Ухвала

іменем україни

09 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Києво-Святошинського району Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства «Київське лісове господарство» (далі - ДП «Київське лісове господарство») до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування розпорядження, визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки у державну власність, за касаційною скаргою заступника прокурора Києво-Святошинського району Київської області на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року заступник прокурора Києво-Святошинського району Київської області звернувся до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що розпорядженням голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 04 березня 2010 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,4500 га. Державний акт на право власності на земельну ділянку був виданий 29 березня 2012 року. Відповідно до інформації ДП «Київське лісове господарство» від 19 червня 2012 року земельна ділянка ОСОБА_3 згідно наданих викопіювань, відноситься до земель лісового фонду, а саме, до кварталу 2 виділ 8 Васильківського лісництва. ДП «Київське лісове господарство» не надавало дозволу на погодження проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачу. Також позивач зазначав, що Києво-Святошинська районна державна адміністрація всупереч вимогам ст. 149 ЗК України вилучення земельної ділянки лісового фонду ОСОБА_3 провела без згоди землекористувача Васильківського лісництва, яким є ДП «Київське лісове господарство». У зв'язку з викладеним, позивач просив визнати недійсним та скасувати розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 4 березня 2012 року, визнати недійсним державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, виданий ОСОБА_3, витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ДП «Київське лісове господарство» спірну земельну ділянку.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора Київської області просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження виникнення у ДП «Київське лісове господарство» права постійного користування на спірну земельну ділянку.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що позивачем не надано правовстановлюючих документів на земельну ділянку та доказів належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду.

Проте повністю погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Судами установлено, що розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 04 березня 2010 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у приватну власність земельну ділянку ОСОБА_3 площею 0,4500 га (чагарники) для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гатненської сільської ради.

29 березня 2010 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

Відповідно до статті 8 Лісового кодексу України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Лісового Кодексу України у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Відповідно до ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт "ґ" ч. 4 ст. 84 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.

Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення (ст. 56 ЗК України).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (ст. 57 ЗК України, ч. 1 ст. 17 ЛК України).

Згідно з п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Таким чином, ліси та землі лісового фонду України є об'єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання земельних ділянок.

Правовий статус земельних ділянок лісового фонду визначається нормами земельного та лісового законодавства відповідно до їх цільового призначення за даними земельного кадастру.

Документами, які підтверджують право лісогосподарських підприємств на земельні ділянки, є державні акти на право постійного користування земельними лісовими ділянками або планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Отже, при розгляді справи суд має встановлювати правовий статус земельної ділянки та її цільове призначення. Відсутність у лісогосподарського підприємства свідоцтва про право власності на земельну ділянку не свідчить про відсутність такого права, оскільки за положеннями п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України такими документами можуть бути планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Водночас земельні ділянки, зайняті земельними насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до території лісів, не належать до земель лісогосподарського призначення (п. "а" ч. 2 ст. 55 ЗК України). Отже, земельні ділянки в межах населеного пункту, зайняті зеленими насадженнями, віднесені до категорії лісів, належать до земель лісогосподарського призначення та можуть належати лісогосподарському підприємству, якщо це підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року (справа № 6-50цс15).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до листів ДП «Київське лісове господарство» від 19 червня 2012 року № 02-453 та Київського обласного управління лісового та мисливського господарства від 26 вересня 2012 року № 06-01/1300 (т. 1, а.с. 5, 41) спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель лісового фонду, перебуває у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство» та розташована у кварталі 2 виділу 8 Васильківського лісництва.

У проекті організації та розвитку лісового господарства виробничої частини державного лісогосподарського об'єднання «Київліс» міститься таксаційний опис, поквартальні суми площ та загальних запасів насаджень Васильківського лісництва, у тому числі квартал № 2.

Копії планшетів № 2 лісовпорядкування від 2003 року, на яких зазначено схеми лісогосподарських земель Васильківського лісництва, зокрема квартал № 48, складено без прив'язування до місцевості.

Також в матеріалах справи знаходяться викопіювання з формування Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, з яких неможливо зробити однозначний висновок про місцезнаходження спірної земельної ділянки та чи надання цієї ділянки порушує інтереси ДП «Київське лісове господарство».

Вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначене увагу не звернув, у порушення ст. ст. 212-214, 316, ч. 4 ст. 338 ЦПК України обставини справи з'ясував неповно; не врахував висновки і мотиви, з яких судом касаційної інстанції було скасовано попереднє рішення апеляційного суду, зокрема, не взявши до уваги докази, якими позивач обґрунтовує належність спірної земельної ділянки лісовому господарству, взагалі не встановив цільове призначення спірної земельної ділянки на час вирішення питання про її надання у власність відповідача, не витребував в РДА відповідні документи, що підтверджують статус спірної земельної ділянки та право держадміністрації розпоряджатися нею та дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Києво-Святошинського району Київської області задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін