Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 243/1857/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Неженцева О.В.
Провадження № 22-ц/778/3365/15 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Савченко О.В., суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 31 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Регіонального управління з експлуатації каналу комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» про скасування наказу № 173 від 25 вересня 2014 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного простою та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

27 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Регіонального управління з експлуатації каналу комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» про скасування наказу № 173 від 25 вересня 2014 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного простою у сумі 26 402 грн. 85 коп. та зобов'язання вчинити певні дії, а саме: зобов»язати директора підприємства перевести його робоче місце до підрозділу м. Слов»янську та зробити відповідні зміни до штатного розкладу.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 31 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи в частині відсутності небезпеки від АТО у м. Горлівці, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв»язку з проведенням антитерористичної операції» та розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014р. № 270/0/38-14 про визначення територіальної підсудності справ, підсудність даної справи визначно апеляційному суду Запорізької області.

Апелянт ОСОБА_2, будучи належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи за його апеляційною скаргою до апеляційного суду не з»явися, надавши клопотання про розгляд справи у його відсутності та підтримання апеляційної скарги.

Тому колегія розглянула справу у його відсутності у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» ОСОБА_3, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 03 серпня 1992 року перебуває у трудових відносинах з Регіональним управлінням з експлуатації каналу комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» (далі - РУЕК КП « Компанія «Вода Донбасу»), а з січня 1995 року працює на посаді керівника служби програмного та комп'ютерного забезпечення.

Регіональне управління з експуатації каналу КП «Компанія «Вода Донбасу» розташоване у місті Горлівці по вулиці Академіка Павлова, 31, де і знаходиться робоче місце керівника служби програмного та комп»ютерного забезпечення - ОСОБА_2.

У зв'язку з проведенням антитерористичної операції у Донецькій області з метою забезпечення безпеки працівників підприємства директором РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» 28 липня 2014 року був виданий наказ № 161 по регіональному управлінню про встановлення простою не з вини працівників. Цим наказом передбачено, що за час простою за працівниками, які не зможуть вийти на роботу, зберігається середній заробіток, а робітникам, які будуть виконувати свої функціональні обов»язки (з їх згоди) в період дії цього наказу, відображати фактичний вихід у табелі обліку робочого часу.

Суд з»ясував, що з 28 липня 2014р. ОСОБА_2 перебував у простої із збереженням середнього заробітку і частково здійснював свої виробничі обов»язки, за погодженням з керівництвом управління перебуваючи не на своєму робочому місці, а у селищі Щурово Краснолиманського району Донецької області, а з кінця серпня 2014р. - у місті Слов»янську.

Згідно з табелем обліку робочого часу та з розрахунковим листом за серпень 2014р. ОСОБА_2 було нараховану заробітну плату за 7 відпрацьованих днів та за 13 днів простою.

25 вересня 2014 року директором РУЕК був виданий наказ № 173 «Про скасування наказу № 161 від 28.07.2014 року», згідно з яким РУЕК поновлювало роботу і робітники повинні були приступити до виконання своїх обов'язків з 29 вересня 2014 року. Цим наказом було передбачено, що в табелях обліку робочого часу щодо працівників, які не приступили до виконання своїх обов'язків, повинно проставлятися «нн» - неявка з невідомих причин і питання про оплату праці таким працівникам повинно було вирішуватися після з'ясування причин їх невиходу на роботу.

З позовної заяви та пояснень ОСОБА_2 у суді першої інстанції з»ясовано, що про вказаний наказ він дізнався з сайту КП «Компанія «Вода Донбасу» 26 вересня 2014р.

З тексту наказу № 173 по підприємству вабчається, що станом на 25 вересня 2014р. має місце стабілізація обстановки на теритрії РУЕК у зв»язку з підписанням меморандумів про зупинення вогню на Донбасі (Мінські домовленості), поновлення електропостачання, телефонного зв»язку, забезпечення доступу до мереж Інтернету, і тому відпали підстави, які зумовили необхідність оголошення простою на підприємстві, встановленого наказом № 161 від 28 липня 2014р.

Отже, цим наказом фактично зобов»язано всіх працівників повернутись на свої робочі місця, зокрема, позивач ОСОБА_2 повинен був повернутись до м. Горлівки до місцерозташування регіонального управління підприємства.

Проте, зважаючи на те, що ОСОБА_2 вважав, що небезпечні обставини не припинились, він з 29 вересня 2014 року оформив чергову відпустку, у подальшому перебував на лікарняних (два листки про тимчасову непрацездатність), а також продовжив термін чергової відпустки. Потім він оформив іншу частину чергової відпустки та відгулів, тому повинен був приступити до роботи 22 грудня 2014 року, але до роботи на став, направивши директору РУЕК ОСОБА_4 заяву про неможливість прибуття до міста Горлівки з причини незабезпечення особистої безпеки та висловив своє бажання виконувати обов'язки керівника служби програмного та комп'ютерного забезпечення у режимі віддаленого доступу на базі Слов'янського РПУ. На це звернення він отримав письмову відмову від 16 січня 2015 року, а з 22 грудня 2014 року йому припинилось нарахування заробітної плати.

У зв»язку з зазначеними обставинами ОСОБА_2 27.02.2015р. звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу № 173 від 25 вересня 2014 року, в якому вказував, що цей наказ примушує робітників повернутися до міста Горлівка та приступити до роботи, незважаючи на те, що на час його видання існувала військова та особиста небезпека (велися обстріли міста), що підтверджується постановою КМУ від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження», а також письмовою відповіддю штабу Антитерористичного центра при СБ України від 01 листопада 2014 року № 33/83/А, згідно якого ситуація у місті Горлівці є небезпечною. Просив також стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного простою з 22 грудня 2014р. по 28 лютого 2015р. у сумі 26 402,85 грн. та зобов»язати директора РУЕК «Компанія «Вода Донбасу» перевести його робоче місце до підрозділу у м. Слов»янську та зробити відповідні зміни у штатному розкладі.

Відмовляючи в задоволенні позову у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що вказані вимоги позивача є необгрунтованими, оскільки не відповідають вимогам кодексу законів про працю, та дійсним обставинам справи.

З такими висновками суду погоджується колегія суддів з огляду на таке.

Посилання позивача на Постанову КМУ від 07 листопада 2014р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження» не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказану постанову прийнято після виходу наказу № 173 від 24 вересня 2014р. про скасування простою, а дія цієї постанови стосується роботи державних органів, а не підприємств, які забезпечують життєдіяльність населення у Донецькій області.

Судом з»ясовано, що на день видання наказу № 173 від 25 вересня 2014р. більшість працівників працювали, а підприємство не зупиняло свою діяльність, а кожен працівник вирішував самостійно питання продовження праці або, скориставшись вимогами пункту 18 ст. 25 ЗУ «Про відпустки», оформлював відпустку без збереження зарплати, яка гарантується йому в обов»язковому порядку на період проведення антитерористичної операції у відповідному населеному пункті з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи.

Отже, у позивача мається право вибору: повернутись до праці за місцем роботи або оформити подальшу відпустку без збереження заробітної плати, якщо він вважає, що мається загроза його життю або інша небезпека. Іншої альтернативи, яка може вводитись на підприємстві за вимогою працівника, зокрема, встановлення подальшого терміну простою, робота в дистанційному режимі (віддаленого доступу), зміна штатного розкладу з перерозподілом штатних одиниць між підрозділами або створення для нього робочого місця в іншій місцевості, яку він обрав, трудовим законодавством не передбачено.

Крім того, судом встановлено, що за характером виконуваних функціональних обов»язків робоче місце позивача пов»язано саме з місцезнаходженням Регіонального управління у м. Горлівці, у зв»язку з чим за відсутності позивача на роботі наказом № 239-к від 22 грудня 2014р. було призначено виконуючим його обов»язки керівника служби програмного та комп»ютерного забезпечення іншого працівника ОСОБА_5

Обгрунтовано визнавши, що підстави для скасування оскаржуваного наказу № 173 від 25 вересня 2014р. відсутні, суд першої інстанції правильно визнав безпідставними також вимоги позивача про стягнення зарплати за час простою з 22 грудня 2014р., оскільки підприємство в простої в цей час не перебувало.

За викладених обставин, колегія не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, тому у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити із залишенням рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 31 березня 2015 року у справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Савченко О.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Маловічко С.В.