Справа № 458/605/14 Головуючий у 1 інстанції: Федитник І.Д.
Провадження № 22-ц/783/3071/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 23 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Явірської сільської ради Турківського району Львівської області та третіх осіб відділу містобудування та архітектури Турківськогї РДА, відділу Держземагенства у Турківському районі Львівської області, ТзОВ "Карпати Гео-Інвест", ОСОБА_5 про встановлення факту самовільного зайняття земельної ділянки, зобов'язання повернути самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом звільнення від незаконно встановленого паркану, зобов'язання знести або перенести самочинно збудовану шопу, зобов'язання встановити тверді межові знаки, зобов'язання не відводити воду із земельної ділянки на подвір'ї, визнати недійсним та скасувати рішення, -

встановила:

Оскарженим рішенням Турківського районного суду Львівської області від 23 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_3 дотримуватися змісту добросусідства при використанні земельною ділянкою біля житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 та не відводити воду із своєї земельної ділянки на земельну ділянку ОСОБА_2.

Вирішено питання судових витрат.

В решті позовних вимог відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом не з'ясовані всі факти та не витребувані всі необхідні докази для об'єктивного розгляду справи. Зазначає, що рішенням №383 від 10.06.2014 року було затверджено акт встановлення межових знаків між присадибними ділянками гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Таке рішення та затверджені ним акти, абрис та ситуаційний план вважає незаконним, так як до повноважень органів місцевого самоврядування не відноситься питання встановлення межових знаків, а отже суд першої інстанції при винесенні рішення помилково опирався на вищезазначене рішення Явірської сільської ради. Вказує, що відповідачем до суду була подана копія виписки із земельно-шнурової книги, де вказано, що йому для ОЖБ була надана земельна ділянка площею 0,23 га. Однак, апелянт не погоджується з даним документом, оскільки з нього вбачається здійснення виправлення саме інформації, що стосується площі земельної ділянки відповідача. Звертає увагу суду на лист №26/Г-4/205 від 10.09.2012 р., виданий Турківським районним відділом Держтехногенбезпеки, в якому чітко вказано, що шопа збудована відповідачем з порушенням протипожежних норм. Зазначає, що факт самовільного зайняття частини його земельної ділянки перешкоджає вільно користуватися нею та провести її приватизацію.

Просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Встановлено, що 15.05.2014 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, який проживає по сусідству з ним у житловому будинку АДРЕСА_1, посилаючись на те, що відповідач у 2012 році перемістив межу, що поділяє їхні земельні ділянки, більше як на 2-3 метри вглиб його території та захопив частину земельної ділянки і прибив свою огорожу до його сараю. Відповідно до його - позивача заяви, сесія Явірської сільської ради Турківського району Львівської області прийняла рішення за №244 від 29.03.2013 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та рішення за №269 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. На підставі прийнятих рішень уклав угоду з ТзОВ ,,Карпати Гео-Інвест" про виготовлення документації на приватизацію земельних ділянок. Після проведення обмірів земельних ділянок виявилось, що вони не відповідають абрисам, складеним 20.10.1995 року, про що звертався із заявами в сільську раду та відділ Держземагенства.

Так в 1995 році земельною комісією було проведено обмір земельних ділянок, які перебували у власності громадян, в тому числі і його земельної ділянки в с.Явора Турківського району. Відповідно до результатів обміру було складено акт № 364 від 20 жовтня 1995 року про те, що обміряно земельну ділянку та складено абрис і експлікацію земель, якою він користується.

Просив відповідно до поданої заяви про збільшення позовних вимог (а.с.46-48) встановити факт самовільного зайняття відповідачем ОСОБА_3 земельної ділянки біля житлового будинку площею 83,7 м.кв., зобов'язати відповідача повернути самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом звільнення від незаконно встановленого паркану, зобов'язання відповідача знести або перенести від огорожі самочинно-збудовану шопу (дровітня), яка збудована з порушенням пожежно-технічних та будівельних норм і правил, з даху якої дощова вода стікає на подвір''я, що приводить до затоплення, шкідливого впливу на подвір''я та житловий будинок, зобов'язати Явірську сільську раду Турківського району Львівської області встановити тверді межові знаки у відповідності з даними земельно-кадастрової документації, а саме: акту №364 від 20.10.1995 року та абрису і експлікації земель, зобов"язати відповідача дотримуватися змісту добросусідства при використанні земельної ділянки біля житлового будинку та не відводити воду із земельної ділянки на його подвір"я, визнати недійсним та скасувати рішення Явірської сільської ради Турківського району Львівської області №383 від 10.06.2014 року ,,Про затвердження акту встановлення межових знаків".

Судом встановлено, що у 1995 році земельною комісією Явірської сільської ради Турківського району Львівської області було проведено обмір земельних ділянок, які перебували у власності громадян, в тому числі і земельні ділянки позивача та відповідача, а також бабці відповідача- ОСОБА_6 в с.Явора Турківського району Львівської області. Відповідно до результатів було складено акт за № 364 від 20 жовтня 1995 року про те, що обміряно земельну ділянку та складено абрис та експлікацію земель, якими користується позивач. Згідно до результатів було складено акти за №365 та № 367 від 21.11.1995 року про те, що обміряно земельні ділянки та складено абрис та експлікацію земель, якими користується відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_6, які в послідуючому були об'єднані та ними, як єдиною, на даний час користується відповідач. Оскільки у позивача виник спір з відповідачем ОСОБА_3 відносно зайняття земельної ділянки та встановлення межових знаків, тому звернувся із заявою до Явірської сільської ради Турківського району. Державні акти про право приватної власності на вищезазначені земельні ділянки не видані.

На підставі поданої заяви 27.07.2013 року комісією Явірської сільської ради в його присутності та відповідача ОСОБА_3 було встановлено межові знаки між присадибними ділянками та повторно встановлено межові знаки між присадибними ділянками з врахуванням акту обміру №364 від 20.10.1995 року та складено акт та абрис встановлення межових знаків між присадибними ділянками від 27.07.2013 року. Рішенням сесії Явірської сільської ради Турківського району Львівської області від 10.06.2014 року за №383 ,,Про затвердження акту встановлення межових знаків" затверджено акт встановлення межових знаків між присадибними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_3, складеного 27.07.2013 року згідно додатків: акту від 27.07.2013 року, абрису встановлених межових знаків до акту від 27.07.2013 року, акту та ситуаційного плану присадибних ділянок відповідача ОСОБА_3 та позивача від 04.06.2014 року.(а.с.109,110,111,112,113).

Враховуючи пояснення позивача, частково представника позивача ОСОБА_7, частково відповідача ОСОБА_3, представника відповідача голови Явірської сільської ради Турківського району Львівської області ОСОБА_8, представника третьої особи відділу містобудування та архітектури Турківської РДА Юдицького П.Л., частково покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, свідоцтво про право власності на нерухоме майно виданого Явірською сільською радою Турківського району Львівської області від 04.10.2012 року, рішення сесії Явірської сільської ради Турківського району Львівської області від 10.06.2014 року за №383, акт від 27.07.2013 року, абрис встановлених межових знаків до акту від 27.07.2013 року, акт та ситуаційний план присадибних ділянок відповідача та позивача від 04.06.2014 року, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, виданого Явірською сільською радою Турківського району Львівської області від 09.12.2014 року ОСОБА_3, суд встановив, що позов підлягає задоволенню частково в частині зобов"язання ОСОБА_3 дотримуватися змісту добросусідства при використанні земельною ділянкою біля житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 та не відводити воду із своєї земельної ділянки на земельну ділянку позивача.

Рішення суду в частині задоволення позову сторони не оскаржують.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду з врахуванням наступного.

Власник земельної ділянки згідно зі ст. 106 ЗК України має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків, у випадках, коли вони зникли, перемістилися або стали непридатними.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 22 Закону України "Про землеустрій" передбачено, що землеустрій здійснюється на підставі: рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою; укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою; судових рішень.

Відповідно до ст. 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин.

За змістом п. п. 4.1, 4.2, 4.3 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція), відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок.

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до ст. 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Згідно із п. 2.1 вищевказаної Інструкції межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами. Крайні поворотні точки кожної межі закріплюються довгостроковими межовими знаками встановленого зразка, крім випадків збігу вказаних поворотних точок меж з твердими точками на місцевості.

Відповідно до п. 2.3 вищезгаданої Інструкції для встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) охоплюється комплекс робіт, а саме: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" законних підстав для відмови у реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі при різниці площ, визначених у державному акті та технічної документації зі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), немає. Одночасно при виявленні різниці (навіть значно більшої) уточнена (дійсна) площа земельної ділянки вноситься в кадастр за згодою (заявою) її власника.

Аналогічна позиція викладена у п. 2 Інструкції, де визначено, що межові знаки, які встановлені з метою закріплення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) до набрання чинності цим наказом, є дійсними і підлягають заміні лише при добровільному зверненні власника (користувача) земельної ділянки.

Таким чином, встановлення меж може бути проведене як за даними земельно-кадастрової документації, так і за фактичним використанням земельної ділянки, а також і з урахуванням установлених розмірів земельних ділянок.

Встановлено, що посилання позивача на те, що необхідно встановити тверді межові знаки у відповідності з даними земельно-кадастрової документації, а саме: акту №364 від 20.10.1995 року та абрису і експлікації земель, не заслуговують на увагу, оскільки з'ясовано, що встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) на той час сільською радою не проводилось.

Судова колегія враховує те, що з представлених абрисів до вказаних актів №365 та №367 від 20.10.1995 року та записів в погосподарських книгах ОСОБА_6 вбачається, що земельна ділянка, якою користується на даний час відповідач ОСОБА_3 мала на той час такі розміри: з північної сторони- 44,3м. та з південної сторони - 38,2 м. На даний час ці розміри згідно абрису земельної ділянки ОСОБА_3 виконаному ТзОВ ,,Карпати Гео-Інвест" відповідно становлять 44,29м. та 38,4 м.( а.с.67).

В абрисі земельної ділянки ОСОБА_2 20.10.1995 року вказано такі розміри: з північної сторони- 17,2м. та з південної сторони - 21,2 м.(а.с.52). На даний час ці розміри згідно плану присадибних ділянок до акту від 27.07.2013 року відповідно становлять 17,3м. та 21,2 м.( а.с.113).

З врахуванням наведеного судова колегія прийшла до висновку, що встановлені на даний час межові знаки між присадибними ділянками позивача та відповідача ОСОБА_3 не протирічать вказаним актам обмірів від 20.10.1995 року. Це ж вбачається з ситуаційного плану присадибних ділянок відповідача та позивача від 04.06.2014 року (а.с.111).

До того ж з представленого в засідання судової колегії викопіювання з генерального плану Явірської сільської ради, виконаного інженером- землевпорядником ОСОБА_11 вбачається, що між господарствами сторін мала б проходити дорога.

Встановлено, що з врахуванням наведеного суд також вірно не прийняв до уваги посилання свідка ОСОБА_10 у цій частині, що всі абриси і інших землекористувачів необхідно співставити з метою загальної картини земельних ділянок, враховуючи те, що позивач і відповідач ОСОБА_3 з часу обміру земельних ділянок користувались земельними ділянками до 2012 року без виникнення спору при відсутності одержання державних актів на право власності на земельну ділянку, де склались межові знаки користування земельних ділянок по фактичному землекористуванню.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Апелянтом в засідання судової колегії не представлено доказів щодо факту самовільного зайняття відповідачем ОСОБА_3 земельної ділянки біля житлового будинку площею 83,7 м.кв. та зобов'язання його повернути самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом звільнення від незаконно встановленого паркану і зобов'язання знести або перенести від огорожі самочинно-збудовану шопу(дровітню) та зобов'язання Явірську сільську раду Турківського району Львівської області встановити тверді межові знаки у відповідності з даними земельно-кадастрової документації, а саме: акту №364 від 20.10.1995 року та абрису і експлікації земель і визнання недійсним та скасувати рішення Явірської сільської ради Турківського району Львівської області №383 від 10.06.2014 року ,,Про затвердження акту встановлення межових знаків".

При цьому встановлено, що позивач підчас розгляду справи в місцевому суді на пропозицію суду не бажав провести експертизу по обставинах справи.

В засіданні судової колегії він заявив, що немає підстав для оголошення перерви та виклик в судове засідання представників Явірської сільської ради ОСОБА_8 та ОСОБА_11, вказуючи на їх упереджене ставлення до нього. Однак жодних доказів про це ним не представлено.

При таких обставинах судова колегія прийшла до висновку про те, що апелянтом не подано доказів про незаконність рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому доходить висновку, що підстави для його скасування відсутні й апеляційну скаргу на оскаржуване рішення слід залишити без задоволення.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1ч.1ст. 314, ст.315, ст.317 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 23 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.