Справа №481/1775/14-ц 19.02.2015 19.02.2015 19.02.2015
Провадження №22-ц/784/359/15
Категорія 27 Головуючий у першій інстанції - Васильченко Н.О. Доповідач апеляційного суду - Шаманська Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шаманської Н.О.,

суддів - Лівінського І.В., Данилової О.О.,

при секретарі судового засідання - Горенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без участі сторін, цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3,

ОСОБА_4

на рішення Новобугського районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2014 року, ухваленого за позовом

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

(далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»)

до

ОСОБА_3,

ОСОБА_4

про виселення,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що 2 листопада 2007 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір про іпотечний кредит № NKN1GI за умовами якого позивач надав останньому 150 000 грн. кредиту строком до 2 листопада 2017 року. В забезпечення виконання вказаного кредитного договору 2 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_4 був укладений іпотечний договір, за умовами якого останній передав в іпотеку Банку належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування будинку за цією ж адресою.

Заочним рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 15 липня 2013 року в рахунок погашення боргу за кредитним договором на цей будинок звернуто стягнення.

Посилаючись на те, що після ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач повідомив відповідачів про необхідність виселення їх з житлового будинку, однак останні відмовилися добровільно виселитися, позивач просив виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані або проживають у житловому будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2014 р. позов задоволено частково. Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі відповідачі, посилаючись на порушення прав неповнолітніх осіб, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з'явились, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, у зв'язку з чим справа розглядалася у відсутність сторін на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на підставі наступного.

Так, судом встановлено, що 2 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_3 було укладено договір про іпотечний кредит № NKN1GI, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 150 000 грн. на строк до 2 листопада 2017 року зі сплатою 15% річних за користування кредитом.

В забезпечення виконання зобов'язань за цим договором, цього ж дня між банком та майновим поручителем ОСОБА_4 був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого останній передав банку в іпотеку належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,06 га, призначену для обслуговування цього житлового будинку. (а.с. 8-10).

Відповідач ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором виконував неналежним чином, внаслідок чого, заочним рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 15 липня 2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 201 696,15 грн., звернуто стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,06 га, призначену для обслуговування цього житлового будинку, що належить відповідачу ОСОБА_4

Частиною 1 ст. 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

У ч.ч. 2 і 3 цієї ж статті законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК України.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 червня 2014 року на ім'я ОСОБА_4, як власника житлового будинку, що є предметом іпотеки, та ОСОБА_4, який проживає у цьому будинку, були направлені повідомлення (поштою з рекомендованим повідомленням) про добровільне звільнення їх з цього житлового приміщення згідно до вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» ( а.с. 15).

Однак, відповідачі до цього часу з відповідного житлового будинку добровільно не виселилися і продовжують користуватись вказаним житловим приміщенням.

За такого, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення вимог Банку та виселення відповідачів зі спірного житлового будинку.

Посилання відповідачів на порушення прав неповнолітніх, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Так, ч. 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Отже, права неповнолітніх дітей є похідними від прав батьків, або одного з них.

Крім того, з договору іпотеки вбачається що єдиним власником спірного будинку є ОСОБА_4 Неповнолітні діти ніколи не були власниками будинку, переданого в іпотеку.

До того ж, вимог про визнання іпотечного договору недійсним, у зв'язку з порушенням прав неповнолітніх дітей, сторонами не заявлялося.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити, а рішення Новобузького районного суду від 22 грудня 2014 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: