АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/734/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Сенюта В.О.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Калініній Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка подана їх представниками ОСОБА_5, ОСОБА_6, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 вересня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договорами позики,

встановила:

В квітні 2013 року позивач ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення сум боргу за договорами позики, просив стягнути з відповідачів по 641 667 грн. з кожного.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 вересня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто на користь ОСОБА_7 з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 641 667 грн., з ОСОБА_3 - грошові кошти у розмірі 641 667 грн., з ОСОБА_4 - грошові кошти у розмірі 641 667 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 сплачений ним судовий збір по 1147 грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_2, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказували, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 26.02.2014 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 травня 2013 року - скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_8, ЗАТ «Компанія «Базис-Реєстр», треті особи: ОСОБА_9, ПрАТ «Всеукраїнський депозитарій цінних паперів» про визнання недійсними договорів позики та застави - відмовлено. Зазначеним рішенням встановлено, що з матеріалів справи, зокрема, з п.3.1 договорів позики вбачається, що позикодавець ОСОБА_8 зобов'язався надати позику протягом десяти робочих днів з моменту підписання цих договорів. Однак, кошти ним не були передані ні в день їх підписання, ні протягом десяти робочих днів з моменту підписання угод.

Крім того, у вказаному рішенні апеляційний суд зазначив, що заявивши вимогу про визнання договорів позики та застави такими, що не мають юридичних наслідків та не підлягають виконанню, позивачі обрали невірний шлях захисту своїх порушених прав, оскільки такого способу захисту порушеного права сторони у договорі, як визнання договору таким, що не має юридичних наслідків, чинним цивільним законодавством не передбачено. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків. Ця обставина не потребує окремого встановлення її судовим рішенням.

Також, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 грудня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 квітня 2010 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2012 року у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_9 про визнання права на предмет застави - відмовлено.

Зазначеними судовими рішеннями встановлений факт, про те що кошти за договорами позики не передавались, а отже у відповідності до ч. 2 ст. 1046ЦК України договори позики є неукладеними.

Апелянти вказують, що суд першої інстанції взагалі не навів у своєму рішенні мотивів та обґрунтувань, якими він керувався, не приймаючи до уваги факти, встановлені для спірних правовідносин в мотивувальних частинах пов'язаних судових рішень, що є порушенням ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Посилались на те, що судом першої інстанції залишені поза увагою доводи відповідачів щодо нікчемності укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 договору про відступлення права вимоги від 05 лютого 2013 року, а також, та обставина, що відповідачів не було повідомлено про відступлення права вимоги на користь позивача.

В судовому засіданні апелянти ОСОБА_2, ОСОБА_4 і представник ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити; представник позивача ОСОБА_10 вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_7 свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до договору позики № 1 від 29.01.2008 року, укладеного між ОСОБА_8 та позичальником ОСОБА_4, останній отримав грошові кошти у сумі 641667 грн. На підтвердження виконання зобов'язань позичальником ОСОБА_4 сторонами було укладено договір застави цінних паперів № 1 від 29.01.2008 року.

За договором застави № 1 від 29.01.2008 року предметом застави є цінні папери - прості іменні акції, емітент ВАТ «Іванківрибсільгосп», кількість 1 141 107 одиниць, номінальною вартістю 0,25 грн., сумарною вартістю за номіналом 285 276 грн. 75 коп., загальною заставною вартістю за погодженням сторін 641 667 грн.

Відповідно до договору позики № 2 від 29.01.2008 року, укладеного між ОСОБА_8 та позичальником ОСОБА_2, останній отримав грошові кошти у розмірі 641667 грн. На підтвердження виконання зобов'язань позичальником ОСОБА_2, сторонами було укладено договір застави цінних паперів за № 2 від 29.01.2008 року, предметом якого є цінні папери - прості іменні акції, емітент ВАТ «Іванківрибсільгосп», кількість 4905 одиниць, номінальною вартістю 0,25 грн., сумарною вартістю за номіналом 1226 грн., загальною заставною вартістю за погодженням сторін 641 667 грн.

За договором позики № 3 від 29.01.2008 року укладеним між ОСОБА_8 та позичальником ОСОБА_11, в особі ОСОБА_2, останній отримав грошові кошти в розмірі 641667 грн. На підтвердження вказаного зобов'язання ОСОБА_11 в особі ОСОБА_2, сторонами було укладено договір застави цінних паперів за № 3 від 29.01.2008 року. За договором застави № 3 від 29.01.2008 року, предметом застави - цінні папери - прості іменні акції, емітент ВАТ «Іванківрибсільгосп», кількість 1 124 793 одиниць, номінальною вартістю 0,25 грн., сумарною вартістю за номіналом 281 198 грн. 25 коп., загальною заставною вартістю за погодженням сторін 641 667 грн.

Таким чином, за вказаними договорами позики відповідачі отримали по 641 667 грн., що в загальному складає 1925001 грн.

Спадкоємцем померлого боржника ОСОБА_11 є його дружина ОСОБА_3, яка є його правонаступником.

19 та 20 лютого 2008 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було укладено договори уступки права вимоги, а 05 лютого 2013 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_9 було укладено договір про заміну кредитора у зобов'язанні. Станом на день звернення до суду, відповідачі свої договірні зобов'язання не виконали, грошові кошти не повернули, предмет застави не переоформили.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вважав встановленим, що 29 січня 2008 року між позикодавцем ОСОБА_8 та з кожним із позичальників - ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_11 було укладено договори позики № 1,2 ,3 на суму 641 667 грн. кожний.

З метою забезпечення виконання всіх зобов'язань кожен із позичальників уклав окремий договір застави цінних паперів, за яким передав у заставу акції, емітентом яких є ВАТ «Іванківрибсільгосп».

19 та 20 лютого 2008 року позикодавець ОСОБА_8 уклав договори про уступку права вимоги виконання зобов'язань по вищевказаних договорах позики, за яким новим кредитором став ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер позичальник ОСОБА_13, єдиною спадкоємицею прав та обов'язків якого є його дружина - відповідач ОСОБА_3

05 лютого 2013 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 було укладено договір про заміну кредитора у зобов'язанні, за умов якого ОСОБА_9 відступає, а ОСОБА_7 приймає на себе право вимоги виконання зобов'язань на загальну суму 1 925 001 грн., по договорах позики №№ 1-3 від 29.01.2008 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами склались правовідносини позики, що регулюються ст. 1046 ЦК України, і відповідачі, отримавши грошові кошти у позику, не повернули їх.

Умовами договорів позики та договору про заміну кредитора у зобов'язанні передбачено, що термін дії договору триває до повного виконання боржниками своїх зобов'язань за договорами позики. Відповідачам було відомо про заміну первісного кредитора на нового, про що свідчить рішення Обухівського районного суду Київської області від 13.05.2013 року.

Доводи представника відповідача ОСОБА_4 про те, що договори позики мали безгрошовий характер, судом першої інстанції не прийнято до уваги та зазначено, що ця обставина спростовується рішенням Апеляційного суду Київської області від 26 лютого 2014 року, яке набуло законної сили та не було оскаржене до касаційної інстанції.

Отже, задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив зі змісту договорів позики, з урахуванням договорів застави цінних паперів, укладених на забезпечення виконання зобов'язань заставодавців за договорами позики, та вважав встановленим, що договори позики є укладеними, а відтак - позичальники та спадкоємець позичальника ОСОБА_11 зобов'язані сплатити на користь нового кредитора грошові кошти в розмірі по 641 667 грн. кожний.

Однак погодитись із висновками суду першої інстанції неможливо, оскільки такі висновки не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального права, що, враховуючи положення ст. 309 ЦПК України, дає суду апеляційної інстанції підстави для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається зі змісту кожного з договорів позики від 29 січня 2008 року ( № 1 - з ОСОБА_4, № 2 - з ОСОБА_2, № 3 - з ОСОБА_11.), позикодавець ОСОБА_14 в порядку та на умовах, визначених цим договором, передає позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 641 667 грн., а позикодавець зобов'язується повернути таку ж суму грошових коштів.

У пункті 3.1 кожного із договорів позики зазначено, що відповідно до ст. 1046 ЦК України, позикодавець зобов'язаний надати позику протягом десяти робочих днів з моменту підписання цього договору.

Таким чином, зі змісту вказаних договорів не вбачається, що факт передачі грошових коштів відбувся, а навпаки, позикодавець зобов'язався надати кошти в порядку та на умовах, визначених договором - протягом десяти робочих днів з моменту підписання договору.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Проте, суд першої інстанції не врахував вимог ст. 1046 ЦК України про те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей, та тих обставин, що доказів укладення договору позики, тобто факту передачі грошових коштів позикодавцем ОСОБА_8 позичальникам ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_11, матеріали справи не містять.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 січня 2009 року ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_4 звернулись до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_8, ЗАТ «Компанія «Базис-реєстр» про визнання неукладеними договорів позики, визнання недійсними договорів застави акцій та зобов'язання зняти заставу з акцій. Під час розгляду вказаної справи позивачі уточнили вимоги та просили визнати вказані договори недійсними. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачі вказували, що ОСОБА_8 всупереч домовленості не виконав головну умову договору - не надав позику.

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 звернулись із зустрічним позовом про визнання дійсними договорів позики та застави, визнання права ОСОБА_9 на предмет застави та зобов'язання внести зміни до системи реєстру власників іменних цінних паперів.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14.12.2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13.04.2010 року, позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_4 були задоволені : договори позики від 29.01.2008 року та договори застави визнані недійсними. У задоволенні зустрічного позову - відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.02.2012 року зазначені судові рішення були скасовані у частині позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів позики та застави, справу в цій частині передано на новий розгляд. В решті судові рішення - залишено без змін.

В ухвалі від 22.02.2012 року суд касаційної інстанції зазначив, що «з матеріалів справи, зокрема, з п.3.1 договорів позики вбачається, що позикодавець ОСОБА_8 зобов'язався надати позику протягом десяти робочих днів з моменту підписання угоди. Кошти ним не були передані ні в день їх підписання, ні протягом десяти робочих днів з моменту підписання угод.

Суд, встановивши, що гроші, як передбачено умовами договорів, ОСОБА_8 не передавались, застосував до даних правовідносин ст. 203 ЦК України, якою встановлено загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину.»

Скасовуючи зазначені судові рішення, суд касаційної інстанції звернув увагу, що відповідно до роз'яснень, викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Недійсним може бути визнано лише укладений договір ( а.с. 181-188, том 1).

При новому розгляді справи рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13.05.2013 року було задоволено змінені позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4: визнано договори позики та договори застави такими, що не мають юридичних наслідків та не підлягають виконанню ( а.с. 121-123, том 1).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 26.02.2014 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 13.05.2013 року було скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні вказаного позову. ( а.с. 124-127).

Підставою скасування зазначеного рішення, суд апеляційної інстанції зазначив наступне: заявивши вимогу про визнання договорів позики та застави такими, що не мають юридичних наслідків та не підлягають виконанню, позивачі обрали невірний шлях захисту своїх порушених прав, оскільки такого способу захисту порушеного права сторони у договорі, як визнання договору таким, що не має юридичних наслідків, чинним цивільним законодавством не передбачено.

Також суд апеляційної інстанції вказав, що судом не було розглянуто зміни до позову, у яких позивачі просили визнати усі спірні договори недійсними. Апеляційний суд, пославшись на п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9, в якому зазначено, що недійсним може бути визнано лише укладений договір, вказав, що позивачами не наведено обґрунтованих доводів існування правових та фактичних підстав недійсності кожного спірного правочину. Тому у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів позики й застави Апеляційний суд Київської області рішенням від 26.02.2014 року відмовив.

Разом з тим, у зазначеному рішенні Апеляційний суд Київської області ( том 1, а.с. 126, зворот) встановив : «з матеріалів справи, зокрема, з п.3.1 договорів позики, вбачається, що позикодавець ОСОБА_8 зобов'язався надати позику протягом десяти робочих днів з моменту підписання цих договорів. Однак, кошти ним не були передані ні в день їх підписання, ні протягом десяти робочих днів з моменту підписання угоди.»

Крім того, Апеляційний суд Київської області в ухвалі від 13.04.2010 року щодо обґрунтування відмови у зустрічному позові ОСОБА_8, яка у цій частині була залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.02.2012 року ( том 1 , а.с. 177) зазначив, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 про те, що на виконання умов договору позики позивачам були передані кошти, не можуть бути враховані, оскільки нічим не підтверджені. Укладання договорів застави цінних паперів само по собі не свідчить про передачу коштів, оскільки за договорами позики гроші повинні бути передані протягом десяти робочих днів і така передача не пов'язувалася з укладанням договорів застави.

Отже, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відповідачів про те, що вищенаведеними судовими рішеннями встановлений той факт, що кошти за договорами від 29.01.2008 року у позику ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_11 не передавались.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи викладене, виходячи із наявних у матеріалах справи доказів та відповідно до ст. 1046 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку, що і при розгляді даної справи належних доказів на підтвердження факту отримання грошових коштів позичальниками ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_11 позивачем не надано, отже, договори позики від 29.01.2008 року не є укладеними. За таких обставин відсутні підстави вважати, що між сторонами склались правовідносини за договорами позики, право вимоги за якими в порядку ст. 514 ЦК України було передане позивачу ОСОБА_7, тому підстави для задоволення позову про стягнення боргу за договорами позики - відсутні.

Посилання представника позивача на те, що підтвердженням передачі коштів є укладення договорів застави цінних паперів, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки сам факт укладення договорів застави не може бути доказом передачі грошових коштів позикодавцем позичальникам, адже у договорах застави цінних паперів про передачу грошових коштів не зазначено, а зі змісту договору позики не вбачається, що передача коштів будь-яким чином пов'язана з укладенням договорів застави.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_7 не відповідають обставинам справи, а обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими - є недоведеними, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з позивача ОСОБА_7 на користь відповідачів підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору при зверненні з апеляційною скаргою в розмірі по 573 грн. 50 коп. на користь кожного.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 вересня 2014 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення наступного змісту:

У задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договорами позики - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в розмірі по 573 грн. 50 коп. кожному.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: