Провадження № 22-ц/783/2246/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Гацій І.І.

з участю:представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника ПАТ «ВіЕс Банк» - Шведа В.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 червня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Фольксбанк", правонаступником якого є ПАТ "ВіЕс Банк", звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на квартиру, загальною площею 51.0 кв.м., житловою площею 26.6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.04.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. та зареєстрований в реєстрі за №2281, шляхом визначеним ст. 38 Закону України "Про іпотеку", п.п. 17, 19 Іпотечного договору, а саме на підставі рішення суду шляхом продажу майна ПАТ "Фольксбанк" від свого імені будь - якій особі покупцю згідно договору купівлі - продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право ПАТ "Фольксбанк" щодо всіх повноважень продавця необхідних для здійснення такого продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог ПАТ "Фольксбанк" за кредитним договором № KF-34309 від 07.02.2005 року в розмірі 88269,54 доларів США, що за курсом НБУ станом на 07.11.2013 року становить 705538.44 грн.

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Публічним акціонерним товариством "ВіЕс Банк" за кредитним договором № KF-34309 від 07.02.2005 року в сумі 705538.44 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, шляхом визначеним ст.38 Закону України «Про іпотеку», п.п.117,19 Іпотечного договору, а саме на підставі рішення суду шляхом продажу майна Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право ПАТ "ВіЕс Банк" щодо всіх повноважень продавця необхідних для здійснення такого продажу.

Заочне рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що на момент ухвалення заочного рішення вступив в дію Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03.06.2014 року, який встановлює заборону відчуження спірного майна без згоди власника і були підстави та умови його застосування, адже спірне майно використовується як постійне місце проживання відповідача, загальна площа не перевищує 140 кв.м. для квартири та власник квартири не має зареєстрованих інших речових прав, крім житла, яке перебуває в іпотеці. З наведених підстав просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2- ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ПАТ «ВіЕс Банк» Шведа В.Я. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства.

У частині 1 ст.1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.12, ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду повинен бути зазначений і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч.1 ст.38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві.

Саме зазначеними нормами закону та положеннями договору іпотеки керувався суд першої інстанції, задовольняючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

З кредитного договору № KF-34309, укладеного 07.02.2005 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є «Фольксбанк» та ОСОБА_6, з додатків до кредитного договору, вбачається, що банк надав ОСОБА_6 кредит на суму 156000.00 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 05.02.2018 року.

Відповідно до п. 1.2 кредитного договору відповідач зобов»язувався повернути Банку основну суму кредиту частинами відповідно до графіку платежів за кредитом, що містяться у додатку №1 до кредитного договору та сплатити проценти за користування кредитом у строки та в порядку, передбачених кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № KF-34309, від 07.02.2005 року, між ВАТ «Електрон Банк» і ОСОБА_2, 10.02.2005 року, було укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець, ОСОБА_2, передала банку в іпотеку квартиру НОМЕР_1 житлового будинку АДРЕСА_1, яка складється з двох кімнат житловю площею 26.6 кв.м, кухні, загальна площа квартири 51.0 кв.м.

Відповідно п. 4 іпотечного договору за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовільнити свою вимогу за основним зобов»язанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що позичальник ОСОБА_6 не виконує зобов»язання за кредитним договором, не погашає тіло кредиту, не сплачує відсотки за користування кредитними коштами, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, що станом на 07.11.2013 року становить 88269,54 доларів США, що еквівалентно 705538,44 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту 82483.94 дол. США, що еквівалентно 659294.14 грн., заборгованість по відсотках - 5154.37 дол. США, що еквівалентно 41198.88 грн., пеня 631.23 дол. США, що еквівалентно 5045.43 грн.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що внаслідок невиконання відповідачкою, ОСОБА_2, своїх зобов'язань за кредитним договором, позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Такий висновок суду не відповідає встановленим обставинам справи, оскільки позичальником за кредитним договором є ОСОБА_6, а не ОСОБА_2, а тому висновок суду першої інстанції про те, що відповідачкою не виконуються зобов»язання за кредитним договором, є невірним і спростовується кредитним договором № KF-34309 від 07.02.2005 року, який було укладено між банком та ОСОБА_6.

А відтак, задовольнивши позовні вимоги ПАТ «ВіЕс Банк», суд першої інстанції в резолютивній частині оскаржуваного рішення невірно звернув стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості ОСОБА_7, оскільки боржником перед ПАТ «ВіЕс Банк» згідно з кредитним договором є ОСОБА_6, а тому в резолютивній частині рішення слід зазначити про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є квартира НОМЕР_1 житлового будинку АДРЕСА_1, з метою погашення заборгованості ОСОБА_6 перед ПАТ «ВіЕс Банк».

Згідно з п.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене баз згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та /або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов»язань громадянина України ( позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що вони використовуються як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

На думку колегії суддів безпідставними є доводи апелянта про те, що з врахуванням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суд повинен відмовити у задоволенні позову, оскільки мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочення виконання зобов»язань, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акту, яким є вищезгаданий Закон, а отже, мораторій не звільняє від виконання зобов»язання.

Встановлений Законом №1304-У11 мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов»язань за кредитними договорами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов»язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сім»ї і приписки, виданої ЛКП «Старий Сихів», у квартирі НОМЕР_1 житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, квартира є постійним місцем проживання відповідачки, загальна площа вказаної квартири складає 51.00 кв.м, відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, у відповідачки ОСОБА_2 не має у власності іншого житлового нерухомого майна.

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», набрав чинності 7 червня 2014 року, був чинним на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення суду, а відтак підлягав до застосування судом першої інстанції.

З врахуванням вищенаведеного, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до даних правовідносин положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», є обґрунтованими.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, прийшовши до висновку про під- ставність позову та ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, на квартиру НОМЕР_1 житлового будинку АДРЕСА_1, належну на праві власності ОСОБА_2, повинен був у резолютивній частині рішення зазначити, що рішення суду не підлягає до виконання протягом дії Закону України від 03.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 червня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «ВіЕс Банк» задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 перед Публічним акціонерним товариством "ВіЕс Банк" за кредитним договором № KF-34309 від 07.02.2005 року в сумі 705538,44 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ «Електрон Банк» правонаступником якого є ПАТ «ВіЕсБанк», 10.02.2005 року, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, належну на праві власності ОСОБА_2, застосувавши процедуру продажу квартири шляхом надання права іпотекодержателю на її продаж з початковою ціною для подальшої реалізації, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб»єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на день її продажу.

Рішення суду не підлягає до виконання протягом дії Закону України від 03.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.