Справа № 161/7614/15-ц
Провадження № 2/161/2677/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

23 вересня 2015 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді-Подзірова А.О., при секретарі - Кубяк О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и в :

позивач звернулась з позовом до відповідачів про визнання недійсним дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання недійсним договору дарування.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником 1/3 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Окрім того, позивач прийняла спадщину на 1/3 частини квартири, після смерті ОСОБА_4, що вбачається з рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.04.2013 року у справі № 0308/13606/12.

На даний об'єкт нерухомого майна претендує і ОСОБА_2, яка незаконним шляхом отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме - 2/3 частки квартири, а також його дублікат. Крім того, позивач дізналася про те, що ОСОБА_2, шляхом укладення договору дарування, передала у власність ОСОБА_3 - 2/3 частини вищезазначеної квартири. Договір дарування було укладено 27.01.2012 року, а зареєстровано лише 16.02.2015 року.

За договором дарування дарувальник ОСОБА_2 передала в дар 2/3 частки квартири АДРЕСА_1. Для укладення даного договору ОСОБА_2 пред'явила дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.01.2012 року.

Як вбачається із вищевказаного рішення суду від 29.04.2013 року, на даний час свідоцтво про право на спадщину на 2/3 квартири, на підставі якого у відповідача виникло право власності на частку квартири в АДРЕСА_1 визнано недійсним.

Дані обставини підтверджуються рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.04.2013 року, ухвалою апеляційного суду Волинської області від 24.07.2013 року та ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 23.10.2013 року.

Оскільки ОСОБА_2, шляхом укладення договору дарування, передала майно, яке фактично належить позивачу у власність ОСОБА_3, вважає що такі дії порушують права позивача як власника і вимушена звернутись за захистом до суду.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просить суд, визнати недійсним дублікат свідоцтва про право на спадщину від 20.01.2012 року та визнати договір дарування укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3. від 27.01.2012 року (зареєстрований 16.02.2015 року) недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину. Стягнути солідарно з відповідачів на її користь витрати, пов'язанні із оголошенням у пресі у розмірі 343 грн.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися з невідомих суду причин, хоча належним чином були повідомлена про час та місце розгляду справи, що підтверджується розміщеним оголошенням в пресі.

За погодженням позивача та представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1. є власником 1/3 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло.

Крім того, вона прийняла спадщину на вищезазначеної 1/3 частини квартири, після смерті - ОСОБА_4, що вбачається з рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.04.2013 року.

Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого майна від 07.09.2015 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване: на 1/3 частку за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 18.11.1994 року та на 2/3 частки за ОСОБА_3 на підставі договору дарування, серії та номер НОМЕР_1, виданого 27.01.2012 року приватним нотаріусом І.В. Спірна, дата державної реєстрації - 16.02.2015 року (а.с. 71-73).

З пояснень позивача та його представника в судовому засіданні вбачається, що 27.01.2012 року ОСОБА_2 за договором дарування передала в дар 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 Для укладення вказаного договору ОСОБА_2 нотаріусу пред'явила дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.01.2012 року, вказаний договор дарування був зареєстрований 16.02.2015 року, що узгоджується з інформацією в довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 71-73).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.04.2013 року, ухвалою апеляційного суду Волинської області від 24.07.2013 року та ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 23.10.2013 року, свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27.12.2002 року ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 визнано недійсним. Рішення набрало законної сили (а.с. 54-61).

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальних) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмові формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. з ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Таким чином, враховуючи викладене та те, що рішення суду набрало законної сили, яким визнано недійсним свідоцтво на спадщину за законом на 2/3 частки квартири по АДРЕСА_1, суд приходить до висновку, що слід також визнати недійсним і його дублікат та правочин на підставі якого він був вчинений - а саме - договір дарування укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 27.01.2012 року та застосувати наслідки недійсності правочину.

За таких обставин, суд вважає доцільним задовольнити уточнені позовні вимоги позивача повністю.

Крім того з відповідачів підлягає стягненню судовий збір на користь Держави та судові витрати на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 3, 11, 15, 61, 88, 118, 119, 120 ЦПК України, ст.. 79,84, 88, 203, 215, 216, 236, 317, 334, 717, 719 Цивільного кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

уточнений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання недійсним договору дарування - задовольнити.

Визнати недійсним дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.01.2012 року на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1

Визнати Договір дарування укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 27.01.2012 року недійсним.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові витрати у розмирі 343 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмирі по 243,60 грн. з кожної, а всього 487,20 грн..

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя

Луцького міськрайонного суду

Волинської області А.О. Подзіров