Справа № 299/2556/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

09 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Мацунича М.В. і ОСОБА_1,

секретар Дашковська С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою управління Пенсійного фонду України в Виноградівському районі Закарпатської області на рішення Виноградівського районного суду від 15 вересня 2015 р. за позовом управління Пенсійного фонду України в Виноградівському районі Закарпатської області до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а :

Управління Пенсійного фонду України в Виноградівському районі Закарпатської області звернулося у суд із позовом до ОСОБА_2 у серпні 2015 р.

Просило на підставі ст. 49 ч.1 п.2 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» стягнути з відповідача переплату пенсії по вислузі років за період з 01.09.2008 р. по 31.10.2014 р. у розмірі 72495.10 грн.

На обґрунтування зазначало, що ОСОБА_2 перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Виноградівському районі як одержувач пенсії по вислузі років працівникам охорони здоровя, які постраждали внаслідок ЧАЕС (Ш-252), з 20.10.2000 р. до 22.10.2014 р.

У звязку з тим, що відповідач прийнятий 08.12.2009 р. на постійний консульський облік у генеральному Консульстві України в Ніредьгазі, а з 13.08.2008 р. отримав дозвіл на постійне місце проживання в Угорщині, в нього виникла переплата пенсії за період з 01.09.2008 р. по 31.10.2014 р.

Рішенням Виноградівського районного суду від 15.09.15 р. у позові відмовлено (а.с.30-34).

Апелянт просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову. Доводить про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У письмовому запереченні та в судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 в інтересах позивача не визнала скарги як безпідставної і просить залишити рішення суду без змін.

Суд першої інстанції виходив із безпідставності позову. Так, відповідач є громадянином України. Угода між Союзом РСР і Угорською Народною республікою про співробітництво в галузі соціального забезпечення, підписана 20.12.1962 р. і ратифікована 31.05.1963 р., набула чинності з 12.04.1963 р. Цією міжнародною угодою не передбачено виплату пільгової пенсії в Угорщині для громадян України, доказів отримання відповідачем пенсії на території Угорщини як і підстав для позбавлення його права на пенсію, що гарантована ст.ст. 24, 58 Конституції України, немає.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення залишенню без змін, із таких мотивів.

Згідно з положеннями п.2 ч.1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням N 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону N 1058-IV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону N 1058-IV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні N 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону N 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що рішення Конституційного суду України N 25-рп/2009 має наслідки лише для пенсіонерів, які проживають (перебувають) у державах, із якими Україною не укладено відповідного договору, та стосується тільки тих пенсіонерів, які на час прийняття цього Рішення (тобто станом на 07.10.2009 р.) отримували пенсії в Україні та після цієї дати виїхали за кордон на постійне місце проживання, не спростовують висновку суду першої інстанції і не дають підстав для скасування ухваленого ним рішення як необґрунтовані.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України,-

у х в а л и л а :

1. Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Виноградівському районі Закарпатської області відхилити.

2. Рішення Виноградівського районного суду від 15 вересня 2015 р. залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: