Справа №488/2337/14-ц 19.05.2015 19.05.2015 19.05.2015
Провадження № 22-ц/784/1278/15 Головуючий першої інстанції: Циганок В.Г.
Категорія: 55 Суддя-доповідач апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М..,

суддів: Кушнірової Т.Б.,

Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання: Романенко Ю.О.

за участі позивача ОСОБА_3, її представника - ОСОБА_4, представників відповідача - Свечинського О.С., Тимошина Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_3 до комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Миколаїв» про визнання недійсним та скасування наказу, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и л а :

В травні 2014 р. ОСОБА_3 звернулася з позовом до комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Миколаїв» (далі - КП «Міжнародний аеропорт Миколаїв») про визнання недійсним та скасування наказу, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач зазначала, що з 7 липня 2011 р. працювала у КП «Міжнародний аеропорт «Миколаїв» на посаді фінансового директора за строковим трудовим договором. З 1 січня 2012 р. з нею був укладений безстроковий трудовий договір. Вона добросовісно виконувала свої трудові обов'язки, проте відповідач затримував виплату заробітної плати.

У зв'язку з наявністю заборгованості по заробітній платі та затримкою з оплати лікарняних листків, вона вимушена була 18 березня 2013 р. написати заяву про надання їй відпустки із наступним звільненням з роботи на підставі п.3 ст.38 КЗпП України.

Наказом № 71/1 від 20 березня 2013 р. вона з 6 квітня 2013 р. була звільнена з роботи на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України.

15 квітня 2013 р. їй була видана трудова книжка та виплачений борг з заробітної платні, кошті з оплати відпустки та тимчасової непрацездатності.

В той же час, вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, як передбачено ст. 44 КЗпП України, підприємство не виплатило.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2014 року її позов про стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2014 р. апеляційна скарга ОСОБА_3 на дане рішення відхилена, апеляційна скарга КП «Міжнародний аеропорт «Миколаїв» задоволена. Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2014 року скасоване і ухвалено у справі нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову за його недоведеністю.

Посилаючись на зазначені обставини та на те, що з рішення апеляційного суду вона дізналася про наказ № 05/к від 17 січня 2014 р., яким було змінено наказ № 71/1 від 20 березня 2013 р., а саме - підстава звільнення була зазначена «по ст. 38 КЗпП України», який нею не оскаржувався та діяв на момент винесення рішення суду першої інстанції, з урахуванням уточнень, позивач просила визнати недійсним та скасувати наказ № 05/к від 17 січня 2014 р. та стягнути на її користь з КП "Міжнародний аеропорт «Миколаїв" 29 809 грн. 08 коп. вихідної допомоги та 157 562 грн. 28 коп. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2014 р. в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ОСОБА_3 з 7 липня 2011 р. працювала у КП «Міжнародний аеропорт «Миколаїв» на посаді фінансового директора за строковим трудовим договором. 1 січня 2012 р. з нею був укладений безстроковий трудовий договір.

У зв'язку з наявністю заборгованості по заробітній платі та затримкою з оплати періоду тимчасової непрацездатності 18 березня 2013 р. ОСОБА_3 подала заяву про надання їй відпустки із наступним звільненням з роботи на підставі п.3 ст.38 КЗпП України.

Наказом № 71/к від 20 березня 2013 р. з 6 квітня 2013 р. її було звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України.

15 квітня 2013 р. їй була видана трудова книжка та виплачений борг з заробітної платні, кошти з оплати відпустки та тимчасової непрацездатності.

Вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку, як передбачено ст. 44 КЗпП України, підприємство позивачі при звільненні не виплатило.

15 липня 2013 р. ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до КП «Міжнародний аеропорт Миколаїв» про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2014 року її позов про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2014 р. апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення місцевого суду відхилена, апеляційна скарга КП «Міжнародний аеропорт Миколаїв» задоволена. Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2014 р. скасоване і ухвалено у справі нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову за його недоведеністю, а саме - у зв'язку зі зміною роботодавцем підстав звільнення.

Як встановлено судом, наказом № 05/к від 17 січня 2014 р. було внесено зміни до наказу про звільнення від 20 березня 2013 р. № 71/к: назву змінено на «Наказ про надання відпустки з подальшим звільненням», дату звільнення змінено на «05 квітня 2013 р.» та підставою звільнення зазначено ст. 38 КЗпП України.

В той же час правовий аналіз ст. 38 КЗпП України дає підстави вважати, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а працедавець не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Такі правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 р. по справі № 6-120/цс12.

Таким чином, зміна відповідачем з власної ініціативи наказу про звільнення позивача за її ініціативою після реалізації цього наказу (проведення звільнення) та виключення з нього визначеного працівником п. 3 ст. 38 КЗпП України як підстави звільнення без погодження з працівником є незаконним, а наказ від 17 січня 2014 р. - неправомірним.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що незважаючи на доведеність позову та незаконність оскаржуваного наказу, відсутні підстави для задоволення позовних вимог через пропуск позивачем визначеного законом строку звернення до суду.

Між тим, з таким висновком суду погодитись не можна.

Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ч. 1 ст. 233 КЗпП України).

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП України).

Як встановлено судом, оспорюваний наказ було видано відповідачем 17 січня 2014 р.

Відомості про вручення позивачеві цього наказу в установленому порядку або внесення змін до запису у трудовій книжці працівника в матеріалах справи відсутні.

З матеріалів цивільної справи № 2/488/114/2014 вбачається, що копія наказу від 17 січня 2014 р. була надана представником відповідача в останньому судовому засіданні по даній справі 03 лютого 2014 р.

Враховуючи, що у визначеному законом порядку копія наказу ОСОБА_3 не вручалася, а при вирішенні справи за її позовом на її користь вона сподівалася на захист своїх трудових прав, колегія суддів вважає за можливе поновити строк для звернення до суду з вимогами щодо незаконності наказу від 17 січня 2014 р. та задовольнити ці позовні вимоги.

В силу ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно матеріалів справи передбачена ст. 44 КЗпП України позивачу в день звільнення і на час вирішення спору не виплачена.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як роз'яснено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Суд вірно виходив з того, що розрахунок належних до виплати позивачеві сум необхідно проводити за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 Порядку, яким визначено правила проведення розрахунку середнього заробітку у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу п. 4 цього Порядку. Пунктом 4 Порядку передбачено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

В силу пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням

заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У зв'язку з перебуванням у відпустці та тимчасовою непрацездатністю позивач з 11 лютого 2013 р. по день звільнення не працювала. Отже при розрахунку середньоденного заробітку слід виходити з розміру його заробітку за грудень 2012 р. та січень 2013 р., які згідно довідки відповідача від 15 липня 2013 р. № 44 становлять відповідно: 10 839 грн. 68 коп. та 9 033 грн. 07 коп. За такого середньомісячний заробіток складає 9 936 грн. 36 коп. ((10 839,68 грн. + 9 033,07 грн.):2), а середньоденний - 473 грн. 16 коп. ((10 839,68 грн. + 9 033,07 грн.): 42 (число відпрацьованих днів у грудні 2012 р. та лютому 2013 р.). Виходячи з таких розрахунків середній заробіток за час затримки розрахунку в межах заявлених: з 06 квітня 2013 р. по 18 серпня 2014 р. становить: 473,16 грн. х 333 днів = 157 562 грн. 28 коп.

Таким чином, розмір вихідної допомоги, яка підлягала виплаті позивачеві при звільненні,становить 29 809 грн. 08 коп.

Також колегія суддів вважає, що є підстави для задоволення позову щодо стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, незважаючи на наявність рішення апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2014 р., оскільки по даній справі вимоги заявлені за іншій період та є інші обставини - оспорювання наказу від 17 січня 2014 р.

З урахуванням викладеного рішення суду в силу положень п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

У зв'язку з задоволенням позовних вимог та в силу ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 827 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2014 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Миколаїв» про визнання недійсним та скасування наказу, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити.

Визнати незаконним наказ виконуючого обов'язки генерального директора комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Миколаїв» № 05/к від 17 січня 2014 року «Про внесення змін в наказ про звільнення від 20 березня 2013 року № 71/к».

Стягнути з комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Миколаїв» на користь ОСОБА_3 29 809 (двадцять дев'ять тисяч вісімсот дев'ять) грн. 08 коп. вихідної допомоги без вирахування податку та інших обов'язкових платежів та 157 562 (сто п'ятдесят сім тисяч п'ятсот шістдесят дві) грн. 28 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без вирахування податку та інших обов'язкових платежів.

Стягнути з комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Миколаїв» в дохід держави 1 827 (тисячу вісімсот шістдесят три) грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти дів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: