Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/3046/14-ц Головуючий у 1-й інст. Зайцев А. В.
Категорія 48 Доповідач Заполовський В. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Забродського М.І., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом міського комунального підприємства «Житловик» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - управління у справах сім'ї, молоді та спорту виконавчого комітету Бердичівської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 листопада 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року міське комунальне підприємство «Житловик» звернулося до суду даним позовом.

В обґрунтування позову зазначали, що рішенням виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області від 24.01.2013 року № 26 гуртожитку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, надано статус житлового будинку та прийнято до комунальної власності міста.

В кімнаті АДРЕСА_1 зазначеного будинку проживає ОСОБА_1, яка самовільно, без дозвільних документів туди вселилася.

Також, в цій же кімнаті АДРЕСА_1 будинку зареєстрована ОСОБА_2 та її неповнолітній син ОСОБА_3 Проте вони в даному житловому приміщенні фактично не проживають з моменту їх реєстрації, комунальних платежів не сплачують, що підтверджується актами від 30.07.2013 року та 17.01.2014 року, складених комісією МКП «Житловик».

Таким чином, своїми діями відповідачі грубо порушують законні інтереси та майнові права власника на користування та розпорядження нерухомим майном, а саме житловою кімнатою АДРЕСА_1 у вказаному будинку, що змусило позивача звернутися до суду за захистом порушеного права.

За наведених обставин позивач просив постановити рішення суду, яким визнати ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право на проживання в кімнаті АДРЕСА_1;

виселити ОСОБА_1 з самовільно зайнятої кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 листопада 2014 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житлом, а саме: кімнатою АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_1 з самовільно зайнятого житлового приміщення кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду про визнання її та неповнолітнього сина такими, що втратили право на проживання скасувати та ухвалити нове - про відмову у позові в цій частині.

Зокрема зазначає, що суд першої інстанції вирішуючи спір не врахував, що вона з березня 2014 року перебувала у відпустці в зв'язку з вагітністю та пологами, а потім у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Тобто суд не перевірив належним чином наявні в справі докази про причини не проживання її з дитиною в спірному житлі на протязі більше шести місяців.

Також зазначає, що в актах комісії на предмет перевірки проживання чи відсутності мешканців не наведено жодних обставин, яким чином комісія перевіряла факт не проживання її (ОСОБА_2) з сином в спірній кімнаті.

Крім того, на час розгляду справи її син ОСОБА_3 був неповнолітнім і відповідно до п.2 ч.3 ст.71 ЖК УРСР за ним зберігається право на житло.

В іншій частині, а саме в частині виселення ОСОБА_1 рішення суду сторонами по справі не оскаржено.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно із ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, відповідачі ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані в кімнаті АДРЕСА_1, якому за рішенням виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області від 24.01.2013 року № 26 надано статус житлового будинку та прийнято до комунальної власності міста (а.с. 5, 6, 39).

Відповідачі, будучи зареєстрованими в даному житловому приміщенні, на протязі більше шести місяців в ньому не проживають, в тому числі із моменту надання будинку статусу житлового (24.01.2013 року), комунальних платежів не сплачують, що підтверджується актами від 30.07.2013 року та 17.01.2014 року, 16.02.2014 року (а.с.7, 8). При цьому, доказів про поважність причин їх відсутності у жилому приміщенні відповідачі суду не надали, із заявою про продовження цього строку до наймодавця чи суду не зверталися.

Встановивши, що відповідачі ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 в житловому приміщенні на протязі більше шести місяців не проживають без поважних причин, комунальних платежів не сплачують, зазначений строк наймодавцем чи судом не продовжено, суд першої інстанції обґрунтовано визнав останніх такими, що втратили право користування вказаним житлом.

Викладені ОСОБА_2 в апеляційній скарзі доводи про те, що вона з березня 2014 року перебувала у відпустці в зв'язку з вагітністю та пологами, а потім у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, що не було враховано судом при ухваленні оскаржуваного рішення, є безпідставними, оскільки такі докази суду першої інстанції надані не були. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Разом з тим, доводи відповідачки про недоведеність позивачем факту її не проживання з сином у спірному житлі більше шести місяців, а також те, що за її неповнолітнім сином зберігається жиле приміщення понад шість місяців відповідно до п.2 ч.3 ст.71 ЖК не є обґрунтованими, оскільки останньою не надано будь-яких доказів суду на спростування обставин, викладених в актах позивача про її не проживання в жилому приміщенні, як і не надано доказів про тимчасовий виїзд неповнолітнього ОСОБА_3 зі спірного житла у зв'язку з навчанням в іншу місцевість.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є необґрунтованими та такими, що не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

В решті судове рішення, зокрема про виселення ОСОБА_1, сторонами не оскаржується, а тому не є предметом перевірки його законності апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 листопада 2014 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді