АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 635/9629/14-ц Головуючий 1 інст. - Полєхін А.Ю.
Провадження № 22ц/790/3215/15 Доповідач - Макаров Г.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кіся П.В., Кружиліної О.А.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа: приватне підприємство «Авто-Ліга», про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

встановила:

29.10.2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля НОМЕР_1 2006 року випуску від 03 грудня 2013 року та стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 580,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 26 грудня 1992 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 13 лютого 2014 року шлюб розірвано згідно рішення суду. Від шлюбу мають сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Жодних домовленостей, щодо розподілу спільного майна, набутого ними під час шлюбу немає.

Під час шлюбу у 2006 році сторони придбали автомобіль «Daewoo Lanos» за 46000,00 грн., що належить подружжю на праві спільної сумісної власності. У березні 2014 року позивач дізнався, що у грудні 2013 року відповідач продала даний автомобіль без його згоди за допомогою Запорізької філії ПП «Авто-Ліга». Позивач вважає, що договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки продане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що автомобіль продано під час шлюбу та в інтересах сім'ї, за взаємною згодою, про що, позивачу було відомо та він проти цього не заперечував.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не з'явився, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та письмових заперечень проти позову не надав.

Представник ПП «Авто-Ліга», належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03 березня 2015 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Daewoo Lanos», державний № НОМЕР_2 2006 року випуску від 03 грудня 2013 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1, ОСОБА_3, на користь ОСОБА_4, витрати зі сплати судового збору в сумі 121 (сто двадцять одна) гривня 80 копійок з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставиноам справи, оскільки суд не звернув уваги, що в справі відсутні докази, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 03.12.2013 року був укладений договір купівлі-продажу автомобіля.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, оскільки суд безпідставно не узяв до уваги, що 03 грудня 2013 року автомобіль був знятий з обліку на підставі генеральної довіреності, яку ОСОБА_1 надала йому 15.11.2013 року з правом розпорядження автомобілем із цього часу він користується автомобілем, йому були передані ключі від автомобіля та технічний паспорт, змінні колеса, а він передав ОСОБА_1 гроші в сумі 52000 грн.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 309 Цивільного процесуального кодексу України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль НОМЕР_3 2006 року випуску є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 і 03 грудня 2013 року остання продала його ОСОБА_3 знявши його з обліку для реалізації без письмової згоди ОСОБА_4, яка є обов'язковою, тобто правочин вчинено в порушення ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Але з цим висновком погодитися не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1, 2 ст. 11, ст. 57, 179, ч. 4 ст. 212, ч. 1 ст. 213, п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 204, ч. 1 ст. 207, ст. 208, ч. 1, 3 ст. 215, ст. 655, ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

У письмовій формі належить вчиняти: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4, та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 26 грудня 1992 року, який був розірваний згідно рішення Харківського районного суду Харківської області, яке набрало законної сили 13.02.2014 року.

03 березня 2006 року ОСОБА_1 придбала в торгівельній організації в розстрочку автомобіль «Daewoo Lanos», державний № НОМЕР_2, зареєструвала вказаний автомобіль на своє ім'я, та отримала свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 03.03.2006 року, а 15.11.2011 року уповноважила ОСОБА_3 згідно нотаріально посвідченої довіреності користуватися, розпоряджатись, страхувати автомобіль Деу Ланос зареєстрований а РЕВ МВ-3 ДАІ м. Харкова 03.03.2006 року.

03 грудня 2013 року вказаний автомобіль був знятий з обліку.

Відповідно до облікової картки № 35230041 від 12.02.2014 року вторинної реєстрації транспортного засобу, придбаного в торгівельній організації згідно довідки-рахунку № ВІА 218250 від 06.02.2014 року виданої Запорізькою філією ПП «Авто-ліга» власником спірного автомобіля є ОСОБА_3

Таким чином, враховуючи, що дата зняття з обліку автомобіля і вказані дії з приводу цього, не можуть вважатися відповідно до вимог ст.ст. 655, 692 Цивільного кодексу України договором купівлі-продажу, укладеним 03.12.2013 року, а довіреність від 15.11.2011 року, яка надана ОСОБА_1 ОСОБА_3 не скасована, та не визнана недійсною, висновок суду про те, що ОСОБА_1 03 грудня 2013 року продала спірний автомобіль ОСОБА_3 беручі до уваги та, що саме ОСОБА_3 здійснено зняття з обліку автомобіля, є хибним.

Рішення суду не містить суми повної ціни переданого товару, що суперечить загальним положенням глави 54 ЦК України та не містить самого договору купівлі-продажу укладеного в письмовій формі, відповідно до вимог діючого законодавства про порядок реалізації транспортних засобів.

Оскільки договір купівлі-продажу автомобіля не потребує нотаріального посвідчення і/або державної реєстрації висновок суду щодо застосування до даних правовідносин ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України є помилковим.

Оскільки позивачем згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України та ст. ст. 57-59 ЦПК України не надано відповідних доказів, щодо предмету доказування, рішення суду першої інстанції не може вважатися законних та обґрунтованим.

За таких обставин оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову ОСОБА_4 в задоволені позову.

Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. З урахуванням зазначеного з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у розмірі по 121,80 грн., кожному.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 309, 313, 316, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 березня 2015 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 121 гривень 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 121 гривень 80 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді :-