Козлов С.П.