АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 2741 /2015 р. Головуючий у 1 інстанції - Антипова Л.О.
Доповідач - Мараєва Н.Є.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2015 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Дубик Ю.Г.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 р.

в справі за поданням головного державного виконавця ВДВС

Дніпровського РУЮ у м. Києві Макаренко С.В.

про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.С., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 р. задоволено подання головного державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Макаренко С.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника.

Так, було обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання майнових зобов'язань, покладених ухвалою суду від 02.04.2014 р.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить цю ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні подання, посилаючись на незаконність даної ухвали, зокрема, що суд порушив норми цивільно-процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Постановлюючи ухвалу суд виходив з того, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов»язання за ухвалою суду від 2.04.2014 р. про затвердження мирової угоди, а тому, задовольнив подання.

Проте, із таким висновком суду погодитися не можна з таких підстав.

Так, обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилався на те, він від своїх зобов»язань за мировою угодою не ухилявся, що державний виконавець його ні про що не повідомляв, і він ніяких постанов чи повідомлень від державного виконавця не отримував.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Дніпровського районного суду від 2.04.2014 р. було затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, згідно якої відповідач визнав свої зобов»язання перед позивачем в розмірі 35 000 дол.США, що виникли внаслідок правовідносин позики згідно розписки від 9.11.2011 р., а також зобов»язався повернути ОСОБА_3 ці кошти.

Оскільки, в добровільному порядку кошти повернуті не були, то ця мирова угода була пред»явлена позивачем для стягнення у примусовому порядку.

На підставі ухвали суду від 2.04.2014 р. про затвердження мирової угоди, державним виконавцем 27.06.2014 р. було відкрито виконавче провадження та надано боржнику семиденний термін для самостійного виконання судового рішення.

Станом на 25.11.2014 р. зобов»язання боржником виконані не були, тому, державний виконавець звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов»язань за ухвалою про затвердження мирової угоди від 2.04.2014 р.

Також з матеріалів справи вбачається, що обґрунтовуючи подання державний виконавець, зокрема, посилався на те, що двічі 27.08.2014 р. та 29.08.2014 р. виходив за адресою, АДРЕСА_1, що на неодноразові дзвінки двері квартири ніхто не відчинив, про що було складено відповідні акти (а.с.117-118, 135, 136); що 17.11.2014 р. до відділу надійшла заява стягувача про передачу виконавчого документа за місцем знаходження майна боржника до ВДВС Оболонського РУЮ в м.Києві, а тому, вважає, що боржнику ОСОБА_1 було відомо про відкриття виконавчого провадження; що станом на 25.11.2014 р. судове рішення боржником не виконано.

Між тим, задовольняючи подання суд першої інстанції належним чином всіх обставин справи не перевірив.

Так, підтримуючи апеляцію в судовому засіданні, боржник та його представник посилалися на те, що ОСОБА_1 від державного виконавця ніяких документів не отримував, що в квартирі за адресою АДРЕСА_1 ніхто не проживає, що він насправді є зареєстрованим та проживає у АДРЕСА_2; що він не має ніякого майна чи коштів у Дніпровському районі м.Києва, на які може бути звернуто стягнення, а тому, згідно ч.1 ст.20 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження не може здійснюватися в Дніпровському районі м.Києва.

До того ж зазначали, що постанова про відкриття виконавчого провадження була ними оскаржена і на даний час уже скасована.

Також, обгрнутовуючи апеляційну скаргу посилалися на те, що державному виконавцю була відома належна адреса боржника (АДРЕСА_2), за якою він дійсно проживає, оскільки, державний виконавець зазначив її у поданні (а.с.117), але за цією адресою йому ніяких документів від державного виконавця не надходило, а тому, він заперечує своє ухилення від виконання зобов»язань за ухвалою про затвердження мирової угоди від 2.04.2014 р., тому, просив про задоволення апеляції.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що судом першої інстанції не було належним чином перевірено чи дійсно мало місце ухилення боржника від виконання своїх зобов»язань, що належних та допустимих доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов»язань в розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України суду надано не було.

За таких обставин судова колегія вважає, що ухвалу суду не можна визнати законною і обгрунетованою, тому, вона підлягає скасуванню, а питання - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 312-315, 317, ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 р. - скасувати і передати питання на новий розгляд до того ж суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий :

Судді: