Справа №490/4244/14-ц 16.02.2015 16.02.2015 16.02.2015
Провадження №22-ц/784/334/15
Провадження №22-ц/784/334/15 Головуючий першої інстанції Батченко О.В.
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

16 лютого 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участю представника позивача Ремешевського Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Акцент - Банк» на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 листопада 2014 року, ухваленого за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент - Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Акцент - Банк» (далі - ПАТ «Акцент - Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначало, що 12 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3 000 грн. 00 коп. зі сплатою 24 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач не виконував належним чином свої зобов'язання за договором щодо повернення кредитних коштів, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 19 березня 2014 року складає 22 848 грн. 60 коп., у тому числі: 3 000 грн. 00 коп. - заборгованість за кредитом, 11 249 грн. 38 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитними коштами, 7 035 грн. 00 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина) та 1 064 грн. 22 коп. - штраф (процентна складова), позивач просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та 243 грн. 60 коп. судових витрат.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач вказує на невідповідність висновків суду вимогам закону і умовам договору, порушення судом норм матеріального та процесуального права та просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «Акцент - Банк» в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскарженому рішенні, місцевий суд виходив з того, що термін дії платіжної карти, а отже і кінцевий строк дії кредитного договору сплинув 12 вересня 2009 року та відповідно строк позовної давності закінчився 12 вересня 2012 року, а банк звернувся до суду з позовом 31 березня 2014 року, тобто після спливу позовної давності.

Колегія суддів погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом першої інстанції. Водночас вважає, що місцевим судом не вірно визначено строк дії договору, а відповідно і початок перебігу позовної давності.

Так за ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов'язань, які не виконані належним чином.

Разом з наведеним, слід мати на увазі, що вирішуючи спори даної категорії, слід беззастережно дотримуватися положень цивільно-процесуального законодавства.

Так, судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст.ст.10,59,60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ (ст.159 ЦПК України), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст.58 - 59, ч.3 ст.61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Оскаржене рішення суду першої інстанції у повній мірі відповідає виписаному.

З матеріалів справи вбачається та місцевим судом встановлено, що 12 вересня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Акцент - Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_3 укладено договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 3 000 грн. 00 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2.0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та щомісячної комісії в розмірі 3.5%.

Сторони домовились, що Заява позичальника разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають договір про надання банківських послуг.

Втім, відповідач свої зобов'язання за договором щодо повернення кредитних коштів не виконав належним чином, внаслідок чого виникла заборгованість за договором, яка згідно з наданим позивачем розрахунком, станом на 19 березня 2014 року становить 22 848 грн. 60 коп. та складається із:

- 3 000 грн. 00 коп. - заборгованості за кредитом;

- 11 249 грн. 38 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитними коштами;

- 7 035 грн. 00 коп. - заборгованості по комісії за користування кредитом.

Також позивачем було нараховано у зв'язку з порушенням відповідачем умов договору 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина) та 1 064 грн. 22 коп. штраф (процентна складова).

Доказів, які б спростовували наданий позивачем розрахунок та доводили б повне виконання боржником кредитних зобов'язань, відповідач суду не надав.

Разом з тим, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до п.3.5 Умов та правил надання банківських послуг порядок здійснення платіжних операцій з використанням платіжних карт, а також порядок отримання кредиту регулюється діючим законодавством України, нормами міжнародних платіжних систем Visa International, MasterCard International, даним договором, Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку. Пам'ятка клієнта оформлюється та є невід'ємною частиною договору у випадку оформлення і видачі платіжної картки по кредитній схемі.

З пояснень представника позивача слідує, що відповідачу було відкрито картковий рахунок, з якого в касі банку він отримав грошові кошти. При цьому, спеціальний платіжний засіб - пластикову карту із зазначенням строку її дії, позичальник не отримував.

Зважаючи на відсутність у матеріалах справи Пам'ятки клієнта й Тарифів банку, які є невід'ємними частинами кредитного договору та визначають його умови, обставини щодо порядку погашення кредиту - строку, розміру та складових щомісячного зобов'язання не встановлені.

Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до п.9.12 Умов встановлено, що кредитний договір від 12 вересня 2008 року діє впродовж 12 місяців з моменту підписання. Також передбачено автоматичне пролонгування дії договору на такий самий строк у разі, якщо жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення договору (а.с.8-10).

В суд з даною позовною заявою банк звернувся 31 березня 2014 року.

За таких обставин, позивачем пропущено трирічну позовну давність щодо стягнення кредитної заборгованості в сумі 3 000 грн. 00 коп., строк повернення якої настав починаючи з 12 вересня 2010 року.

Оскільки відповідно до положень ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, то підстави для стягнення заборгованості за процентами, комісією та штрафом відсутні.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставо для відмови у позові.

При цьому, на думку колегії суддів, не можна прийняти до уваги редакцію Умов та правил надання банківських послуг, яка була надана представником позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції та відрізняється від аналогічних Умов та правил надання банківських послуг, які були додані до позовної заяви при направленні її до суду, в частині строку дії договору, оскільки в заяві позичальника відсутні посилання на будь-які ідентифікуючі ознаки вказаних Умов, тобто їх дата прийняття чи затвердження відповідним наказом, тощо. Відсутність підпису позичальника в обох примірниках Умов, також вказує на неможливість надання переваги тієї редакції, яка містить більш невигідні для боржника правила.

Посилання суду першої інстанції на те, що кредитний договір припинив свою дію саме 12 вересня 2009 року є помилковим, але рішення не може бути змінене чи скасоване, оскільки суд правильно визначив правові наслідки вирішення такого спору.

Отже, з системно - логічного аналізу викладених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягають задоволенню, що вірно констатував і суд першої інстанції.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст.308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акцент - Банк» відхилити.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: