Справа №601/102/15-ц
Провадження № 2/601/139/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2015 року Кременецький районний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Зембри Є.Й.,

за участю секретаря Логвинюк Т.С.,

адвоката Денисюка С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, інтереси якої в судовому засіданні представляє ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, де третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виступає приватний нотаріус Кременецького районного нотаріального округу Михайлова Галина Василівна про визнання договору дарування удаваним, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивачки ОСОБА_3 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві.

Вона також пояснила, що укладення договору дарування не відповідає обставинам на час укладення правочину, оскільки житловий будинок був придбаний за спільні кошти подружжя, а не був отриманий чоловіком у дар.

Представник позивачки також пояснила, що в 2014 році позивачка дізналася про те, що у 2000 році між відповідачами був укладений не договір купівлі-продажу житлового будинку, а договір дарування, а також те, що укладення такого правочину позбавляє позивачку права на частку у майні, яке насправді належить до спільного сумісного майна подружжя.

Відповідач ОСОБА_4 заявлені позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивачка по справі - його колишня дружина з першого дня укладення правочину знала, що був укладений саме договір дарування, а не договір купівлі-продажу житлового будинку.

Він також пояснив, що заплатив відповідачці ОСОБА_5 за житловий будинок власні, зароблені ним за кордоном, перебуваючи в шлюбі з відповідачкою, грошові кошти в сумі 1500 доларів США, а також те, що купляв хату для сім'ї.

Відповідачка ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що фактично з нею про продаж житлового будинку домовлялася мати відповідача ОСОБА_7, а також те, що дійсно відповідач разом із своєю матір'ю принесли їй грошові кошти за житловий будинок в сумі 1500 доларів США і запропонували укласти договір дарування, на що вона погодилась, оскільки для неї це не мало значення, так як ОСОБА_4 оплачував всі витрати по реальній купівлі будинку і жодні витрати її не цікавили.

Третя особа Михайлова Г.В. позовні вимоги не визнала та пояснила, що відповідачі сказали, що хочуть укласти договір дарування житлового будинку, а про те, що відповідач ОСОБА_4 заплатив грошові кошти за будинок вона не знала.

Вона також пояснила, що різниця в оподаткуванні договору купівлі-продажу та договору дарування на час укладення правочину була не значною.

Свідок із сторони позивачки ОСОБА_8, яка є матір'ю позивачки, в судовому засіданні пояснила, що житловий будинок був придбаний за грошові кошти, а тому вважала, що був укладений саме договір купівлі-продажу, а не договір дарування.

Свідки із сторони відповідача ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснили, що ввечері після того як відповідач ОСОБА_4 приїхав від нотаріуса, то в присутності своєї бувшої дружини останній показував документи, а саме договір дарування на житловий будинок, а не договір купівлі-продажу.

Крім цього, свідок ОСОБА_11 пояснив, що був присутнім перед тим, як ОСОБА_4 збирався з матір'ю до нотаріуса і чув розмову, що будуть укладати договір дарування, оскільки це зменшить сплату податків за вчинений правочин.

Суд, заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Як вбачається з рішення Кременецького районного суду від 13 вересня 2013 року позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 перебували у шлюбі в період з 14 жовтня 1994 року по 13 вересня 2013 року.

18 вересня 2000 року приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Михайловою Г.В. посвідчено договір дарування, згідно якого відповідачка ОСОБА_5 подарувала відповідачу ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно розписки 18 вересня 2000 року відповідачка ОСОБА_5 отримала грошові кошти в сумі 1500 доларів США за житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 від відповідача ОСОБА_4 в присутності його матері ОСОБА_7

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України ( в редакції, чинній на час придбання нерухомого майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до статті 23 Кодексу про шлюб та сім'ю України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угоди одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Відповідно до статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

При придбанні будинку відповідач ОСОБА_4 не зробив заяви в нотаріальній конторі про те, що хоче придбати будинок за власні кошти, а пішов іншим шляхом, укриваючи нібито договором дарування фактично покупку будинку, оскільки достовірно встановлено, що за придбаний будинок відповідач передав продавцю грошові кошти в розмірі 1500 доларів США.

Як вбачається з матеріалів справи предметом позову є удаваність договору дарування від 18 вересня 2000 року. Представник позивачки вказує на приховування за договором дарування договору купівлі-продажу житлового будинку, та заперечує таким чином перехід спірного будинку у особисту власність відповідача ОСОБА_4

Відповідно до статті 58 ЦК УРСР (1963 р.), чинного на час виникнення спірних правовідносин, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

В свою чергу відповідач, який заперечує позов, в силу частини 3 статті 10, частин 1, 4 статті 60 ЦПК України, повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Відповідно до статті 224 та частини 1 статті 243 Цивільного кодексу УРСР (1963 р.) за договором дарування одна сторона передає другій стороні безоплатно майно у власність. А за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

В судовому засіданні встановлено, що фактично житловий будинок було придбано за грошові кошти в сумі 1500 доларів США, що в судовому засіданні підтвердили відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Відповідачка ОСОБА_5 в судовому засіданні показала, що всі домовленості про продаж житлового будинку з нею вела мати відповідача ОСОБА_7, а гроші вона отримала від відповідача ОСОБА_4, про що нею було надано розписку.

Таким чином, сторони договору фактично уклали договір купівлі-продажу, приховавши його за договором дарування.

Слід зазначити, що адвокат ОСОБА_1 під час судових дебатів просив в задоволенні позову відмовити у зв'язку з закінченням строків позовної давності, однак не подав з цього приводу належно оформленої заяви, а тому дана пропозиція задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Крім цього відповідно до частини 2 статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Як встановлено, від відповідачів письмових заяв протягом судового розгляду про застосування строків позовної давності не поступало, а тому підстави для відмови у задоволенні позову відсутні.

На підставі наведеного, керуючись статтями 10, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, статтями 22-24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, статтями 58, 224, 243 Цивільного кодексу УРСР, статтею 267 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити.

Визнати договір дарування, що укладений 18 вересня 2000 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Михайловою Галиною Василівною та зареєстрований в реєстрі за №487 удаваним, визнавши вказаний правочин договором купівлі-продажу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Тернопільської області через Кременецький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: