Провадження № 2/344/1603/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 р. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Прокопів С.Р.

представника позивача ОСОБА_1

представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

представника Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Міського голови ОСОБА_5,

представника Департаменту комунального господарства, транспорту і зв`язку Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_3, Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Міського голови м. Івано-Франківськ, за участі третьої особи Департаменту комунального господарства, транспорту і зв`язку Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання незаконним рішень, ордеру, розпорядження, визнання недійсним договору, -

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що спірну кімнату, яка перебувала в користуванні позивачки було об`єднано із кімнатою, яку надано відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_8 і на об`єднану кімнату надано ордер відповідачам. В наступному ухвалено розпорядження про приватизацію спірної квартири та укладено договір дарування на користь доньки відповідачки. Зняття позивачки з реєстрації в спірній кімнаті здійснено у зв`язку із ухваленням заочного рішення, яке в наступному було скасовано, а провадження в справі було закрито. Тому позивачка вважає оскаржувані рішення, ордер та розпорядження незаконними, а спірний договір просила визнати недійсним.

В судовому засіданні представник позивача уточнив позов та підтримав позовну заяву, відповідно до її редакції від 30/07/2015 р. Також представник позивача надав пояснення про те, що позивачів знято з реєстрації на підставі заочного рішення суду, яке в наступному було скасовано судом, а провадження в справі закрито. Отже зняття позивача з реєстрації в спірній кімнаті в гуртожитку здійснено незаконно, оскільки в результаті таких відсутня правова підстава для такої дії. У зв`язку з тим, що позивача знято з реєстрації відповідачі звернулись із заявами про об`єднання своєї кімнати зі спірною та про приватизацію вказаних кімнат. Однак відповідачам однозначно було відомо про судове рішення, яким було встановлено право позивача на користування спірною кімнатою, яке вони не надали органу приватизації та Виконавчому комітету на час об`єднання кімнат. В такий спосіб відповідачі ввели осіб, до яких звертались в оману, на порушення прав позивача та у незаконний спосіб отримали в користування, а в наступному і приватизували кімнату, право на користування яке належить позивачу, і щодо встановлення якого існувало відповідне судове рішення. В ухвалі Апеляційного суду Івано-Франківської області про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в якості підстав для такої дії вказано на існування рішення про приватизацію та не оскарження такого рішення. Однак позивач не мав інформації про здійснення приватизації спірної кімнати, а тому не мав можливості для його оскарження. Договір дарування вчинено виключно з метою вчинення перешкод у поновленні порушеного права позивача, відчуження спірної кімнати здійснено від матері, до доньки, відповідачі і надалі проживають в спірному житлі, правочин є фіктивним, не спрямований на настання будь-яких правових наслідків, а саме відчуження здійснено на підставі договору дарування, а не оплатної передачі майна, а тому допускає витребування майна із чужого незаконного володіння. Також представник надав пояснення про те, що написання прізвищ відповідачів в оскаржуваних правовстановлюючих та правопідтверджуючих документах є лише опискою, документи видані щодо спірного об`єкту цивільних прав та на користь саме відповідачів.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3, ОСОБА_2 заперечив позов та надав суду пояснення про те, що у зв`язку із існуванням заочного рішення позивача знято з реєстрації в спірній кімнаті, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою.

В судовому засіданні представники Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради заперечили позов з тих підстав, що органам місцевого самоврядування не було відомо про судове рішення щодо незаконності захоплення відповідачами кімнати позивача, а тому вони не змогли врахувати цих обставин при реалізації відповідних повноважень.

Судом встановлено наступні обставини.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10/02/2006 р. в справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_2 про зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди в користуванні кімнатою №505 в гуртожитку по вул. Вовчинецькій №202 в м. Івано-Франківськ вказано, що судом встановлено з пояснень відповідачів, що не маючи, ні рішень, ні дозволів органів влади та ЖЕО здійснили реконструкцію суміжних кімнат, встановили зі своєї кімнати вхідний отвір у кімнату позивачки; на користь ОСОБА_7 15/02/2003 р. видано ордер на право зайняття житлової площі у гуртожитку №1 по вул. Вовчинецькій, 202, кімната №505; 17/02/2005 р. видано довідку ЖЕО-1 на підтвердження користування позивачкою спірною кімнатою, яка має статус гуртожитку; акт ЖЕО-1 від 21/02/2005 р. про самовільне зайняття кімнати позивачки; акт ЖЕО-1 від 21/02/2005 р. про те, що позивачка не проживала в спірній кімнаті через її самовільне зайняття сім`єю ОСОБА_2 Судовим рішенням встановлено, що право позивачки щодо користування спірною кімнатою виникло на законних підставах, відповідачі зайняли спірну кімнату без правових підстав. Рішенням суду зобов`язано ОСОБА_8, ОСОБА_2 не чинити позивачці перешкод у користуванні спірною кімнатою №505, відновити попередній стан кімнати №505. В судовому рішенні вказано, що рішення набрало законної сили з 11/04/2006 р., апеляційну скаргу ОСОБА_8, ОСОБА_2на рішення відхилено.

10/02/2006 р. видано виконавчий лист на виконання вказаного судового рішення.

Відповідно до довідки №2570 від 09/06/2005 р. в спірній кімнаті №505 зареєстровано ОСОБА_7 та ОСОБА_9 18/03/2003 р.

22/05/2013 р. державним виконавцем зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди позивачці у користуванні спірною кімнатою та відновити її попередній стан за рішенням від 10/02/2006 р.

13/03/2013 р. ухвалою Івано-Франківського міського суду за заявою ОСОБА_7 про видачу дубліката виконавчого листа видано дублікат виконавчого листа щодо виконання судового рішення, яке зобов`язує відповідачів не чинити перешкоди позивачці в користуванні спірною кімнатою.

21/01/2015 р. ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду скасовано забезпечення позову щодо заборони державному виконавцю виконувати рішення Івано-Франківського міського суду від 10/02/2006 р.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08/07/2015 р. відмовлено в позові ОСОБА_3 до ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції про визнання протиправними дій щодо виконавчого листа.

10/03/2006 р. ухвалено заочне рішення Івано-Франківського міського суду, яким задоволено заяву УЖКГ про визнання ОСОБА_7 та ОСОБА_9 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням №505 в будинку №202 по вул. Вовчинецькій в м. Івано-Франківськ.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11/07/2006 р. заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 10/03/2006 р. за позовом УЖКГ Івано-Франківського міськвиконкому до ОСОБА_7 про визнання такою, що втратила право на користування.

Однак відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

За обставин скасування заочного рішення у сторін відсутні правові підстави для обґрунтування власних правових позицій на основі його змісту. При цьому дії, які вчинені на підставі скасованого заочного рішення не може бути визнано такими, що здійснені із належної правової підстави.

Аналогічна правова позиція вказана в постанові Верховного Суду України від 02/09/2015 року у справі № 6-639цс15.

27/12/2006 р. позов УЖКГ Івано-Франківського міськвиконкому до ОСОБА_7 про визнання такою, що втратила право на користування залишено без розгляду.

Відповідно до витягу №4626805 право власності на кімнату в гуртожитку №506 в будинку №202 по вул. Вовчинецькій в м. Івано-Франківськ зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 10/06/2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО ОСОБА_10

28/04/2010 р. ухвалено розпорядження Міського голови м. Івано-Франківськ, яким затверджено розпорядження групи з приватизації державного житлового фонду щодо приватизації відповідачами ОСОБА_8, ОСОБА_2 спірної кімнати.

Відповідно до довідки УЖКГ №66 на березень 2010 р. в кімнаті № 506, яка складається з двох кімнат зареєстровано ОСОБА_8, ОСОБА_2

26/11/2009 р. Виконавчим комітетом ухвалено рішення №597, відповідно до якого надано дозвіл на передачу жилих приміщень №506 площею 26,4 кв.м. ОСОБА_11 на трьох осіб.

20/05/2010 р. ОСОБА_8, ОСОБА_2 підписали приватизаційні платіжні доручення.

Технічний паспорт на кімнату №506 в будинку №202 по вул. Вовчинецькій в м. Івано-Франківськ складено на дві кімнати, загальною площею 26,2 кв.м.

В квітні 2006 року УЖКГ видано довідку про те, що 29/03/2006 р. сім`ю ОСОБА_7 знято з реєстрації на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 10/03/2006 р.

В жовтні 2009 р. видано довідку №3558 про те, що ОСОБА_8, ОСОБА_2 ОСОБА_12 проживають в кімнаті №506 в будинку №202 по вул. Вовчинецькій в м. Івано-Франківськ.

26/06/2006 р. видано ордер №154 ОСОБА_11 зі складом сім`ї ОСОБА_13, ОСОБА_12 на кімнату №506 на підставі рішення Виконавчого комітету від 01/06/2006 р. №169.

01/06/2006 р. рішенням Виконавчого комітету №169 ухвалено ОСОБА_11 об`єднано кімнати №505 та №506.

10/03/2015 р. ЄРЦ видано довідку про те, що ОСОБА_14 та ОСОБА_9 зняті з реєстрації в спірній кімнаті на підставі рішення суду від 10/03/2006 р.

01/12/2014 р. ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області скасовано ухвалу Івано-Франківського міського суду від 31/10/2014 р. та задоволено заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_15 визнано таким, що не підлягає виконанню дублікат виконавчого листа в справі №2-282/2006 р. виданий 05/04/2013 р. на виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 10/02/2006 р. з тих підстав, що було ухвалено оскаржувані рішення органів місцевого самоврядування, 10/06/2013 р. посвідчено договір дарування, які не було оскаржено.

Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 10/02/2006 р. судом встановлено, що не маючи, ні рішень, ні дозволів органів влади та ЖЕО ОСОБА_8, ОСОБА_2 здійснили реконструкцію суміжних кімнат, встановили зі своєї кімнати вхідний отвір у кімнату позивачки; на користь ОСОБА_7 15/02/2003 р. видано ордер на право зайняття житлової площі у гуртожитку №1 по вул. Вовчинецькій, 202, кімната №505; 17/02/2005 р. видано довідку ЖЕО-1 на підтвердження користування позивачкою спірною кімнатою, яка має статус гуртожитку; акт ЖЕО-1 від 21/02/2005 р. про самовільне зайняття кімнати позивачки; акт ЖЕО-1 від 21/02/2005 р. про те, що позивачка не проживала в спірній кімнаті через її самовільне зайняття сім`єю ОСОБА_2 Судовим рішенням встановлено, що право позивачки щодо користування спірною кімнатою виникло на законних підставах, відповідачі зайняли спірну кімнату без правових підстав. Рішенням суду зобов`язано ОСОБА_8, ОСОБА_2 не чинити позивачці перешкод у користуванні спірною кімнатою №505, відновити попередній стан кімнати №505. В судовому рішенні вказано, що рішення набрало законної сили з 11/04/2006 р., апеляційну скаргу ОСОБА_8, ОСОБА_2 на рішення відхилено.

Відповідно до п. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В справі Європейського суду з прав людини «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 3 квітня 2008 року вказано, що сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.

Отже рішенням суду було встановлено правомірне користування позивачкою спірною кімнатою з моменту її отримання і на час ухвалення судового рішення.

В свою чергу відповідно до ст. 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду.

Отже право позивачки на користування спірною кімнатою є правомірним на підставі судового рішення та безстроковим, на підставі положень Конституції України та ЖК України.

Відповідно до п. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Так суду не було надано доказу того, що право користування позивачки спірною кімнатою припинено на основі належних на те правових підстав.

При цьому раніше судовим рішенням у спорі між цими ж сторонами вже було встановлено, що право користування спірною кімнатою позивачкою припинено на підставі самочинного захоплення її кімнати відповідачами ОСОБА_8, ОСОБА_2

Відповідно до ст. 10 ЖК України громадяни зобов'язані дбайливо використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

При цьому відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Натомість, знаючи про судове рішення, відповідно до змісту якого відповідачі були зобов`язані припинити порушення прав позивача, відновити можливість для позивача у користуванні спірною кімнатою, вони продовжили порушувати права позивача, звернулись до органів місцевого самоврядування із клопотаннями про об`єднання спірних кімнат та про їх приватизацію та не повідомили відповідні органи про існування спору щодо відповідної кімнати, про судове рішення щодо користування кімнатою.

В свою чергу об`єднання спірних кімнат та їх приватизація могли бути здійснені виключно у випадку правомірного попереднього вилучення спірної кімнати у позивача та не могли бути здійснені щодо кімнати, право на користування якою належить позивачу.

Відповідно до п. 10 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Таким чином позивачем доведено наявність правових підстав для визнання незаконними рішення про об`єднання спірних кімнат та приватизацію відповідачем кімнати позивача.

В свою чергу, оскільки приватизація спірної кімнати була незаконною, тому і правочин щодо її відчуження не може бути визнано правомірним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Так представником позивача надано суду пояснення про те, що і після вчинення оспорюваного правочину про передачу права власності третій особі відповідачі все ж продовжили володіти та користуватися спірним житлом. Особа, якій відчужено спірну квартиру перебуває в прямому родинному зв`язку із особою, яка порушила права позивача щодо користування спірним приміщенням. Вказані пояснення не були спростовані відповідачами.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В свою чергу вчинення правочину без мети створення відповідних правових наслідків та задля продовження порушення прав позивача є дією, яка суперечить актам цивільного законодавства, а тому презумпція правомірності оспорюваного правочину, встановлена в ст. 204 ЦК України, спростована позивачем.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Натомість незважаючи на ухвалене раніше судове рішення щодо визнання незаконним захоплення відповідачами кімнати позивача відповідачі не надали суду доказів на спростування позову.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено визнання права.

Так представником позивача було доведено правомірне набуття позивачем в користування спірної кімнати, безстроковість відповідного права, відсутність правових підстав для припинення права позивача на користування спірною кімнатою, незаконність дії відповідачів щодо самовільного захоплення спірної кімнати позивача.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

позов задовольнити;

визнати незаконним рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 01/06/2006 р. №169 «Про житлові питання» в частині об`єднання ОСОБА_11 кімнат №505 та №506 в одну кімнату під №506 по вул. Вовчинецька, 202 в м. Івано-Франківськ;

визнати недійсним ордер на житлову площу в гуртожитку №154 від 26/06/2006 р., виданий ОСОБА_11 на кімнату №506 (двокімнатний гуртожиток), площею 26,4 кв.м. по вул. Вовчинецька, 202 в м. Івано-Франківськ;

визнати незаконним рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 26/11/2009 р. №597 «Про житлові питання», в частині надання дозволу на передачу у власність ОСОБА_11 двокімнатного гуртожитку №506 по вул. Вовчинецька, 202 в м. Івано-Франківськ;

визнати незаконним розпорядження міського голови від 28/04/2010 р. №197-р «Про приватизацію квартир, кімнат у гуртожитках державного житлового фонду» згідно з додатками 1-4 в частині приватизації кімнати №506 в гуртожитку по вул. Вовчинецька, 202 в м. Івано-Франківськ за ОСОБА_11 та ОСОБА_13;

визнати недійсним договір дарування №371 від 10/06/2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО ОСОБА_10;

визнати за ОСОБА_7 право користування кімнатою №505 по вул. Вовчинецька, 202 в м. Івано-Франківськ.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О. Бородовський