У Х В А Л А

16 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Касьяна О.П., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Юровської Г.В.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 листопада 2014 року в справі за позовом Демидівської сільської ради до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акта на право власності на землю,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року Демидівська сільська рада Великолепетиського району Херсонської області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просила визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ХС № 020120.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до Великолепетиської районної державної адміністрації про скасування розпорядження голови РДА від 12 листопада 2012 року № 643 йому стало відомо про те, що ОСОБА_3 вважає себе власником земельної ділянки, яка розташована на території Демидівської сільської ради, площею 18,236 га із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Позивач вказав, що на підтвердження права власності ОСОБА_3 посилається на державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ХС № 020120, виданий йому Демидівською сільською радою 30 березня 2001 року на підставі рішення ХІІ сесії сільської ради V скликання від 12 вересня 2000 року «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних часток (паїв)», що є неправдивою інформацією.

Зазначав, що на час отримання державного акта на право приватної власності на землю (30 березня 2001 року) вказане рішення Демидівської сільської ради скасовано та визнано таким, що втратило чинність.

Також позивач вказав, що рішенням ХV сесії сільської ради V скликання від 20 березня 2001 року № 66 затверджено нову схему поділу земель колективної власності, а рішенням № 68 цієї ж сесії ОСОБА_3 надано згоду на виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок в розмірі земельної частки (паю) відповідно до нової схеми поділу земель колективної власності.

Посилаючись на те, що посадові особи Демидівської сільської ради не видавали ОСОБА_3 державний акт на право приватної власності на землю і такий акт не зареєстровано у встановленому законом порядку, у зв'язку з чим відповідач не набув права власності на земельну ділянку, позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Великолепетиського районного суду Херсонської області від 20 травня 2014 року в задоволенні позову Демидівської сільської ради Великолепетиського району Херсонської області відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 22 липня 2014 року апеляційну скаргу Демидівської сільської ради Великолепетиського району Херсонської області задоволено, рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області від 20 травня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ХС № 020120, виданий головою Демидівської сільської ради народних депутатів на ім'я ОСОБА_3 про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 18,236 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Демидівської сільської ради із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 листопада 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі з підстав, встановлених п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

У січні 2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 листопада 2014 року з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме: ч. 6 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року та ст. 360-7 ЦПК України.

Відповідно до вимог статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом.

Як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права заявник посилається на:

- постанову Вищого господарського суду України від 07 листопада 2006 року, прийняту за результатами розгляду касаційної скарги на постанову Київського апеляційного господарського суду від 07 серпня 2006 року в справі за позовом про визнання договору недійсним та зобов'язання повернути майно, якою оскаржувану постанову про залишення без змін рішення господарського суду м. Києва від 14 червня 2006 року про відмову в задоволенні позовних вимог залишено без змін;

- ухвалу Верховного Суду України від 23 лютого 2011 року, постановлену за результатами розгляду касаційної скарги на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 червня 2008 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05 серпня 2008 року в справі за позовом про вселення та зустрічним позовом про поділ майна, якою оскаржувані рішення про задоволення первинних позовних вимог та про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2012 року, постановлену за результатами розгляду касаційної скарги на рішення апеляційного суду Рівненської області від 25 листопада 2009 року в справі за позовом про визнання правочинів недійсними, якою оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позову залишено без змін;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2012 року, постановлену за результатами розгляду касаційної скарги на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2012 року в справі за позовом про визнання договорів недійсними, якою оскаржувані рішення про відмову в задоволенні позову скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року, постановлену за результатами розгляду касаційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2013 року в справі за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, якою оскаржувану ухвалу апеляційного суду скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Виходячи з роз'яснень, викладених у п. 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про судову практику застосування статей 353-360 Цивільного процесуального кодексу України» (далі - Постанова), встановлений ст. 355 ЦПК України перелік підстав для подання заяви про перегляд Верховним Судом України судових рішень у цивільних справах є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Неоднакове застосування норм процесуального права не може бути підставою для подання заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України згідно з п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК.

Зі змісту наданих у приклад неоднакового застосування норм матеріального права копій ухвал судів касаційної інстанції від 23 лютого 2011 року, від 13 червня 2012 року та від 14 травня 2014 року вбачається, що судові рішення скасовано, а справу передано на новий судовий розгляд, тому посилання на ухвали судів касаційної інстанції, якими справи передано на новий судовий розгляд, не є підставою для допуску справи для перегляду Верховним Судом України, оскільки у них не викладені правові позиції щодо застосування норм матеріального права, а вони стосуються процесу доказування, встановлення фактичних обставин, що є застосуванням норм процесуального права.

За таких обставин підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права не вбачається, а тому справа за наданими у приклад неоднакового застосування норм матеріального права копіями ухвал судів касаційної інстанції від 23 лютого 2011 року, від 13 червня 2012 року та від 14 травня 2014 року не підлягає допуску до провадження Верховного Суду України.

Згідно з п. 6 Постанови під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових рішень означає, що суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ за подібних правовідносин при однаковому їх матеріально-правовому регулюванні дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків.

Проте зі змісту рішень судів касаційної інстанції від 07 листопада 2006 року та від 08 лютого 2012 року, наданих у приклад неоднакового застосування норм матеріального права, не вбачається передбаченої п. 1 ст. 355 ЦПК України підстави для перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 листопада 2014 року, оскільки у зазначених рішеннях предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і фактичні обставини справи не є тотожними у порівнянні з ухвалою суду, про перегляд якої подано заяву.

Наведені заявником доводи щодо неоднакового застосування норм матеріального права, на які посилається заявник, зводяться до його незгоди з оцінкою судом фактичних обставин справи щодо конкретного спору, а тому не можуть бути підставами згідно з вимогами п. 1 ст. 355 ЦПК України для перегляду судового рішення.

Зі змісту поданої ОСОБА_3 заяви вбачається, що заявник також просить переглянути ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 листопада 2014 року з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме: ст. 360-7 ЦПК України.

Відповідно до п. 5 Постанови встановлений ст. 355 ЦПК України перелік підстав для подання заяви про перегляд Верховним Судом України судових рішень у цивільних справах є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Неоднакове застосування норм процесуального права не може бути підставою для подання заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України відповідно до п. 1 ст. 355 ЦПК України.

Із урахуванням вищевказаного колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 листопада 2014 року Верховним Судом України.

Керуючись ст. ст. 354, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Демидівської сільської ради до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акта на право власності на землю, за заявою ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 листопада 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: О.П. Касьян

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Г.В. Юровська