Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 30 Доповідач Галацевич О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Широкової Л.В., Якухна О.М.,

з участю секретаря судового засідання Мишаковської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

за апеляційними скаргами ОСОБА_5, ОСОБА_2

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 30 січня 2015 року, -

встановила:

У липні 2010 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 24.12.2013 року (а.с.197-198), зазначила, що 25.11.2000 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю ОСОБА_2, внаслідок якої загинули її батьки - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 По даному факту була порушена кримінальна справа. ОСОБА_2 їй відшкодовано лише 300 доларів США. Внаслідок зазначеної пригоди, їй була спричинена матеріальна і моральна шкода, тому просила суд стягнути: з ОСОБА_2 19771,56 грн. матеріальної шкоди; з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в солідарному порядку 114084,66 грн. матеріальної та 100000,00 грн. моральної шкоди.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 03.10.2014 року до участі у справі у якості співвідповідача залучено ОСОБА_5 (а.с. 250).

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 30 січня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 19771,56 грн. матеріальної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 150000,00 грн. моральної шкоди. Вирішено питання судових витрат. У решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_5 та ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з кожного з них матеріальної та моральної шкоди. Скаргу обґрунтовують тим, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не повно з'ясовано обставини, що мають значення для справи.

ОСОБА_5 зазначив, що суд не взяв до уваги обставини, встановлені постановою Богунського районного суду м. Житомира від 10.05.2007 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 07.06.2007 року, а саме те, що причиною скоєння ДТП з технічної точки зору було вихід нічим не позначених у темну пору доби пішоходів на смугу руху автомобіля ГАЗ-24 в безпосередній близькості від нього - на відстані, яка значно менше відстані необхідної для зниження швидкості транспортного засобу з метою уникнення наїзду, а також те, що власником автомобіля ГАЗ-24, на момент скоєння ДТП був ОСОБА_4 На його думку, суд першої інстанції безпідставно не врахував наявні у матеріалах справи докази про те, що на момент ДТП ОСОБА_2 та ОСОБА_4 незаконно заволоділи транспортним засобом, який перебував у його володінні на підставі довіреності власника ОСОБА_3

ОСОБА_2 зазначив, що суд неправомірно поклав на нього обов'язок по відшкодуванню шкоди, оскільки, вважає, що такий обов'язок має бути покладений на ОСОБА_4 в трудових відносинах, з яким він перебував, та на інших володільців автомобіля, так як в момент вчинення ДТП він виконував свої трудові обов'язки, а тому не може нести цивільно-правової відповідальності перед позивачкою.

Заслухавши доводи осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та матеріалів кримінальної справи, оглянутої судом апеляційної інстанції, 25.11.2000 року за участю водія ОСОБА_2 сталася дорожня-транспортна пригода, під час якої загинули батьки позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 За даним фактом 27.11.2000 року порушено кримінальну справу. ОСОБА_1 23.01.2001 року відшкодовано ОСОБА_2 300 доларів США, що станом на зазначену дату еквівалентно 1629, 75 грн.

За змістом постанови Богунського районного суду м. Житомира від 10.05.2007 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 07.06.2007 року, згідно висновків експертів причиною скоєння ДТП з технічної точки зору був вихід нічим не позначених у темну пору доби пішоходів ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на смугу руху автомобіля ГАЗ в безпосередній близькості від нього. Водій ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішоходів на відстані, яка значно менше відстані необхідної для зниження швидкості транспортного засобу з метою уникнення наїзду. Доказів, які б свідчили про наявність в діях ОСОБА_2 ознак злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КПК України не встановлено.

Вищевказаною постановою суду скарга ОСОБА_1 на постанову слідчого про закриття кримінальної справи від 18.05.2006 року за відсутністю в діях ОСОБА_2 складу злочину, передбаченого ст. 286 ч. 3 КК України, залишена без задоволення.

Через п'ять днів після ДТП, відповідно до доручення (в порядку передоручення) від 30.11.2000 року, ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_4 керувати належним ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_1, виданого МРЕВ Євпаторії 29.05.1993 року автомобілем ГАЗ 24, 1979 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 строком до 30.11.2001 року Враховуючи зміст цього доручення на час ДТП таке право було у ОСОБА_5 по дорученню, виданому йому ОСОБА_3, посвідченому приватним нотаріусом Євпаторійського міського нотаріального округу Горючкіною О.М. від 24.02.2000 року за реєстровим номером 514 (а.с. 200 т.1).

На час загибелі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 спірні правовідносини регулювалися ст. ст. 440, 440-1, 450, 459 ЦК УРСР.

Відповідно до статті 440-1 ЦК УРСР (1963 року) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла моральну шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

За змістом ст. 450 ЦК УРСР організації і громадяни, діяльність яких пов'язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з ст. 459 ЦК України у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальний за заподіяння шкоди, зобов'язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати.

У відповідності до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії, відшкодовують шкоду за правилами відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки, а коли цьому сприяла винна поведінка володільця (не була забезпечена належна охорона і т.п.), відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, що протиправно заволоділа цим джерелом і на його володільця відповідно до ступеня вини кожного з них.

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Докази, які б свідчили про те, що дорожньо-транспортна пригода відбулася внаслідок непереборної сили або умислу потерпілих, відсутні.

Враховуючи зміст довіреності від 30.11.2000 року, володільцем джерела підвищеної небезпеки в порядку передоручення на час ДТП, тобто станом на 25.11.2000 року, був ОСОБА_5 (а.с. 200 т.1).

Останній доказів на підтвердження обставин вибуття із його володіння автомобіля, на якому скоєно ДТП, внаслідок протиправних дій інших осіб, як суду першої так і апеляційної інстанцій не надав. Такі докази відсутні у матеріалах оглянутої кримінальної та цивільної справи.

В апеляційному суді ОСОБА_5 пояснив, що у листопаді 2000 року домовився про продаж ОСОБА_4 автомобіля, який перебував у його володінні згідно наданої йому ОСОБА_3 довіреності. Він особисто передав ключі від автомобіля, на якому було скоєно ДТП, та документи на нього ОСОБА_4, якій обіцяв здійснити ремонтне обслуговування транспортного засобу. Довіреність на право керування автомобілем ОСОБА_4 він видав через п'ять днів після ДТП.

Оскільки ОСОБА_5 не подав суду належних та допустимих доказів щодо належності транспортного засобу, на якому було скоєно ДТП, іншим особам (оформлення купівлі-продажу транспортного засобу, його оренди, права керування іншими особами тощо), висновок суду про те, що на час ДТП ОСОБА_4 законно володів транспортним засобом, оскільки вважав, що купив його у ОСОБА_5 25.11.2000 року, є безпідставним.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_5, являючись володільцем джерела підвищеної небезпеки, протиправно передав автомобіль іншій особі без належного оформлення права керування ним, а доводи його апеляційної скарги щодо правомірності володіння транспортним засобом на час ДТП ОСОБА_4 є необґрунтованими та належними доказами не підтверджені.

У зв'язку з відсутністю доказів законного володіння на час ДТП (25.11.2000 року) ОСОБА_4 джерелом підвищеної небезпеки та наявності його законного володільця ОСОБА_5 є також безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що він перебував у трудових відносинах з ОСОБА_4, а тому обов'язок відшкодування моральної шкоди слід покласти на останнього. Крім того, як пояснив ОСОБА_2, на даному автомобілі він їхав до дому з дозволу ОСОБА_4, що не є виконанням трудових обов'язків. Як вбачається із матеріалів кримінальної справи та постанови Богунського районного суду м. Житомира від 10.05.2007 року часом скоєння ДТП є 21 година 25 хвилин.

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції щодо покладення обов'язку відшкодувати матеріальну шкоду на ОСОБА_4, не відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства, а відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, слід покласти на ОСОБА_2, як на особу, що протиправно керувала цим джерелом та на ОСОБА_5, як його володільця, який сприяв вибуттю транспортного засобу із свого володіння (не забезпечив вчасного оформлення передачі права володіння або права власності за дорученням з правом передоручення, безпідставно передав автомобіль іншій особі) відповідно до ступеня вини кожного - 70 % ОСОБА_2 та 30% ОСОБА_5

Крім того, слід зазначити, що ухвалюючи рішення про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди в загальній сумі 150000 грн., суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позивачем вимог. Зокрема, остання згідно заяви про збільшення позовних вимог від 24.12.2013 року (а.с.197-198) просила стягнути моральну шкоду в сумі 100000 грн.

За змістом п.9 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", крім урахування характеру та обсягу страждань і немайнових витрат, яких зазнала особа, необхідно виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Тому, встановивши, що позивачу спричинено глибокі душевні страждання загибеллю батьків, відповідальними за шкоду, пов'язану з їх смертю є ОСОБА_2 та ОСОБА_5, матеріали справи не містять доказів щодо грубої необережності потерпілих, перебування їх в стані алкогольного сп'яніння, які могли б вплинути на розмір відшкодування, колегія суддів, з урахуванням раніше сплачених ОСОБА_2 коштів, скасовує рішення суду першої інстанції та стягує на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 70000 грн., а з ОСОБА_5 - 30000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Оскільки, дія ч. 2 ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди, вимоги про стягнення інфляційних витрат, якими позивач вважає матеріальну шкоду, є такими, що не підлягають задоволенню.

Обґрунтовуючи розмір матеріальної шкоди, пов'язаної з похованням батьків, позивач послалась на докази та розрахунок, який міститься у справі №2-1588/2010. Зазначена справа була витребувана та оглянута апеляційним судом. З наявних у ній доказів вбачається, що остання понесла 16862,96 грн. таких витрат (а.с. 20-25,27,28,30 справи №2-1588/2010), а тому колегія суддів стягує ці кошти з ОСОБА_5 в сумі - 5058,9 грн. та з ОСОБА_2 в сумі 11804,07 грн.

Враховуючи ухвалення апеляційним судом нового рішення, відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, колегія суддів змінює розподіл судових витрат. ОСОБА_1 понесла витрати на правову допомогу в сумі 300 грн. (а.с. 7 т. 1), а тому підлягає стягненню цих витрат з ОСОБА_2 на користь позивача 210 грн., а з ОСОБА_5 - 90 грн. Від сплати судового збору остання була звільнена, ОСОБА_5 є інвалідом 2 групи, а тому судовий збір, який підлягав би стягненню з нього за наслідками розгляду справи компенсується за рахунок держави. Відповідно до ставок судового збору, встановлених ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь держави 974,40 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_2

задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 30 січня 2015 року скасувати, ухваливши нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 5058,9 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, 30000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 90 грн. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11804,07 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, 70000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 210 грн. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 974,40 грн. судового збору.

У решті вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: