Справа № 203/5746/15-ц
Провадження № 2/0203/1638/2015
11.12.2015 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Єдаменко С.В.,
при секретарі Заярній А.Ю.,
за участю позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса ОСОБА_3 міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,
12 жовтня 2015 року позивачка звернулись до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до приватного нотаріуса ОСОБА_3 міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_5 склали заповіт подружжя, який 30 січня 2012 року був посвідчений відповідачем. 31 березня 2012 року ОСОБА_5 помер, після чого позивачка звернулась за оформленням свідоцтва про право на спадщину. Як зясувалось, таке свідоцтво не може бути видано, оскільки спадкове майно знаходиться під забороною через складання спільного заповіту подружжя. Позивачка зазначає, що їй не було розяснені наслідки складання такого заповіту, вона не знала, що не зможе отримати свідоцтво про право на спадщину, розпорядитись своїм майном. ОСОБА_6 того, вона не знала, що після смерті чоловіка вона не зможе змінити заповіт в частині, що стосується її частини майна. У звязку з наведеним позивачка просить визнати заповіт недійсним, як такий, що складений під впливом помилки.
В судовому засідання представник позивачки підтримав позов, вказував, що нотаріусом було неправомірно розяснено позивачці зміст ст. 1254 Цивільного кодексу України, що передбачає право особи у будь-який час скасувати чи змінити складений нею заповіт, що й спричинило помилку позивачці у правових наслідках вчинених нею дій.
Позивачка в судовому засіданні підтримала доводи свого представника.
Від вимоги позовної заяви про допит позивачки як свідка позивач та її представник в судовому засіданні відмовились.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин суд вважає за можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог ОСОБА_7 8 Розділу ІІІ ЦПК України (а.с.а.с.45, 52-53).
Вислухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
30 січня 2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 склали спільний заповіт подружжя, який було посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_3 міського нотаріального округу ОСОБА_4 Згідно заповіту ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заповіли належне їм по праву спільної сумісної власності майно квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку на території садового товариства «Узлісся» Орлівщинської сільської ради Дніпропетровської області ОСОБА_6 (а.с. 6).
Заповіт було зареєстровано в Спадковому реєстрі 30 січня 2012 року за № 52357570, що підтверджується витягом № березня 2012 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого відділом державної реєстрації смерті ОСОБА_3 міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 02 квітня 2012 року серії І-КИ № 451611 (а.с. 7 на зв.)
Згідно відповіді Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 01 жовтня 2015 року за № 915/01-16 видача свідоцтва про право на спадщину позивачці після смерті її чоловіка є неможливою, оскільки на спадкове майно накладено заборону відповідно до ч. 4 ст. 1243 Цивільного кодексу України, оскільки воно є предметом спільного заповіту подружжя.
Від заявленого у позовній заяві клопотання про витребування від Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори спадкової справи після смерті ОСОБА_5 позивачка та її представник в судовому засіданні відмовились.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд виходить з наступного.
Згідно ст. 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Згідно ст. 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до ст. 1243 Цивільного кодексу України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. У разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя.
Як зазначено в абз. 9 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.
Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований не реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно абз. 1 п. 17 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача.
Суд виходить з того, що один із заповідачів помер, а інший (позивачка) внаслідок цього втратила можливість скасувати чи змінити спільний заповіт подружжя, розпорядитись майном, тому позивачка може предявити позов про визнання заповіту недійсним.
Водночас, вирішуючи питання щодо належності відповідача приватного нотаріуса ОСОБА_3 міського нотаріального округу ОСОБА_4 суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат це система органів і посадових осіб, на які покладено обовязок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
При вирішенні справ, які стосуються оспорювання прав і обовязків сторін, набутих на підставі вчинених нотаріальних дій посвідчення договорів, угод (крім справ за скаргами на нотаріальні дії чи відмову в їх вчиненні), нотаріуси в розумінні статей 30, 34, 35 ЦПК не є особами, прав і обовязків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення.
Згідно абз. 4 п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі.
Згідно абз. 1, 2 п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.
Хоча позивачка і посилається на неправомірність дій приватного нотаріуса ОСОБА_3 міського нотаріального округу ОСОБА_4, предметом позову є не визнання дій нотаріуса неправомірними чи зобовязання його вчинити дії, а визнання заповіту недійсним, за якими нотаріус не набуває жодних прав та обовязків і не має особистої заінтересованості.
З метою сприяння у реалізації прав позивачки в порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України було розяснено право на заміну первісного відповідача належним відповідачем або про залучення співвідповідача. Представник позивача не погоджувався із заміною відповідача чи залученням іншого відповідача, заперечував проти залучення як третьої особи без самостійних вимог спадкоємця за заповітом, в інтересах якого накладено заборону на нерухоме майно, що є предметом заповіту.
ОСОБА_6 того, суд враховує, що представником позивачки був адвокат, що забезпечувало їй відповідний рівень правової допомоги.
У звязку з викладеним у задоволенні позову слід відмовити, оскільки він був предявлений до неналежного відповідача.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України суд приходить до висновку, що у звязку з відмовою у позові судові витрати покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. 1 Закону України «Про нотаріат», ст.ст. 15, 203, 204, 215, 1217, 1223, 1233, 1243 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд,
У задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса ОСОБА_3 міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. ст. 223, 233 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його ухвалення. У разі, якщо рішення було ухвалене без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення також може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Повний текст рішення складено 16.12.2015 р.
Суддя С.В. Єдаменко