АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/7238/14-ц Номер провадження 22-ц/786/856/15Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Мартєв С. Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2015 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі:

головуючого - МАРТЄВА С.Ю.,

суддів - ХІЛЬ Л.М., ЧІЧІЛЯ В.А.,

за участю секретаря - САМОЙЛОВОЇ М.Д.,

розглянув у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та зняття з реєстрації.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що у належній йому квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані окрім нього, його колишня дружина ОСОБА_2, син ОСОБА_4, 2008 року народження, та дочка ОСОБА_5, 2011 року народження.

Відповідачка ОСОБА_2 разом з дітьми не проживає у зазначеній квартирі з вересня 2012 року.

З цих підстав, просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою та зняти з реєстрації місця проживання.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 28 січня 2015 року позов щодо усунення перешкод у користуванні житлом задоволено, визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 у м. Полтаві, знято з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою.

В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального та процесуального права і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання підлягає задоволенню частково.

Виходячи з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального й процесуального права.

Із справи вбачається, що 14.07.07 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_6, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21 липня 2012 року.

Відповідно до договору дарування від 12.09.07 року ОСОБА_3 набуто у приватну власність квартиру АДРЕСА_2.

Станом на 10.11.14 року, окрім ОСОБА_3, у даній квартирі зареєстровані відповідачка ОСОБА_2, неповнолітні діти сторін ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_3 зазначав, що відповідачка не проживає у спірній квартирі з вересня 2012 року, тому втратила право користування житлом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

При цьому, з огляду на положення ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім'ї з власником житла та ведення спільного господарства.

Як колишній член сім'ї власника, ОСОБА_2, зокрема, у доводах апеляційної скарги, не заперечує факту свого непроживання у належній ОСОБА_3 квартирі більш ніж два роки.

Проте, у порушення ст. 60 ЦПК України, не надала до суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 після розлучення чинить перешкоди у її вселенні до квартири та проживанні.

Разом з тим, угод щодо користування житлом на платній чи безоплатній основі між сторонами не укладалось.

Таким чином, правовідносини щодо користування спірною квартирою між позивачем та відповідачем відсутні.

З урахуванням зазначеного, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання ОСОБА_2 такою, що втратили право користування жилим приміщенням, на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду щодо наявності правових підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом не спростовують.

Так, посилання апелянта на рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 листопада 2012 року та причини розірвання шлюбу, не можуть свідчити про поважність непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі понад два роки поспіль, оскільки встановлені зазначеним судовим рішенням обставини не мають преюдиційне значення при розгляді цієї справи відносно нових обставин, які мали місце після ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами.

Крім того, у справі відсутні докази вжиття ОСОБА_7 заходів для поновлення свого права на користування квартирою чи звернення до суду з позовом про вселення, яке передувало б розгляду судом цього спору.

Твердження апелянта щодо не урахування місцевим судом уточнень позовних вимог та їх фактичне не вирішення при ухваленні судом рішення, є безпідставним, оскільки у справі відсутні будь-які письмові заяви ОСОБА_3 чи представника позивача щодо уточнення позовних вимог, поданих протягом усього часу розгляду справи.

Між тим, знімаючи ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання у належній позивачу квартирі, судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, наявність судового рішення про визнання осіб таким, що втратили право користування квартирою, є самостійною підставою для зняття таких осіб із реєстраційного обліку, та окреме вирішення цього питання законодавством не передбачено.

У доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 також посилається на незаконність оскаржуваного нею рішення щодо вирішення судом питання зняття з реєстраційного обліку у квартирі, обґрунтовуючи це відсутність між сторонами спору.

За таких обставин, рішення місцевого суду у частині вирішення питання зняття відповідачки з реєстраційного обліку не може залишатися у силі, тому у цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового, яким у задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити. У решті рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстав для скасування чи зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 січня 2015 року у частині зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_3 скасувати, ухвалити у цій частині нове, яким у задоволенні зазначеної позовної вимоги відмовити.

У решті рішення місцевого суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий у справі: С.Ю. МАРТЄВ

Судді : Л.М. ХІЛЬ

В.А. ЧІЧІЛЬ

З оригіналом згідно:

суддя С.Ю. МАРТЄВ