Справа № 2/331/227/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2015 року місто Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя в складі :

головуючого судді - Скользнєвої Н.Г.,

при секретарі - Постарнак М.М.,

за участю представника

позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок злочину,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок злочину.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 28 квітня 2012 року, приблизно о 19 годині 00 хвилин, ОСОБА_3, маючи намір на завдання тілесних ушкоджень, знаходячись напроти 2-го під'їзду будинку № 63 по вулиці Жуковського в м. Запоріжжі, під час раптово виниклого умислу, який з'явився на грунті сталих неприязних відносин під час мешкання в одному під'їзді, наніс їй удар кулаком лівої руки в обличчя, від якого вона впала на лавочку біля під'їзду, після чого наніс два удари кулаком в область потилиці. Внаслідок зазначених умисних дій їй були спричинені тілесні ушкодження у вигляді синця з набряком м'яких тканин в правій величній області, синця в області потилиці справа, в області потилиці ліворуч, подряпини в області лівого передпліччя, які згідно висновку експерта № 171 від 25.01.2013р., кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Вважає, що своїми умисними діями ОСОБА_3 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, яке кваліфікується як завдання умисного легкого тілесного ушкодження.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2014 року ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України з підстав, передбачених ст. 49 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження № 1-кп/331/213/14, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0003223 від 25.12.2012р. - закрито. Цивільний позов, заявлений потерпілою ОСОБА_2, про стягнення ОСОБА_3 на її користь моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. залишено без розгляду.

Внаслідок злочинних дій їй заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює у 10000,00 грн., оскільки внаслідок отримання тілесних пошкоджень від скоєного ОСОБА_3 злочину вона зазнала фізичну біль, принизив її честь та гідність, поведінка ОСОБА_3 була зухвалою, цинічною та такою, що порушила всі моральні засади, передбачені в цивілізованому громадському суспільстві, завдавши їй тілесні ушкодження на очах у сторонніх осіб, через що вона несла моральні страждання.

На підставі викладеного, просить суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн..

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі, зазначивши, що її довірителю зухвалою та цинічною поведінкою ОСОБА_3, який завдав позивачу тілесних ушкоджень були завдані моральні страждання, оскільки після отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_2 тривалий час відчувала психологічний дискомфорт, переживала душевні страждання, що в свою чергу вимагало від неї додаткових зусиль для організації та нормалізації свого життя.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні проти позовних вимог ОСОБА_2 заперечував та просив суд у їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, що позовні вимоги ОСОБА_2 ґрунтуються на ст. 1177 ЦК України та наявністю причинно-наслідкового зв'язку між начебто вчиненням злочину та завданням цим злочином моральної шкоди. Проте, приписами ч. 1 ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Вважає, що єдиним та допустимим доказом, встановленим ст. 59 ЦПК України, вчинення ним злочину по відношенню до ОСОБА_2 є обвинувальний вирок суду, який набрав законної сили, та якого по склавшимся між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 правовідносинам не існує, а тому на його думку визначена Конституцією України презумпція невинуватості ніким не спростована. Вважає посилання ОСОБА_2 на наявність ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.05.2014р. та обвинувального акту, складеного відносно нього прокурором прокуратури Жовтневого району м. Запоріжжя неспроможними, оскільки судом при ухваленні ухвали про закриття кримінального провадження відносно нього докази не досліджувались, факти щодо події злочину та наявності його вини у вчиненні зазначеного злочину не встановлювалися, а тому і не можуть бути доказами у справі про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок скоєння злочину. Надалі, зазначив, що ніякого кримінального правопорушення відносно ОСОБА_2 не скоював, але остання у зв'язку зі сталими неприязненими відносинами неодноразово зверталася до правоохоронних органів з метою притягнення його до відповідальності, де надавала різні неправдиві пояснення, а суди, неодноразово розглядаючи її скарги приватного обвинувачення, вказували на очевидну невідповідність показань ОСОБА_2 та свідків, що в свою чергу призводило до повернення зазначених скарг заявникові. Також зазначив, що ніколи провину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, по відношенню до ОСОБА_2 він не скоював, всіма можливими способами захисту, передбаченими нормами КПК України, намагався довести цю обставини, в тому числі і шляхом звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення ОСОБА_2 та її свідком ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 384 КК України.

Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, прийнявши до уваги пояснення представника позивача та відповідача, письмові заперечення відповідача, приходить до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що в провадженні СВ Жовтневого РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області перебувало кримінальне провадження № 0003223, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 грудня 2012 року відносно ОСОБА_3 за ознаками скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

За результатами проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0003223, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 грудня 2012 року за ознаками скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, прокурором прокуратури Жовтневого району м. Запоріжжя Третяк О.А. було складено обвинувальний акт та передано на розгляд до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2014 року ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України з підстав, передбачених ст. 49 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження № 1-кп/331/213/14, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0003223 від 25.12.2012р. - закрито. Цивільний позов, заявлений потерпілою ОСОБА_2 про стягнення ОСОБА_3 на її користь моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. залишено без розгляду. (а.с. 138)

Зазначена ухвала суду від 22 травня 2014 року набрала законної сили 30 травня 2014 року.

Зі змісту ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.05.2014р. ОСОБА_3 пред'явлено обвинувачення в тому, що він 28 квітня 2012 року, приблизно о 19 годині 00 хвилин, маючи намір на завдання тілесних ушкоджень, знаходячись напроти 2-го під'їзду будинку № 63 по вулиці Жуковського в м. Запоріжжі, під час раптово виниклого умислу, який з'явився на грунті сталих неприязних відносин під час мешкання в одному під'їзді, наніс ОСОБА_2 удар кулаком лівої руки в обличчя, від якого вона впала на лавочку біля під'їзду, після чого наніс два удари кулаком в область потилиці, внаслідок чого заподіяв ОСОБА_2 тілесні ушкодження у вигляді синця з набряком м'яких тканин в правій величній області, синця в області потилиця справа, в області потилиці ліворуч, подряпини в області лівого передпліччя, які згідно висновку експерта № 171 від 25.01.2013р., кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Згідно ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України,цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами , але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, захисту інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі його невизнання, або порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язків в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим та органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Позивач звернувся до суду із позовом про захист її порушеного права шляхом стягнення з ОСОБА_3 на свою користь моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн., завданої внаслідок злочину, а саме: завдання умисного легкого тілесного ушкодження, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов»язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно абзацу 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.

Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.

Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, в даному випадку предметом доказування є факт заподіяння ОСОБА_2 тілесних ушкоджень саме ОСОБА_3 та наявність його вини у скоєнні кримінального правопорушення відносно позивача, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, що в свою чергу призвело до моральних страждань потерпілою стороною.

Зазначений факт відноситься до предмету доказування, оскільки заперечується стороною відповідача.

Аналізуючи зазначений позивачем доказ, суд приходить до наступного.

Як на доказ наявності вини ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, позивач посилається на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2014 року, ухвалену за результатами розгляду кримінального провадження № 1-кп/331/213/14 відносно ОСОБА_3, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Також позивач посилається на ч. 4 ст. 61 ЦПК України, згідно якої вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Проте, суд не приймає до уваги посилання позивача на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2014 року, ухвалену за результатами розгляду кримінального провадження № 1-кп/331/213/14 відносно ОСОБА_3, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, як на доказ вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення та завдання ОСОБА_2 моральної шкоди, виходячи з наступного.

Предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завдання якої полягає у вчиненні ОСОБА_3 щодо ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовуються вимогами ст. 1177 ЦК України та наявністю причинно-наслідкового зв'язку між завданням ОСОБА_2 тілесних ушкоджень (злочину) та завданням цим злочином моральної шкоди.

Положенням ст. 8 Конституції України визначено, що норми Конституції України є нормами прямої дії і мають найвищу юридичну силу.

Принцип презумпції невинуватості закріплений ч. 2 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України та встановлює, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Крім того, принцип презумпції невинуватості закріплений у п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також у п. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини та п. 2 ст. 14 Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права.

Відповідно до норм Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, громадянин України, а також ті, хто на законних підставах перебувають на її території, реалізують право, яке надає їм Конституція України.

Крім того, ч. 1 ст. 17 КПК України закріплена презумпція невинуватості, згідно якої вина особи у вчиненні кримінального правопорушення має бути доведена саме у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, єдиним допустимим доказом того, що ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України, по відношенню до ОСОБА_2 може бути лише вирок, якого не існує, оскільки ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2014 року ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України з підстав, передбачених ст. 49 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності та кримінальне провадження № 1-кп/331/213/14, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0003223 від 25.12.2012р. - закрито.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, відшкодування моральної шкоди може здійснюватися не тільки в силу договору, але й закону.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.3 постанови "«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (п.5 Постанови).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Виходячи з того, що під час судового розгляду не встановлена сукупність доказів того, що ОСОБА_3 дійсно вчинив щодо ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, суд приходить до висновку про неможливість вирішення питання щодо визначення обсягу спричиненої моральної шкоди.

Аналізуючи перелічені норми матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази вказують на відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок злочину.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 212, 214, 215 ЦПК України, ст. 62 Конституції України, ст. 2 КК України, , п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 1 ст. ст. 11 Загальної декларації прав людини, п. 2 ст. 14 Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок злочину, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Суддя: Н.Г.Скользнєва

05.03.2015