АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 22-2995 Головуючий у 1-й інстанції - Антонова Н.В.
Доповідач - Пікуль А.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2015 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Невідомої Т.О.

ПобірченкоТ.І.

при секретарі Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 3 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю "Будова-центр-1", третя особа - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Цукровик", про визнання договору недійсним

та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю "Будова-центр-1", третя особа - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Цукровик", про визнання договору дійсним,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 3 листопада 2014 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю "Будова-центр-1", третя особа - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Цукровик", про визнання договору недійсним.

Суд визнав недійсним Договір про відступлення права вимоги від 23 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю "Будова-центр-1", а також вирішив питання розподілу судових витрат між сторонами.

В задоволені зустрічного позову суд відмовив.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічний позов задовольнити (а.с.211-219).

11 березня 2015 року відповідач ТОВ "Будова-центр-1" в особі директора Підгірняка В.П. подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності (а.с.248).

В суд апеляційної інстанції ОСОБА_4 та її представники не з'явились, про місце та час апеляційного розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать завірені штемпелем поштового відділення та підписом начальника відділення зв'язку зворотні повідомлення про вручення судових повісток: 5 лютого 2015 року - ОСОБА_3, 13 лютого 2015 року - ОСОБА_4 (а.с.227-228).

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність сторони відповідача ОСОБА_4, відхиливши клопотання її представника, ОСОБА_8, про відкладення розгляду справи від 10 березня 2015 року (т.2, а.с.1), оскільки вказівки на поважність причин неявки ОСОБА_8 чи іншого повноважного представника (відповідно до наявних в матеріалах справи копій чинних довіреностей, інтереси ОСОБА_4 представляють п'ять осіб) у судове засідання клопотання не містить, а посилання на необхідність подання нових доказів, не підтверджене посиланням на конкретні докази, які сторона вважає за необхідне подати на стадії апеляційного розгляду, та не підкріплюється вказівкою на причини, які унеможливлюють надання цих доказів суду у даному судовому засіданні. Водночас, за правилом ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторони, належним чином повідомленої про час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення учасників судового розгляду: представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_9, представника позивача - ОСОБА_10 та представника третьої особи - ОСОБА_11, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили суд її відхилити, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Сторони ОСОБА_5 та ОСОБА_6 24 лютого 1995 року зареєстрували шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу Серія НОМЕР_1.

23 грудня 2003 року між ОСОБА_6 та Кооперативом "Будова-Центр-1", правонаступником якого є Товариством з обмеженою відповідальністю "Будова-Центр-1", було укладено Інвестиційний договір №10, щодо здійснення інвестування в будівництво, а саме вбудовані приміщення загальною площею 775 кв. метрів, що розташовані в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Указаний Договір був укладений з відома та за згоди дружини ОСОБА_6 - ОСОБА_5, оскільки остання підтверджує в своїй позовній заяві, що про укладення такого договору їй було відомо.

Майнові права за інвестиційним договором №10 належали ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності, оскільки договір було укладено під час шлюбу та за погодженням обох з подружжя.

Доказів того, що грошові кошти, які вносилися ОСОБА_6, є особистою приватною власністю чоловіка, в розумінні ст. 57 СК України, суду не надано.

Зазначення в квитанціях прізвища, ім'я та по-батькові "Стоцький Андрій Богданович", свідчить лише про те, що вказана особа вносила до банківської установи грошові кошти особисто, тобто виступала як платник, водночас, жодним чином не підтверджує його приватне право власності на такі кошти.

13 вересня 2011 року ОСОБА_6 отримано Свідоцтво про право приватної власності на нежилі приміщення з №1 по №29, загальною площею 375,5 кв. метрів, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 (літера В).

22 вересня 2011 року між ОСОБА_6 та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Цукровик" було укладено та посвідчено нотаріально Договір купівлі-продажу вбудованих приміщень за №1-29, загальною площею 375,50 кв. метрів, що розташовані в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 (літера В).

Відповідно до заяви ОСОБА_5 від 6 липня 2011 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим та зареєстрована в реєстрі за №1999, остання надавала згоду своєму чоловіку на відчуження належного їм нерухомого майна, що розташоване за адресою м. Київ, пров. Лабораторний, 6В.

23 грудня 2008 року між ОСОБА_6 Товариством з обмеженою відповідальністю "Будова-Центр-1" та ОСОБА_4 було укладено Договір про відступлення права вимоги за Інвестиційним договором №10 від 23 грудня 2003 року.

Враховуючи суть Договору про відступлення права вимоги за Інвестиційним договором, з урахуванням вартості об'єкта інвестування, Договір від 23 грудня 2008 року є таким, що укладений стосовно цінного майна, відтак він потребує письмової згоди ОСОБА_5 на його укладення.

Договір від 23 грудня 2008 року укладений без згоди ОСОБА_5

Посилання відповідача ОСОБА_4 на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, є неспроможними, оскільки, під час судового розгляду не встановлено, що позивач була обізнана з договором від 23 грудня 2003 року в момент його укладення, відтак підстави обраховувати строк перебігу позовної давності з 24 грудня 2003 року, як про те зазначив відповідач, відсутні.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд керувався наступним.

Оскільки під час судового розгляду суд дійшов висновку про необхідність задоволення первісного позову про визнання договору від 23 грудня 2008 року недійсним, можливість задоволення зустрічного щодо визнання вказаного договору дійсним за тих же юридично значимих обставин виключається.

Як вбачається з положень ЦК України, ст. 218 та ст. 220 стосуються недодержання вимог щодо письмової форми правочину та вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, разом з тим, Договір від 23 грудня 2008 року укладений в письмовій формі та не вимагає нотаріального посвідчення, відтак відповідає вимогам ст. 218 та не підпадає під дію ст. 220.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, позивачем за зустрічним позовом обрано неналежний спосіб захисту свого права, що також виключає можливість задоволення заявлених вимог.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення первісних позовних вимог та відсутності підстав для задоволення зустрічного позову відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом проведена неправильна оцінка доказів та безпідставно, з порушенням процесуальних норм, надана перевага одним доказам над іншими та невірно застосовані до спірних правовідносин норми матеріального права., що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Всі висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги від 23 грудня 2008 року (стосовно цінного майна (майнових прав), яке є предметом спільної сумісної власності подружжя), як укладеного без згоди ОСОБА_5 (другого з подружжя), повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга представника ОСОБА_4 не містить.

Посилання апеляційної скарги на те, що при вирішенні справи районним судом не врахована встановлена ч.2 ст. 65 СК України презумпція згоди другого з подружжя на укладення договорів, є безпідставними, оскільки частиною третьою цієї статті визначено, що для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, що має місце у даному випадку, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

У цій частині районним судом правильно встановлено, що згода (у тому числі і письмова) ОСОБА_5 на укладення Договору від 23 грудня 2008 року відсутня.

Посилання апеляційної скарги на те, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги був укладений його сторонами із дотриманням вимог цивільного законодавства - ст. ст. 512, 513, ч.1 ст. 517 ЦК України, і виконаний в повному обсязі його сторонами в момент його підписання, також не можуть бути прийняті апеляційним судом, оскільки не спростовують та не впливають на правильність висновків районного суду про невідповідність положенням СК України договору щодо розпорядження спільним сумісним цінним майном (майновими правами вартістю 2 550 000 грн.) подружжя без письмової згоди другого з подружжя.

Посилання у апеляційній скарзі на відсутність згоди ОСОБА_5 на укладення ОСОБА_6 інвестиційного договору, за яким у подальшому відбулося відступлення права вимоги, не впливають на правильність висновків суду щодо недійсності оспорюваного договору, оскільки у рамках даної справи ОСОБА_6 не заявив вимоги про те, що майно - майнові права вартістю 2 550 000 грн. за інвестиційним договором, є його особистою приватною власністю, а не спільним сумісним майном подружжя.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності також не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки відповідач ОСОБА_4 помилково відраховує початок перебігу строку позовної давності від дати укладення оспорюваного договору, в той час як позивач зазначає, що ОСОБА_6 приховав від неї цей факт і про укладення договору ОСОБА_5 дізналася лише у березні 2014 року.

Доводи апеляційної скарги щодо допущеної районним судом неповноти також є безпідставними, оскільки судом першої інстанції встановлені всі обставини, які мають значення для вирішення даного спору щодо правомірності відчуження одним із подружжя спільного сумісного цінного майна (майнових прав вартістю 2 550 000 грн.).

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга відповідача не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підставдля скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.303, 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 3 листопада 2014року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Т.О. Невідома

Т.І. Побірченко