Провадження №22-ц/784/1089/15
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у першій інстанції Черенкова Н.П.
Категорія 57 Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів:Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Свіщуку О.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН»

на рішення Центрального районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2014 року

за позовом

ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» ( далі - ТОВ "Лізингова компанія «ЕТАЛОН») про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення сплачених коштів та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ТОВ "Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про захист прав споживача шляхом визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення сплачених коштів та моральної шкоди.

Позивач обґрунтовував вимоги тим, що 16 серпня 2014 року він уклав з ТОВ "Лізингова компанія «ЕТАЛОН» договір № 000908 фінансового лізингу з метою придбання автомобіля KIA SPORTAGE 2.0 CRDI Diesel Mid 4WD вартістю 300 000 грн. Цього ж дня ним на рахунок позивача було сплачено 30000 грн., але оскільки представником компанії йому було надано не достовірну інформацію стосовно того, що сплачені ним кошти є комісійною винагородою компанії за організацію договору, а не сплатою авансового платежу,то вважає, що такими діями відповідача порушуються його права споживача.

В зв'язку з неможливістю детально ознайомитися з умовами договору та не наданням достовірної інформації представником компанії, яка не роз'яснила, що перший платіж у сумі 30 000 грн. є комісійною винагородою компанії за організацію договору, а не сплатою авансового платежу, вважає порушеним своє право як споживача внаслідок недобросовісності дій відповідача.

Також позивач стверджує, що відповідачем його було введено в оману щодо умов договірних зобов'язань, розмір комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи не є спів мірними виконаній послузі, що полягала у виготовленні стандартної форми договору.

Крім того, відповідач вчиняє дії з використанням нечесної підприємницької практики, а п. 5.1,8.2.1, п.12.11 договору є несправедливими, такими що призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Такими діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 5000 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати договір фінансового лізингу №000908 від 16 серпня 2014 року недійсним, стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 30 000 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2014 року позов задоволено частково. Постановлено визнати недійсним договір фінансового лізингу №000908 від 16 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», стягнуто з відповідача на користь позивача в рахунок повернення сплачених коштів за цим договором 30 000 грн. У задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» не погоджуючись з рішенням суду та посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон) фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі)

Відповідно до ст. 2 Закону передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Частинами 2,3 ст. 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в результаті нечесної підприємницької практики введено в оману споживача щодо істотних умов договору, оскільки умови договору є несправедливими та непрозорими, порушують принцип добросовісності внаслідок чого утворився дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві, що не відповідає вимогам ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», а за такого є підстави для визнання оскаржуваного договору недійсним.

Але з таким висновком суду погодитися не можна.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 16 серпня 2014 року між ОСОБА_5 та ТОВ Лізингова компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізингу № 000908, предметом якого є автомобіль KIA SPORTAGE 2.0 CRDI Diesel Mid 4WD вартістю 300 000 грн.

Згідно зі ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

За приписами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Так, відповідно до пункту 8.2.1 спірного договору та додатку №1 лізингові платежі складаються із :

а) комісійної винагороди лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується, як комісія за організацію (10%), яка визначена у додатку №1 до даного договору у розмірі 30 000 грн;

б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується, як авансовий платіж, який визначається у додатку №1 до даного договору та складає 150 000 грн.;

в) комісійної винагороди лізингодавцю за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу - 9000 грн.

Пунктами 8.2.2, 8.2.3 спірного договору визначені періодичний авансовий платіж та другий лізинговий платіж за формулами.

Крім того, у додатку №1 до укладеного договору зазначена вартість предмета лізингу 300 000 грн., відсоток платежів 50%, сума виплат 150 000грн., щомісячний платіж 12 500 грн. (а.с.19), а у додатку №2 , крім іншого, зазначено розмір авансового платежу 50% сума лізингу - 150 000 грн., викупна вартість - 4500 грн., відсоткова ставка 12.5 %, комісія 5% та щомісячний платіж - 3 768 грн.33 коп. (а.с.20).

На виконання умов договору фінансового лізингу позивач 16 серпня 2014 року сплатив товариству 30 000 грн., вказавши призначення платежу - комісія за організацію договору ( а.с.21).

Відповідно до п.12.1 договору лізингу у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Суд першої інстанції вважаючи, що відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі та порушив принцип добросовісності, разом з тим не звернув увагу, що даний платіж пов'язаний не лише з організацією договору, але й з його виконанням, тому він, як передбачений ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», відноситься до інших витрат, що стосуються безпосередньо саме виконання договору.

А за такого, висновок суду першої інстанції про те, що п.8.1,8.2 договору порушують принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» є не лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору є неправильним.

Посилання у позові на те, що позивачеві не було роз'яснено призначення платежу, який виявився комісійною винагородою не є підставою для задоволення позову так як не виходить за межі переліку платежів у договорі.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Суд першої інстанції вважав, що позивача було введено в оману щодо істотних умов, які викладені у п.5.1 договору, відповідно до якого, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 (дев'яносто) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмету лізингу. При цьому і суд першої інстанції, і позивач залишає поза увагою ту умову договору, що вказаний термін відраховується саме з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Позивачем сплачено лише комісію за організацію договору. Інших проплат ним не здійснювалося, що підтверджується матеріалами справи і свідчить про неналежне виконанняя лізингоодержувачем умов договору.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає, що умови спірного договору, викладені у п.п.5.1, 8.21-8.2.3 та 12.11, не містять в сукупності ознак щодо «несправедливих умов договору», закріплених в ч. 2 ст. 18 цього Закону, тому підстав для визнання умов договору несправедливими немає.

Крім того, суд першої інстанції, вважав, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу є недійсним з підстав, визначених положеннями ч.1, п.5 ч.2, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживача», як укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики, оскільки позивач був позбавлений достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Такий висновок суду суперечить положенням ч.4 ст.60 ЦК України, так як рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, вказані обставини не підтверджуються іншими матеріалами справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що в матеріалах справи відсутні докази і позивач таких не надав, що під час укладання договору фінансового лізингу відповідач вчиняв дії, які можна кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинив дії або бездіяльність, що ввела позивача в оману або були агресивними.

Волевиявлення позивача на укладення саме такого договору не спростоване, оскільки наявність підпису на договорі фінансового лізингу та додатках до нього свідчить про обізнаність позивача з усіма умовами договору, згоду на виконання своїх обов'язків. Про це також свідчить і заява ОСОБА_5 про ознайомлення та розуміння умов договору фінансового лізингу № 000908 від 16 серпня 2014 року в повному обсязі.

Висновки суду щодо відсутності у позивача реальної можливості детально ознайомитись із умовами договору, на думку судової колегії, мають характер розмірковування та не на чому не базуються.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав, з якими закон, а саме ст.ст.203,215 ЦК України пов'язує визнання правочину недійсним.

Зазначені вище обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції, що призвело до помилкового висновку про обґрунтованість позову, а відтак судове рішення на підставі п.2 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення сплачених коштів та моральної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: