Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Є. у. № 2-4894/11 Головуючий у 1 інстанції: Боровікова А.І.
№ провадження
22-ц/778/5230/15 Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Коваленко А.І., Воробйової І.А.,

при секретарі: Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2015 року за заявою ОСОБА_2, ОСОБА_3 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з заявою про зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у справі за позовом ПАТ «Банк Фінанси та кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В заяві зазначали, що про існування ухвали щодо вжиття заходів забезпечення позову шляхом тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, яка була постановлена 20.09.2011 року, їм стало відомо лише 19.06.2015 року, коли у них з'явилась гостра необхідність виїзду на деякий час за межі України до м. Волгограду (РФ). , де проживає мати ОСОБА_3, яка на сьогоднішній день перебуває у тяжкому стані та має потребу у догляді. Вони мали терміново виїхати на деякий час до хворої жінки, але отримали відмову в перетинанні державного кордону України. Вважають, що таке обмеження права на виїзд за межі України порушує їхні конституційні права, а тому просили скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2015 року відмовлено у задоволенні заяви.

Не погоджуючись з цією ухвалою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення заяви.

Пунктом 3) статті 312 ЦПК України передбачено, що розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно частини 4 статті 154 ЦПК України особа, щодо якої вжито заходи забезпечення позову без її повідомлення, протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали може подати до суду заяву про їх скасування, яка розглядається судом протягом двох днів.

20.09.2011 року заходи забезпечення позову вжито щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без їх повідомлення, а копія ухвали від 20.09.2011 року їм не направлялася, тому суд першої інстанції розглянув 28.07.2015 року заяву ОСОБА_2, ОСОБА_3 про зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України (а. с. 122-125).

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28.07.2015 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про скасування тимчасового обмеження в праві виїзду за межі України - відмовлено.

Постановивши таку ухвалу, суд першої інстанції посилався на те, що відповідачами не виконані зобов'язання за рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11.01.2012 року з ОСОБА_2, ОСОБА_3 було стягнуто солідарно 258893 грн. 45 коп. також суд посилався на те, що Комунарським відділом державної виконавчої служби Запорізького МУЮ відкрито відповідні виконавчі провадження щодо примусового виконання судового рішення, проте, боржники свідомо ухиляються від виконання судового рішення.

Проте, такі висновки суду першої інстанції свідчать про порушення судом порядку вирішення питання щодо скасування заходів забезпечення позову, оскільки в оскаржуваній ухвалі суд посилається на п. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну» та на положення статті 377-1 ЦПК України, а не на статті 151- 154 ЦПК України, якими врегульовано питання щодо заходів забезпечення позову - з огляду на те, що обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, ОСОБА_3 було застосовано згідно ухвали суду першої інстанції від 20.09.2011 року не при виконанні судового рішення, а до ухвалення судового рішення - в якості забезпечення позову.

Так, п. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон наявність невиконаних зобов'язань, але лише до моменту виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

З матеріалів справи видно, що позивач - ПАТ «Банк Фінанси та кредит», звернувшись 14.01.2011 року до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 12.08.2011 року подав заяву про забезпечення позову шляхом заборони відповідачам виїзду за межі України - на підставі пункту 2 статті 152 ЦПК України та статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та ст.ст. 151-152 ЦПК України (а. с. 4-5; 67-68).

Постановивши 28.07.2015 року ухвалу про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2, ОСОБА_3 про зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції не взяв до уваги, що ухвала від 20.09.2011 року про вжиття заходів забезпечення позову щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_2 шляхом тимчасового обмеження їх у праві виїзду за межі України, постановлена судом з порушенням норм процесуального права, оскільки в Цивільному процесуальному кодексі України відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому ст. ст. 151-153 ЦПК України, застосувати такий захід забезпечення позову як тимчасове обмеження у виїзді за межі України.

Так, статтею 151 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Взагалі забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його.

20.09.2011 року ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя в порядку забезпечення позову тимчасово обмежено право виїзду за межі України до виконання зобов'язань за можливим рішенням суду в даній справі: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 82).

При постановленні цієї ухвали суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру передбачено і п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст. 2, 8 ЦПК України.

У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін «суд встановлений законом» поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року та «Лавентс проти Латвії» від 7 листопада 2002 року).

Повноваження судів першої та апеляційної інстанцій при вирішенні цивільних справ визначені Цивільним процесуальним Кодексом України, у тому числі повноваження щодо вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову .

Перелік заходів забезпечення позову визначено в ст. 152 ЦПК України.

Серед видів такого забезпечення ст. 152 ЦПК України не передбачає вжиття судом тимчасового обмеження особи у виїзді за межі України.

Відповідно до ст. 33 Конституції України право кожного вільно залишати територію України може бути обмежене лише законом.

Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон передбачені Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Стаття 6 цього закону передбачає, що при наявності зазначених у цій нормі підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, громадянину може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта чи вилучено або затримано паспорт.

Таким чином, ураховуючи, що в Цивільному процесуальному кодексі України відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому ст. ст. 151-153 ЦПК України, застосувати такий захід забезпечення позову як тимчасове обмеження у виїзді за межі України у зв'язку з порушенням у суді цивільної справи, слід дійти висновку про те, що застосування судами зазначеного способу забезпечення позову є порушенням норм Цивільного процесуального кодексу України та фактично виходить за межі їх процесуальних повноважень.

Порушення судами зазначених вимог є порушенням принципу верховенства права, проголошеного Конституцією України, та вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо вирішення справи судом, встановленим законом, оскільки ухвала про забезпечення позову прийнята судом поза межами його компетенції, тому в розумінні цих норм не можна визнати, що ухвала постановлена «судом, встановленим законом».

Відтак, ураховуючи те, що основним принципом судочинства, закріпленим Конституцією України, є законність і що відповідно до ст. 2 Закону України «Про судоустрій України» суд, здійснюючи правосуддя, на засадах верховенства права забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів суспільства і держави, при постановленні ухвали від 20.09.2011 року, якою в порядку забезпечення позову тимчасово обмежено право виїзду за межі України до виконання зобов'язань за можливим рішенням суду в даній справі: ОСОБА_3 та ОСОБА_2, суд першої інстанції фактично вийшов за межі повноважень щодо вирішення цього питання і діяв всупереч вимог процесуального законодавства.

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, а оскаржувана ухвала має бути скасована з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 312 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргуОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2015 року скасувати, передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: