Провадження № 2/344/1397/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 р. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Прокопів С.Р.

позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ТОВ «Галицька марка» про визнання нікчемним договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, -

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що 22/01/2008 р. між ОСОБА_3 та ТОВ «Галицька марка» підписано договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру на 6-му поверсі за проектним №8 в межах вулиць Бельведерська-Пилипа ОСОБА_5, ОСОБА_6 в м. Івано-Франківськ, яку в наступному ОСОБА_7 передав від імені ТОВ «Галицька марка». Державну реєстрацію прав на нерухомість за ОСОБА_3 не було зареєстровано. В наступному право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ТОВ «Галицька марка», яка 31/07/2013 р. відчужила квартиру ОСОБА_8, яка в свою чергу 29/08/2013 р. відчужила її позивачеві. Квартира не була завершена, позивач витратив грошові кошти для ремонту в ній. Позивач просив суд визнати спірний договір нікчемним з тих підстав, що документи ОСОБА_3 є підробленими, грошові кошти ТОВ «Галицька марка» на оплату квартири не надходили.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов з підстав, що в ньому зазначені.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 заперечив позов з тих підстав, що не вказані підстави нікчемності правочину, ОСОБА_3 сплатила грошові кошти, звернулась до реєстраційної служби, але майно було зареєстровано на ТОВ «Галицька марка», а потім відчужено.

В судовому засіданні представник ТОВ «Галицька марка» визнала позов та надала пояснення про те, що ОСОБА_7 не був уповноважений на відчуження квартири, оскільки рішення про відчуження майна, яке представник позивача відносить до прибутку, відчужується за рішення вищого органу управління, висновком експерта встановлено, що відтиск печатки на договорі здійснений не раніше 2011 року, грошові кошти від ОСОБА_3 на рахунки, в касу ТОВ «Галицька марка» не надходили, оплата не зараховувалась, документ про оплату не видавався.

Судом встановлено наступні обставини.

22/01/2008 р. складено договір між ОСОБА_3 та ТОВ «Галицька марка», від імені якої його підписав ОСОБА_7, відповідно до п. 1.1. якого сторони домовились, що ТОВ «Галицька марка» передає ОСОБА_3 майнове право вимоги передачі у власність новозбудованої однокімнатної квартири на 6 поверсі, загальною площею 48,61 кв.м.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №8640445 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1, загальна площа 45,3 кв.м.

Відповідно до заяви представника ТОВ «Галицька марка» до Прокуратури м. Івано-Франківськ було повідомлено про те, що печатка ТОВ «Галицька марка» вилучена ОСОБА_9 без згоди ТОВ «Галицька марка», грошові кошти від ОСОБА_3 до ТОВ «Галицька марка» не надходили.

Відповідно до листа ПАТ «Акціонерний банк «Експрес банк» з 01/07/2007 р. по 01/04/2013 р. не надходили грошові кошти на оплату спірної квартири від ОСОБА_3 на рахунок у вказаній фінансовій установі.

29/07/2013 р. державним реєстратором відмовлено у реєстрації прав ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2.

17/01/2013 р. видано довідку про оплату ОСОБА_3 за квартиру №20 по вул. за проектним номером 8 по вул. Пилипа Орлика в м. Івано-Франківськ. У вказаній довідці відсутня інформація щодо ідентифікації осіб, які її видали і підписали в якості директора і головного бухгалтера ТОВ «Галицька марка».

21/01/2013 р. складено акт здавання-приймання житлових приміщень щодо передачі від ТОВ «Галицька марка» до ОСОБА_3 квартири №20 на шостому поверсі за проектним №8 по вул. Короля Данила - ОСОБА_5 Бельведерська.

Відповідно до витягу від 21/01/2013 р. вказано, що ОСОБА_3 входить до переліку інвесторів, які взяли участь в інвестуванні та фінансуванні об`єкта будівництва за проектним номером 8 по вул. Короля Данила - ОСОБА_5 Бельведерська.

В судовому засіданні представник ТОВ «Галицька марка» надала пояснення про те, що ОСОБА_7 не був уповноважений здійснити відчуження спірної квартири, оскільки відповідно до розділу 6 статуту ТОВ «Галицька марка» до компетенції загальних зборів товариства віднесено розподіл прибутку.

Відповідно до висновку експерта №633/14-22 від 01/07/2014 р. відтиски печатки в договорі від 22/01/2008 р. між ОСОБА_3 та ТОВ «Галицька марка» нанесено не 22/01/2008 р.; їх нанесено не раніше ніж 2 вересня 2011 року.

В судовому засіданні сторони не заперечували обставину про те, що придбана позивачем квартира і квартира, щодо якої було складено спірний договір за участі ОСОБА_3 є однією і тією ж квартирою.

Так, відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до наданої представником ОСОБА_3 копії витягу із переліку інвесторів, які взяли участь в інвестуванні та фінансуванні будівництва спірної квартири під проектним номером 8 та змісту договору купівлі-продажу прав вимоги передачі права збудованої в майбутньому квартири в збудованому в майбутньому будинку відносини між ОСОБА_3 та ТОВ «Галицька марка» були щодо інвестування в житлове будівництво квартири, яка буде створена в майбутньому.

Відповідно до постанов Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 квітня 2013 р. у справі № 6-21цс13; від 12 червня 2013 року у справі № 6-45цс13 майнове право щодо об`єкта житлового інвестування може бути визнано виключно за умов доведення факту сплати грошових коштів в рахунок придбання відповідного майнового права.

Так, відповідно до п. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник не надали суду доказу того, що на її користь ТОВ «Галицька марка» видала платіжний документ, вказаний в ст. 545 ЦК України. При цьому надана представником ОСОБА_3 копія довідки заперечується представником ТОВ «Галицька марка», з тих підстав, що в довідці не зазначено осіб, які її видали, будь-які грошові кошти від ОСОБА_3 до ТОВ «Галицька марка» в будь-який спосіб не надходили, ОСОБА_7 ТОВ «Галицька марка» не визнає своїм представником, не визнають факту укладення договору з ОСОБА_3

Разом з цим відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до на припущенні засновано пояснення представника ОСОБА_3, що спірну довідку про оплату за спірним договором видало ТОВ «Галицька марка».

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 21 листопада 2012 року розглянув справу № 6-101 цс 12, при розгляді якої зробив правовий висновок, відповідно до якого участь особи у будівництві багатоквартирного будинку з метою набуття права власності на квартиру в ньому не є інвестицією в розумінні Закону України «Про інвестиційну діяльність» і у разі виникнення спору щодо виконання зобов`язань за договором про таку участь у будівництві зазначений Закон не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.

В судовому засіданні представник ТОВ «Галицька марка» надала пояснення про те, що оскаржувані дії ОСОБА_7 товариством не були визнані, будь-якого договору із ОСОБА_3 не було укладено, будь-яких дій щодо цього не було схвалено, грошових коштів не було отримано, натомість подано заяву про вчинення злочину.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В ст. 207 ЦК України вказано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Так, суду не надано доказу того, що загальні збори ТОВ «Галицька марка» уповноважили будь-кого, в тому числі і ОСОБА_7 на вчинення з ОСОБА_3 правочину щодо відчуження їй квартири чи майнових прав на квартиру, яку було збудовано в результаті підприємницької діяльності підприємницького товариства. За цим обставин квартира або майнові права на неї, відповідно до ст. 79, п. 5 ст. 87 ГК України є прибутком ТОВ «Галицька марка», питання щодо розподілу і відчуження якого відповідно до розділу 6 статуту ТОВ «Галицька марка» вирішується загальними зборами ТОВ «Галицька марка».

Відповідно до ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.

Суду не надано доказу того, що загальні збори ТОВ «Галицька марка» уповноважили будь-кого на вчинення спірного правочину з ОСОБА_3 щодо відчуження майна, майнових прав на майно, що складають прибуток підприємства в результаті його підприємницької діяльності.

Відповідно до ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є майно, майнові права.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до п. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до п. 2 ст. 228 ЦК України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до п. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, незаконне заволодіння майном.

Крім цього в ст. 41 Конституції України вказано, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Так само встановлена цивільним законодавством заборона укладати спірний правочин є порушенням публічного порядку, що є системою відносин, врегульованих нормами права і є самостійною підставою нікчемності правочину.

При цьому отримання будь-якого майна за забороненими законом договорами є незаконним отриманням майна.

Разом з цим за положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (нікчемний правочин).

В п. 2 ст. 215 ЦК України вказано, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Укладення договору всупереч заборони в законі укладати такий договір не може бути визнано в якості легітимної підприємницької діяльності.

В рішенні Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 07 вересня 2011 року вказано, що за вказаних обставин визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Місцевий суд встановивши, що оспорюваний договір є нікчемним, внаслідок того, що його недійсність передбачена законом, дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення цієї вимоги позивача, а повинен був лише обмежитись констатацією цього факту. Проголошення в резолютивній частині судового рішення резолюції про нікчемність спірного договору не здійснюється, оскільки нікчемність договору встановлена законом.

Крім цього відповідно до рішення Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 03 серпня 2011 спірний договір також не може бути визнаний дійсним судом.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України та Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ, які були неоноразово та послідовно висловлені в їх рішеннях не може бути визнано дійсним нікчемний договір купівлі-продажу нерухомої речі.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Таким чином спірний договір є нікчемним, а тому правовий захист відносинам з нього не надається, оскільки відповідно до п. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Таким наслідком нікчемності правочину є відсутність правового захисту спірних відносин сторін, неможливість для суду зобов`язати будь-яку сторону здійснити його виконання повністю або окремих положень.

Відповідно до п. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

В п. 1 ст. 210 ЦК України вказано, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень » державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вказано, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже до моменту реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна держава не визнає права на спірне майно за ОСОБА_3

В свою чергу в ст. 388 ЦК України, яка передбачає право на віндикаційний позов вказано, що, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених у вказаній статті.

В ст. 331 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Віндикаційний позов може бути подано тільки неволодіючим власником майна.

За цих обставин відсутні правові підстави для самостійного застосування судом будь-яких наслідків нікчемності оспорюваного правочину.

Відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Тому усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ТОВ «Галицька марка» про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, укладений між ОСОБА_3 та ТзОВ «Галицька марка» від 22/01/2008 р., відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О. Бородовський