АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/4811/14-ц Номер провадження 22-ц/786/942/15Головуючий у 1-й інстанції Парахіна Є. В. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Панченка О.О., Прядкіної О.В.

При секретарі : Кальник А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 11 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 11 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що остання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 2008 року, який було розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 11 грудня 2014 року.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В 2013 році подружжям було придбано автомобіль ДЕУ Нубіра, 2003 року випуску, днз НОМЕР_1.

Звертаючись в листопаді 2014 року з позовом про розподіл подружнього майна, позивач просила стягнути з відповідача, у фактичному володінні якого залишився транспортний засіб, грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля, у зв'язку з чим просила припинити право спільної сумісної власності на вказаний автомобіль.

В ході розгляду справи, дізнавшись про відчуження відповідачем спірного майна, уточнила свої вимоги та просила визнати автомобіль об'єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнути на її користь грошову компенсацію вартості ? його частини в розмірі 49000 грн.

Також судом встановлено та не заперечується сторонами, що 30 вересня 2014 року ОСОБА_3 відчужив, а ОСОБА_5 придбала автомобіль ДЕУ Нубіра, 2003 року випуску за 82000 грн., що підтверджується довідкою -рахунком ТОВ «Лада Сервіс».

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль на час розгляду справи вибув з власності подружжя, а отже відсутні підстави про визнання його спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, посилаючись на положення ч.ч.4,5 ст. 71СК України, суд дійшов висновку, що оскільки присудження грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової компенсації, яка в даному випадку не була внесена на депозитний рахунок суду, підстав для стягнення грошової компенсації немає. А відчуження відповідачем своїй матері спірного автомобіля не суперечить вимогам ч.ч 1,2 ст. ст. 65 СК України, оскільки вважається, що останній діяв в інтересах сім'ї та за взаємною згодою з позивачем.

З вказаним висновком не може погодитися колегія суддів з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України передбачено право дружини та чоловіка розпоряджатись майном, що є об'єктом права спільною сумісної власності подружжя за взаємною згодою.

При вирішенні спору, суд першої інстанції керувався частинами 1 та 2 вказаної статті, натомість поза увагою суду залишились вимоги частини 3, яка передбачає обов'язковість письмової згоди другого з подружжя в разі укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції також не врахував роз'яснення п.30 Постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу ,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно якого у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Заперечуючи позов, представник відповідача посилався на те, що вказаний автомобіль був проданий матері ОСОБА_3 ОСОБА_5 за погодженою згодою з дружиною, саме якій він і передав виручені від продажу кошти, які в подальшому були використані в інтересах сім'ї.

За змістом ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи.

В ході розгляду справи відповідачем не було надано жодного доказу на підтвердження того, що позивачем надавалась згода на відчуження цінної речі - автомобіля, що таке відчуження було здійснено в інтересах сім'ї, а кошти передані позивачу.

Натомість в ході розгляду справи, судом першої інстанції на підставі показів свідків, в тому числі і свідка ОСОБА_6 який пояснив, що він спів мешкає з позивачкою з січня 2014 року, встановлено, що подружжя припинило спільне проживання у вересні 2014 року.

Даний факт не оскаржується відповідачем, позаяк ним не було надано інших доказів, які б спростували твердження позивача про припинення між ними будь-яких відносин на початку вересня 2014 року.

Встановивши, що сторони припинили спільне сімейне життя у вересні 2014 року, суд першої інстанції дійшов суперечливого та помилкового висновку про використання коштів від реалізації 30 вересня 2014 року спірного автомобіля в інтересах сім'ї та їх передачу позивачці.

Крім того, колегія суддів приймає до відома посилання сторони позивача щодо її необізнаності про факт відчуження її чоловіком автомобіля з огляду на зміст первісних позовних вимог, в який вона просила розподілити автомобіль шляхом визнання за відповідачем права одноособової власності, стягнення на її користь грошової компенсації вартості ? його частини та припинення права спільної сумісної власності подружжя. Вже після отримання заперечень відповідача, позовні вимоги нею були уточнені і поставлено питання про стягнення грошової компенсації за ? частину автомобіля.

Також, колегія суддів зауважує, що при розгляді справи судом першої інстанції були невірно застосовані вимоги ч.4 ст. 71 СК України, оскільки положення даної частини передбачені з метою унеможливити зловживання особи, яка бажає одержати певне майно в натурі, захищаючи таким чином інтереси іншого співвласника, який в такому випадку повинен висловити свою згоду на отримання грошової компенсації.

В даному випадку, саме позивач ставить питання про отримання грошової компенсації належної їй як дружині ? частини автомобіля, яким одноособово розпорядився її чоловік, відчуживши останній без її відома та згоди.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову в частині стягнення грошової компенсації вартості ? частини автомобіля.

При вирішенні питання про встановлення вартості спірного майна, колегія суддів бере до уваги вартість, за яку у вересні 2014 року відповідачем даний автомобіль був відчужений та яка зазначена в довідці -рахунку, а саме 82000 грн.

Одночасно, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимоги про визнання автомобіля ДЕУ Нубіра, 2003 року випуску об'єктом спільної сумісної власності, оскільки такий правовий статус спірне майно має згідно до положень ч.2 ст.60 СК України.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1 ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 11 лютого 2015 року скасувати та постановити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 41000 грн. в якості грошової компенсації вартості ? автомобіля «Деу-Нубіра», д.н.з. НОМЕР_1, 2003 року випуску.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подачі касаційної скарги.

С У Д Д І :

З оригіналом згідно.