Номер провадження: 22-ц/785/6782/15
Головуючий у першій інстанції Чебан Н. В.
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г.,

Колеснікова Г.Я. ,

при секретарі - Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Одеське управління військової торгівлі» про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, зустрічним позовом концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Одеське управління військової торгівлі» до ОСОБА_3 про зміну формулювання причин звільнення за апеляційною скаргою концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Одеське управління військової торгівлі» на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 3 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_3, звернувшись 14 травня 2014 року до суду з вищеназваним позовом, вказала, що з 2012 року працювала на посаді керуючої Білгород-Дністровським відділенням філії «Одеське управління військової торгівлі», наказом від 17 квітня 2014 року №38л звільнена з посади по п.5 ст.40 КЗпП України. Посилаючись на порушення трудових прав при звільненні, позивач після уточнення вимог просила визнати звільнення незаконним, скасувати наказ про звільнення, поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. (т.1 а.с.1-3, 92-95).

Відповідач концерн «Військторгсервіс» в особі філії «Одеське управління військової торгівлі» позов не визнав, звернувся до суду із зустрічним позовом про зміну формулювання причин звільнення з п.5 ст.40 на п.1 ст.40 КЗпП України (т.1 а.с.56-59, 105-109).

Позивач ОСОБА_3 вимоги зустрічного позову не визнала (т.1 а.с.162-168).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 3 грудня 2014 року позов задоволено частково, скасовано наказ про звільнення, поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді керуючого Білгород-Дністровським відділенням філії «Одеське управління військової торгівлі» концерну «Військторгсервіс» з 17 квітня 2014 року, стягнуто з концерну «Військторгсервіс» в особі філії на відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн., в решті вимог первісного позову відмовлено, в задоволенні зустрічного позову відмовлено (т.1 а.с.177-179).

Додатковим рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 грудня 2014 року стягнуто з концерну «Військторгсервіс» в особі філії на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 20875,47 грн. (т.1 а.с.189-190).

В апеляційній скарзі концерн «Військторгсервіс» в особі філії «Одеське управління військової торгівлі» просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 березня 2015 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 3 грудня 2014 року в частині задоволення вимог ОСОБА_3, додаткове рішення від 24 грудня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 В решті, а саме в частині відмови в задоволенні вимог зустрічного позову, рішення суду першої інстанції залишено без змін (т.1 а.с.244-248).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року рішення апеляційного суду Одеської області від 18 березня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2 а.с.29-31).

При новому апеляційному розгляді справи апелянт концерн «Військторгсервіс» в особі філії підтримав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 3 грудня 2014 року. Додаткове рішення суду першої інстанції від 24 грудня 2014 року не оскаржено.

Неправильність рішення суду першої інстанції мотивовано неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, заслухавши пояснення, дослідивши докази, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, наказом начальника філії «Одеське управління військової торгівлі» концерну «Військторгсервіс» від 31 липня 2012 року №66л переведена з 31 липня 2012 року з завідуючої виробництвом їдальні Білгород-Дністровського відділення філії на посаду керуючої Білгород-Дністровським відділенням філії (т.1 а.с.5,137-138).

Наказом начальника філії «Одеське управління військової торгівлі» концерну «Військторгсервіс» від 17 квітня 2014 року №38л ОСОБА_3 звільнено з 17 квітня 2014 року з посади керуючої Білгород-Дністровським відділенням філії на підставі п.5 ст.40 КЗпП України (неявка на роботу впродовж більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності) (т.1 а.с.9, 141).

Тимчасова непрацездатність ОСОБА_3 підтверджена листками непрацездатності, згідно яких ОСОБА_3 перебувала на:

амбулаторному лікуванні з 16 грудня 2013 року по 25 грудня 2013 року (стати до роботи 26 грудня 2013 року), з 26 грудня 2013 року по 31 грудня 2013 року (стати до роботи 1 січня 2014 року) (т.1 а.с.25);

амбулаторному лікуванні з 8 січня 2014 року по 17 січня 2014 року (стати до роботи 18 січня 2014 року), з 20 січня 2014 року по 27 січня 2014 року (стати до роботи 28 січня 2014 року) (т.1а.с.24);

амбулаторному лікуванні з 28 січня 2014 року по 31 січня 2014 року (стати до роботи 1 лютого 2014 року), з 3 лютого 2014 року по 7 лютого 2014 року (стати до роботи 8 лютого 2014 року) (т.1 а.с.23);

амбулаторному лікуванні з 11 лютого 2014 року по 21 лютого 2014 року (стати до роботи 22 лютого 2014 року), з 25 лютого 2014 року по 11 березня 2014 року (продовжує хворіти) (т.1 а.с.21);

амбулаторному лікуванні з 12 березня 2014 року по 25 березня 2014 року (продовжує хворіти), стаціонарному лікуванні з 26 березня 2014 року по 3 квітня 2014 року (продовжує хворіти) (т.1 а.с.20);

амбулаторному лікуванні з 4 квітня 2014 року по 8 травня 2014 року (продовжує хворіти) (т.1 а.с.76, 83);

амбулаторному лікуванні з 9 травня 2014 року по 9 червня 2014 року (продовжує хворіти) (т.1 а.с.47, 82);

амбулаторному лікуванні з 10 червня 2014 року по 23 червня 2014 року (визнана інвалідом третьої групи) (т.1 а.с.81).

Перерив тимчасової непрацездатності мав місце 10 лютого 2014 року та 24 лютого 2014 року (т.1 а.с.21, 23).

В період лікування з 25 лютого 2014 року по 23 червня 2014 року ОСОБА_3 направлена на медико-соціальну експертну комісію (під наглядом знаходилась з 11 лютого 2014 року). За результатами огляду МСЕК 23 червня 2014 року встановлена третя група інвалідності за загальним захворюванням (т.1 а.с.48, 79).

Звільнення ОСОБА_3 з роботи на підставі п.5 ст.40 КЗпП України обгрунтовано відсутністю на роботі з 17 грудня 2013 року по 17 квітня 2014 року внаслідок тимчасової непрацездатності. Наявність переривів тимчасової непрацездатності 10 лютого 2014 року та 24 лютого 2014 року встановлено після видання наказу про звільнення з роботи.

Ухвалюючи рішення в частині позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції встановив обставини, що мають значення для справи, та дійшов обґрунтованого висновку про незаконність звільнення по п.5 ст.40 КЗпП України та, як наслідок, поновлення на роботі з 17 квітня 2014 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування завданої незаконним звільненням моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги висновків суду в частині відсутності підстав для звільнення по п.5 ст.40 КЗпП України не спростовують. Факт перериву тимчасової непрацездатності концерном «Військторгсервіс» в особі філії визнано. За неявку на роботу 10 лютого 2014 року та 24 лютого 2014 року ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності не притягнуто.

Таким чином, нез'явлення на роботу протягом більше шести місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності як такого не має в силу переривів, відповідно, ОСОБА_3 не підлягала станом на 17 квітня 2014 року звільненню на підставі п.5 ст.40 КЗпП України. Правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині вимог ОСОБА_3 про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі відсутні. ОСОБА_3 підлягає поновленню на роботі на посаді, з якої її неправильно звільнено.

На виконання вимог частин 2 статті 235 КЗпП України, що передбачає при поновленні на роботі одночасне прийняття рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судом першої інстанції середня заробітна плата за час вимушеного прогулу з 17 квітня 2014 року по день ухвалення рішення розрахована згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами та доповненнями), та стягнута в загальній сумі 20875,47 грн. додатковим рішенням. Оскільки додаткове рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 грудня 2014 року не оскаржено, апеляційна інстанція при даному перегляді справи правильність розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу не перевіряє.

Незаконність звільнення обумовлює порушення законних прав ОСОБА_3, тобто прав, що виникли на підставі трудового договору. Юридичний склад як підстава правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, в даному випадку полягає в моральних страждання, необхідності додаткових зусиль для організації свого життя тощо. Оскільки ці моральні страждання та необхідність додаткових зусиль для організації життя стали наслідком порушення незаконним звільненням права на роботу, то передбачений статтею 237-1 КЗпП України обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди наявний. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначено судом з врахуванням обставин справи. Правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди відсутні.

Ухвалюючи рішення в частині відмови в задоволенні вимог зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності, наявність якої обґрунтував незаконністю звільнення позивача.

Незаконність звільнення не є визначальним при вирішенні зустрічних позовних вимог. Не зважаючи на це, все ж доводи апеляційної скарги висновків суду щодо безпідставності вимог про зміну формулювання причин звільнення не спростовують з огляду на наступне.

Підстави припинення трудового договору по пункту 5 статті 40 КЗпП та по пункту 1 статті 40 КЗпП є суттєво різними. Так, підставою припинення трудового договору відповідно до пункту 5 статті 40 КЗпП України є розірвання трудового договору з ініціативи власника чи уповноваженого ним органу у випадку, зокрема, нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності. Розірвання трудового договору по пункту 1 статті 40 КЗпП України вимагає від адміністрації дотримання вимог частини 2 статті 40, статей 42, 43, 44, 49-2, 49-3 КЗпП України тощо. Оскільки припинення трудового договору мало місце по пункту 5 статті 40 КЗпП України, то, відповідно, в суді доводились і обставини наявності чи відсутності саме цих підстав, а не підстав розірвання трудового договору з ініціативи власника по пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Крім того, частина 3 статті 235 КЗпП України говорить про формулювання причин звільнення, а не про підставу припинення трудового договору. Формулювання причин звільнення має відповідати чинному законодавству, тому якщо така невідповідність встановлена, за умови, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, то суд дійсно зобов'язаний змінити формулювання звільнення і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Про невідповідність формулювання причин звільнення у сенсі положень частини 3 статті 235 КЗпП України можливо говорити лише коли не є спірними підстави припинення трудового договору.

Правові підстави для скасування рішення суду відсутні. Що ж до додаткового рішення суду, то таке в силу положень статті 303 ЦПК України при даному апеляційному перегляді справи не перевіряється.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.317, ст.ст.308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Одеське управління військової торгівлі» відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 3 грудня 2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Одеське управління військової торгівлі» про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди, зустрічним позовом концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Одеське управління військової торгівлі» до ОСОБА_3 про зміну формулювання причин звільнення - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

Г.Я.Колесніков