Справа №490/5240/13-ц 21.05.2015 21.05.2015 21.05.2015
Провадження №22-ц/784/732/15 Головуючий першої інстанції Алєйніков В.О.
Категорія - 27 Суддя-доповідач апеляційного суду Козаченко В.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Яворської Ж.М., Шолох З.Л.

при секретарі судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю представника відповідача Ковалик В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю ,,Фінансова компанія ,,Єврокапітал" (далі - ТОВ ,,ФК ,,Єврокапітал") про визнання договору недійсним, стягнення збитків, процентів та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з пізніше уточненим позовом до ТОВ ,,ФК ,,Єврокапітал" про визнання недійсним кредитного договору № 1435, укладеного між нею та відповідачем 25 листопада 2008 року (далі - Договір), стягнення збитків, процентів та моральної шкоди.

Позивач зазначала, що при укладанні вказаного Договору відповідачем порушені вимоги Закону України ,,Про захист прав споживачів" (далі - Закон) щодо недопустимості включення до договору про надання споживчого кредиту несправедливих умов. Також вказувала, що підставою для подвійного відшкодування збитків на підставі ст. 230 ЦК України є навмисне введення відповідачем її в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Крім того, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 липня 2011 року вже визнані недійсними пункти 2.2.3 та 4.1 вказаного Договору, без яких він би не був укладений.

Посилаючись на викладене та остаточно уточнивши позовні вимоги позивачка просила суд визнати недійсним указаний Договір, стягнути збитки у розмірі 13644 грн. 22 коп., проценти в розмірі 2040 грн. та 20 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 липня 2012 року провадження по справі в частині вимог про визнання недійсними пунктів 2.2.3, 4.1 та 4.3 Договору з підстав невідповідності положенням ст.ст. 11, 18 названого Закону та п. 6 ч.1 та ч. 2 ст. 6 Закону України ,,Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Рішенням Центрального районного м. Миколаєва від 16 січня 2015 року та додатковим рішенням того ж суду від 30 квітня 2015 року в задоволенні уточнених позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення вимог процесуального права, просив скасувати рішення місцевого суду від 16 січня 2015 року та ухвалити нове про повне задоволення позовних вимог.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених і уточнених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Справа розглядалась судами неодноразово. Зокрема, рішенням Центрального районного м. Миколаєва від 17 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 13 січня 2014 року, позов ОСОБА_3 було задоволено. Спірний Договір визнано недійсним і стягнуто з відповідача на користь позивачки 13644 грн. 22 коп. збитків, 2040 грн. 46 коп. процентів і 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2914 року зазначені судові рішення скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції для перевірки доведеності позивачкою її позовних вимог.

Судами встановлено, що 25 листопада 2008 року ОСОБА_3 уклала з ТОВ ,,ФК ,,Єврокапітал" указаний Договір, за умовами якого товариство зобов'язалося надати їй 51 960 грн. кредиту на придбання транспортного засобу під 5% річних на строк до 25 листопада 2010 року зі щомісячними платежами згідно графіку.

Плата за надання кредиту складала 0% (п. 2.2.1 Договору).

Пунктами 1.1 та 9.5 Договору до структури обов'язкових щомісячних платежів за кредитним договором входили основний борг, проценти за користування кредитом та плата за обслуговування кредиту, розрахунок якої обумовлено пунктом 2.2.3 Договору в залежності від зміни курсу національної валюти до долара США. Цим же пунктом Договору передбачено, що плата за обслуговування кредиту, яка розраховується за формулою залежно від курсу національної валюти до долару США, і на час укладення договору дорівнює 0,00%.

Також п.п. 4.1, 4.3 Договору передбачалася оплата за обслуговування кредиту у разі дострокового його та часткового дострокового погашення за формулою, з врахуванням курсу долару США.

Згідно із затвердженим сторонами графіком платежів, який є невід'ємною частиною Договору, позичальниця повинна сплачувати щомісяця фіксовану суму в розмірі 2 279 грн. 56 коп. (крім останнього платежу, який становить 2 267 грн. 8 коп.), що не передбачало сплату за обслуговування кредиту та будь-яких комісій.

1 грудня 2009 року ОСОБА_3 достроково виконала всі платежі за Договором, сплативши 36 703 грн. 87 коп., з яких плата за дострокове погашення кредиту склала 7 082 грн. 07 коп. А потім вона звернулася до суду з позовом про визнання недійсними п.п. 2.2.3, 4.1, 4.3 Договору та стягнення збитків у сумі 13644 грн. 22 коп. Цей позов рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 липня 2011 року задоволено частково. А саме: визнано недійсними п.п. 2.2.3 та 4.1 зазначеного Договору та стягнуто на користь позивачки вказані збитки.

Отже, судом поновлено порушені права позивачки та задоволено її позов (в межах заявлених тоді вимог) про визнання недійсними окремих положень спірного Договору.

В подальшому, посилаючись на те, що без пунктів Договору, які були визнані недійсними, вона не мала наміру укладати названий Договір, позивачка звернулася до суду з даним позовом та просила суд визнати недійсним увесь Договір на підставі ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України, а також ст. ст. 11, 18 названого Закону і відповідно до положень ст. 216 ЦК України застосувати наслідки недійсності правочину.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України ,,Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 вище названого Закону до договорів споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Однак, визнання недійсними окремих положень (пунктів) договору споживчого кредиту не тягне за собою визнання недійсним усього договору. Саме до цього зводяться правові висновки Верховного Суду України у справах 6-80цс12, 6-80цс13, які є обов'язковими для всіх судів.

Статтею 230 ЦК України встановлені правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, відповідно до яких, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року ,,Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести та особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, укладення спірного Договору позивачкою внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення не є підставою для визнання всього правочину недійсним.

Достовірних доказів того, що відповідач ввів позивачку в оману при підписанні Договору вона не надала, а рекламна політика банку, таким доказом не є, оскільки ОСОБА_3 свідомо підписувався договір споживчого кредиту, з умовами якого ознайомилась і погодилась з ними.

Розглянувши справу в межах уточнених позовних вимог, місцевий суд дійшов правильного висновку, що спірний Договір в тій частині, яка не визнана недійсною, не містить умов, які б порушували права позивачки, як споживача, були несправедливими та вводили її в обман, а тому немає підстав для застосування наслідків недійсності окремих частин правочину.

Тим більше, що позивачка погодилась з отриманням указаного кредиту зі сплатою пільгових відсотків (5% річних), без оплати послуг за надання кредиту, а в наступному достроково погасила кредит.

У зв'язку з чим, суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

До таких же висновків дійшов і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 16 жовтня 2014 року (справа № 6-34605св14) при розгляді аналогічної цивільної справи де теж відповідачем було ТОВ ,,ФК ,.Єврокапітал".

Позивачка не обґрунтувала мотивів та правових підстав визнання всього Договору недійсним за умови, що вже визнано недійсними окремі пункти Договору, які нею оспорювались раніше.

Твердження позивачки, що за умовами Договору, який частково визнано недійсним, відповідач діяв без вигоди для себе, не є підставою для визнання правочину недійсним з підстав обману відповідачем позивача.

Також безпідставні посилання апелянта на те, що суд не взяв до уваги вимоги ст. 19 названого Закону.

Суд, ухвалюючи рішення, виходив зі змісту позовних вимог та підстав позову. Позивач, хоча і посилався в позовній заяві на ст. 19 вказаного Закону та зазначав, що спірні положення договору свідчать про нечесну підприємницьку діяльність, просив не про застосування наслідків нікчемності правочину, а про визнання його недійсним з указаних вище підстав.

Щодо обману, наявність якого вже встановлена судовими рішеннями, то це стосується окремої підстави позовних вимог, які не заявлялись. А вимог про повернення сторін у первісний стан (до укладення Договору) теж пред'явлено не було.

Наявними у справі доказами та судовими рішеннями встановлено, що лише вказані вище положення Договору були несправедливими, а вимоги, про які йдеться в позові та апеляційній скарзі, пов'язані з визнанням правочину, а отже і окремих його частин, нікчемними. Між тим, визнання угоди нікчемною та визнання угоди недійсною є різними способами захисту права, які не можуть бути одночасно застосовані. Договір не може бути визнаним нікчемним внаслідок застосування нечесної підприємницької діяльності, у зв'язку з визнанням судом окремих його положень недійсними з інших, передбачених законом підстав.

Оскільки позивачкою не доведено заподіяння їй збитків, в розумінні ст. 22 ЦК України, то місцевий суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав і для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди, які нею теж не доведені.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до свого розуміння приписів ст. 230 ЦК України, процесуальних недоліків розгляду справи та незгоди із оскарженим судовим рішенням, висновків суду першої інстанції теж не спростовують, а тому не можуть бути підставою для скасування правильних по суті рішень.

В зв'язку з чим, відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржене рішення - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2015 року та додаткове рішення того ж суду від 30 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: