№ 243/7622/14-ц
№ 2/243/321/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 квітня 2015 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі :

головуючий суддя Мінаєв І.М.,

при секретарі судового засідання Копійко Г.С.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання №2 Слов'янського міськрайонного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

До Слов'янського міськрайонного суду Донецької області 26.12.2014 р. звернулася ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, припинення та визнання права власності, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача та відповідача ОСОБА_5, після смерті якої відкрилася спадщина та сторони по справі є спадкоємцями першої черги по закону.

В установлений законом строк позивач звернулася до Першої Слов'янської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Під час витребування документів. Необхідних для прийняття спадщини позивач 20.11.2014 р. отримала довідку № 1994-2/045/01 КП «БТІ м. Слов'янська», з якої її стало відомо про те, що 15.02.2011 р. між мамою та відповідачем був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 і на підставі цього договору право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем 18.02.2011 р.

Вважає вказаний вище договір дарування недійсним з тих підстав, що у 2004 р. у мами стався інсульт, вона перебувала на стаціонарному лікуванні, з того часу у неї погіршився стан здоров'я, при спілкуванні у її відповідях та поведінці була неадекватність, спостерігалась загальмованість мислення, зниження пам'яті. В наступному мати неодноразово перебувала на лікуванні, де її також було ампутовано ногу. Захворювання матері вплинули на її психічний стан і за станом здоров'я вона на момент укладання договору дарування квартири не могла керувати своїми діями, усвідомлювати їх значення та наслідки. Тому договір дарування від 15.02.2011 р. є недійсним і порушує права позивача як спадкоємця на спадкове майно.

Оскільки про укладення спадкового договору дарування та про порушення своїх прав як спадкоємця позивачу стало відомо 20.11.2014 р., а тому просить визнати поважними причини пропуску строку позовної давності на оспорювання договору дарування.

Просить суд визнати недійсним укладений 15 лютого 2011 року між померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений нотаріусом Першої Слов'янської державної нотаріальної контори по реєстру № 2-401 та припинити право власності на цю квартиру ОСОБА_3, а також визнати за позивачем в порядку спадкування після померлої ОСОБА_5 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1.

15.04.2015 р. позивач уточнила позовні вимоги, визначила ціну позову 33802,00 грн., просила визнати поважною причину пропуску строку позовної давності на оспорювання договору дарування від 15.02.2011 року; визнати недійсним укладений 15 лютого 2011 року між померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений нотаріусом Першої Слов'янської державної нотаріальної контори по реєстру № 2-401, а також визнати за позивачем в порядку спадкування після померлої ОСОБА_5 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 загальною площею 35,0 кв.м, житловою площею 18,0 кв.м, що складається з однієї житлової кімнати загальною вартістю 67604,00 грн.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала повністю, прохала їх задовольнити, посилаючись на те, що мати ОСОБА_5 при житті ї казала, що квартиру заповіла на двох з сестрою (відповідачем). При житті матері відповідач перебувала на її утриманні, забирала у матері пенсію, разом із сином відповідача били маму, але доказів цього немає, до правоохоронних органів ніхто не звертався. Мати мала порушення координації, не відразу впізнавала її, по декілька разів питала одне й те саме, до лікарів не зверталася. Інсульт у матері стався на 6-7 років до смерті. Про інсульт матері вона не знала, бо перебувала на заробітках у м. Москва з 2000 до 2009 року з перервами на декілька місяців. Мами завжди була знервована, могла вчинити сварку на рівному місті, тому вона намагалася менше з нею спілкуватися для уникнення конфліктів. На похорони до мами не приїхала, бо була війна, відстань від її міста до матері близько 100 км. Інсульт у матері стався у 2004 році, хоча у картці, яку вона побачила під час слухання справи у суді, записано 2009 рік. Про заповіти матері 1996 та 2007 років дізналася вже у суді. Неадекватність поведінки матері спостерігалася з її 50-річного віку, на час смерті матері було 84 роки. Від матері вона не відмовлялася та спілкувалася з нею.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала повністю, прохала їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник Дегтярьов В.В. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що про договір дарування позивач не знала, оскільки не спілкувалася з матір'ю, не надавала її допомогу з осені 2010 року. Восени 2010 р. сестра ОСОБА_1 влаштувала матері скандал, вимагала переписати на неї квартиру. Мати була адекватною, працездатною жінкою, працювала у санаторії «Святі Гори» до 2004 року, потім до 2009 року прибирала біля кіоску, майже до смерті вона обслуговувала себе сама. У 2009 році у матері стався інсульт, після цього вона переїхала до неї, доглядала за нею, надавала допомогу по господарству, оплачувала комунальні послуги, допомагала грошима. Позивач завжди сварилася з матір'ю, постійно докоряла, що та не дала їй належної освіти. У 2010 році позивача вимагала від матері переоформити на неї квартиру, а після відмови влаштувала скандал та 3 роки 8 місяців не спілкувалася з матір'ю, не приїхала навіть на похорони, які оплатила та організувала відповідач. За ініціативою матері відповідач була зареєстрована у спірній квартирі, мати оформила у 2007 році на неї заповіт, а у 2011 році оформила договір дарування, оскільки її сказали, що заповіт можливо оспорити. У квартирі вона зробила ремонт, замінила балкон, вікна. Мати була малоосвіченою, мала 4 класи освіти та усі комунальні платежі до звільнення її з роботи утримувалися із заробітної плати, а після цього вона та син допомагали сплачувати комунальні послуги. Після інсульту у матері було тремтіння рук та на час підписання договору дарування було захворювання очей «катаракта», тому усі документи, у тому числі довіреність та договір дарування за неї підписувала сусідка ОСОБА_7. Під час підписання спірного договору мати розуміла свої дії та керувала ними, це з'ясовував нотаріус. Приблизно у 1995-1996 році мати приїхала до сестри у м. Світлодар, сестра знову докоряла матері що та нічого її у житті не дала, не вивчила, внаслідок чого мати пішла з будинку та вона її знайшла на лавочці у парку біля водойми, мати сказала, що її хотілося втопитися через докори сестри. Реальних спроб втопитися у матері не було, вона це сказала на словах. До лікарів вони не зверталися, вона дала матері заспокійливий засіб та вранці вона поїхала додому. Відповідач лише 16 чи 17.05.2014 р. приїхала на 2 години до матері у лікарню до м. Кр.Лиман, де матері ампутували ногу, вони трохи поспілкувалися, позивач попросила пробачення та поїхала, оскільки мати була ще слабою після операції.

У письмових поясненнях та запереченнях представник відповідача адвокат Дегтярьов В.В. додатково зазначив, що згідно роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та судової практики висновок для визнання правочину недійсним може бути зроблено, якщо встановлена абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Вважає, що проведеною по справі амбулаторною судово-психіатричною експертизою не надано категоричного висновку про те, що досліджувана ОСОБА_5 під час укладення спірного договору 15.02.2011 року не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Експерт ОСОБА_21 також не довела наявність безумовного факту перебування досліджуваної під час підписання спірного договору в такому стані, а лише зазначила в якості доказу такого стану прогресування хвороби ОСОБА_5 внаслідок перенесеного інсульту у 2009 році. Проте в матеріалах справи містяться покази свідків, письмові докази, у тому числі встановлений факт перевірки державним нотаріусом ОСОБА_22 при посвідченні угоди дієздатності дарувальника, в зв'язку з чим відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним. У висновку судово-психіатричної експертизи зазначено, що ОСОБА_5 на період укладення договору дарування квартири 15.02.2011 року страждала органічним розладом особистості судинного ґенезу з помірно вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням особистості і така ступінь проявлення інтелектуально-мнестичного зниження особистості органічного (судинного) ґенезу позбавляла досліджувану здатності в момент підписання договору розуміти значення своїх дій та керувати ними. Проте в ухвалах ВССУ від 02.11.2011р. та від 26.09.2012р. містяться висновки судово-психіатричних експертиз щодо захворювання певних осіб з ідентичним, як і по даній справі діагнозом, але цими судами вони не визнані як належні та допустимі докази. Наведені в акті експертизи висновки та надані докази не дають законних підстав для задоволення позовних вимог.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази та матеріали справи, суд вважає позовні вимоги частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд на підставі ст.ст. 10,11,60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 у віці 84 років, актовий запис № 30 від 16.06.2014 р., реєстрацію проведено виконавчим комітетом Святогірської міської ради м. Слов'янськ Донецької області, дублікат свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_3 виданий 18.11.2014 р. відділом ДРАЦС по м. Слов'янську реєстраційної служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області (а. с. 5).

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є дочками ОСОБА_5, що підтверджено відповідними свідоцтвами про їх народження НОМЕР_4 та НОМЕР_5 ( а. с. 6,60).

Відповідно до довідки № 1994-2/0.45/01 від 20.11.2014 року, виданої КП «БТІ м. Слов'янська», станом на 01.01.2013 р. право власності на квартиру АДРЕСА_1 м. Слов'янська зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого Першою Слов'янською ДНК 15.02.2011 р. р/№ 2-401, дата реєстрації 18.02.2011 р.; НОМЕР_6 в книзі 2а-171 ( а. с. 8).

Відповідно до фотокопії заповіту, посвідченого керуючим справами Святогірського міськвиконкому 26.03.2007 року, р/№ 50 - ОСОБА_5 на випадок своєї смерті заповіла усе своє майно ОСОБА_3 ( а. с. 13).

Згідно довіреності від 25.02.2013 р., посвідченої керуючою справами виконкому Святогірської міської ради та зареєстрованої в реєстрі за № 19, ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_3 одержувати пенсію на її ім'я ( а. с. 16).

15.02.2011 року був укладений договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1. Через хворобу дарувальника, яка не може власноручно підписати договір, на її особисте прохання та в її присутності договір підписано ОСОБА_7. Цей договір посвідчений державним нотаріусом Першої Слов'янської ДНК ОСОБА_22, зареєстрований в реєстрі за № 2-401; зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 18.02.2011 р. ( а. с. 14,37,38).

Згідно акту обстеження житлово-матеріальних умов від 29.09.2014 р., складеного депутатом Святогірської міської ради, ОСОБА_3 проживала спільно з ОСОБА_5 та разом вели спільне господарство з 04.2009 р. по ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1, здійснювала догляд та похорони ( а. с. 15).

Відповідно до квитанції № 156 від ІНФОРМАЦІЯ_1, виданої салоном ритуальних послуг м. Святогірська, ОСОБА_3 придбано ритуальних товарів на суму 1679 грн. ( а. с. 59).

З досліджених в судовому засіданні матеріалів спадкової справи № 646/2014 вбачається, що справа заведена 24.11.2014 р. Першою Слов'янською ДНК за заявою ОСОБА_1 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, свідоцтво про право на спадщину не видавалося ( а. с. 21-34).

Постановою державного нотаріуса Першої Слов'янської ДНК від 20.04.2015р. ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 з тих підстав, що спадкоємцем не надано правовстановлюючий документ ( а. с. 151).

Допитана в якості свідка відповідач ОСОБА_3 дала пояснення, аналогічні її поясненням в якості відповідача. Додатково пояснила, що на час укладання договору дарування мати розуміла значення своїх дій та керувала ними, дійсно страждала низкою захворювань (катаракта та ін.), внаслідок чого за станом здоров'я сама не була здатна підписати договір. Документи для посвідчення договору дарування збирала вона на підставі довіреності. Спочатку мати просила оформити на неї опікунство, але потім після консультації у юриста її порадили оформити договір дарування, щоб сестра не могла відсудити цю квартиру. Нотаріус під час посвідчення угоди прочитав договір вголос, з'ясував її волю та посвідчив угоду, договір підписала сусідка ОСОБА_7, оскільки мати через поганий зір та похилий вік не могла сама підписати. Про посвідчення договору дарування вона позивачу не казала. Позивач відмовилася від матері на словах, не спілкувалася з нею з 2008 року, лише по телефону тероризувала її. У 2014 році позивач приїжджала до матері у лікарню, привозила памперси та продукти, спілкувалася з нею. Нотаріусу вона не повідомила, що у матері був інсульт, оскільки не вважала це важливим, бо мати виписали з лікарні по видужанню, до психіатрів чи невропатологів не направляли.

З пояснень свідка ОСОБА_11 вбачається, що ОСОБА_5 вона знала з дитинства, коли зі своїми батьками ходили до їх родини у гості. До 2009 року вона інколи бачила ОСОБА_5 на вулиці, остання до 2009 року працювала прибиральницею, при зустрічі казала, що втомилася та хворіє, починає забувати, погане самопочуття, її на той час було вже більше 70 років. У 2010 році влітку разом з ОСОБА_1 вона ходила додому до ОСОБА_5 відвідати її, але вона їх не впізнала. По квартирі вона пересувалася сама. ОСОБА_1 зверталася до неї, але та на неї не реагувала. Коли ОСОБА_1 дала її гостинці та подарунки, вона їх поклала та повідомила, що це подарувала її ОСОБА_3. Вони були у неї недовго та пішли. При цьому скарг на зір, жорстоке поводження у неї не було.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що ОСОБА_5 знала більше 30 років, разом з нею працювали, спілкувалися 1-2 рази на тиждень, є кумою позивача. Остання хворіла на гіпертонію, скаржилася на головну біль, приблизно у 2008-2010 роках у неї стався інсульт, після чого стан здоров'я погіршився, порушилася координація руху, погано впізнавала знайомих на вулиці, порушено пам'ять, під час бесіди могла переходити на іншу тему, тобто поведінка була неадекватною. Після інсульту вона сама вживала їжу, в'язала. Останній раз у неї вдома була у 2009-2010 році. З її слів відомо, що вона давно падала та мала травму, на жорстоке поводження не скаржилася, про наміри суїциду від ОСОБА_5 не чула, але про це її казали ОСОБА_1 та ОСОБА_13. ОСОБА_1 спілкувалася з матір'ю кратко та поверталася від неї в сльозах, бо мати з нею не бажала спілкуватися, виганяла, казала, що ОСОБА_3 буде незадоволена їхнім спілкуванням. До смерті останні 5 років за ОСОБА_5 доглядала ОСОБА_3, яка жила у матері, а ОСОБА_1 привозила сумки з харчами, купувала ліки, бо працювала у м. Москва. Хоронила мати ОСОБА_3, на похорони ОСОБА_1 не приїхала, бо була війна влітку 2014 року.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що є кумою позивача та знає сторони та їх мати з 1970-х років, разом із ОСОБА_5 працювали в санаторії. У 2007-2008 році ОСОБА_5 казала її при зустрічі, що у неї була травма голови, вона падала, після чого стала усе забувати, не впізнавала свідка на вулиці, поведінка її була в той час вже неадекватною, при зверненні до неї вона не бажала розмовляти, скаржилася, що усе забуває, що у неї погано з головою. У 2001 році вона її особисто казала, що квартиру залишить у спадок обом дочкам. Останній раз у неї вдома була наприкінці 1990х-початку 2000-х років. У 2000-х роках бачила ОСОБА_5 з дочкою ОСОБА_3 на вулиці, вони йшли з лікарні і у ОСОБА_5 була зламана рука, при цьому вона сміялася. Зі слів ОСОБА_1 її відомо, що у матері погіршився зір, вона домовилася в м. Ізюм за операцію, але мати не погодилася. В бесідах у 2007-2008 роках ОСОБА_5 її казала, що її надоїло жити, вона кинеться під машину. Також вона казала, що ОСОБА_3 незадоволена тим, що до матері приходить інша дочка ОСОБА_1 ОСОБА_1 приходила до матері завжди у відсутність ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що знала ОСОБА_5 біля 30 років, разом працювали, одночасно отримували квартири. ОСОБА_5 завжди казала, що залишить квартиру тому з дітей, хто її догляне до смерті. У 2006 році вона у квартирі прописала дочку ОСОБА_3, у 2007 році у виконкомі зробила на неї заповіт. Потім у ОСОБА_5 погіршився зір, стали хворіти ноги, весь час за нею доглядала ОСОБА_3. Також вона казала, що старша дочка ОСОБА_1 з нею мало спілкується, після їх спілкувань у неї погіршується стан здоров'я, викликали швидку допомогу. У 2009 році після інсульту у ОСОБА_5 було тремтіння рук, трохи загальмована мова, погіршився зір, але вона усе розуміла, впізнавала її по голосу. Спілкувалися з нею 1-2 рази на тиждень, догляд за нею здійснювала ОСОБА_3. Між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 були конфлікти, ОСОБА_1 навіть відмовилась від матері. Потім від ОСОБА_5 її стало відомо, що вона оформила договір дарування квартири на ОСОБА_3, яка за нею доглядає, для чого вони викликали нотаріуса з м. Слов'янська. Під час їх спілкувань ОСОБА_5 плакала через те, що у неї не склалися стосунки з дочкою ОСОБА_1, думок про суїцид не висловлювала, лише під час хвороби у 2009 році казала, що її жити не хочеться, бо так вона хворіє і до неї таке відношення.

Свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що знала ОСОБА_5 біля 22-х років, вона дружила з тіткою свідка. Її відомо, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були погані стосунки, ОСОБА_1 постійно висловлювала матері претензії. 3-4 роки тому у ОСОБА_5 був інсульт, глаукома, гіпертонія, пенсію її носили додому, почувала себе погано через вік та стан здоров'я. За нею постійно доглядала ОСОБА_3 та жила останні роки з нею. ОСОБА_5 мала намір укласти договір довічного утримання, це її відомо з її слів, також вона під час гіпертонії страждала на головні болі, порушено координацію руху. До смерті останній раз бачила ОСОБА_5 осінню 2014 року, вони розмовляли в цей час також по телефону. В травні 2014 року у м. Кр.Лиман її ампутували ногу, а наприкінці 2014 року ОСОБА_5 померла. До самої смерті вона сиділа в ліжку, в'язала, руки були робочі, носила окуляри та читала, про наміри суїциду її не відомо. Останній час перед смертю пам'ять її погіршилася, але спілкувалася вона нормально.

Свідок ОСОБА_22 суду пояснив, що у лютому 2011 року він працював державним нотаріусом Першої Слов'янської ДНК та за проханням відповідача ОСОБА_3 він за місцем проживання дарувальника ОСОБА_5 в м. Святогірську посвідчив договір дарування квартири від ОСОБА_5 дочці ОСОБА_3 Дарувальник була адекватна та повністю розуміла значення своїх дій, керувала ними. Він вголос прочитав договір перед підписанням. На прохання дарувальника цей договір у його присутності був підписаний сусідкою. Дієздатність він перевірив шляхом спілкування з дарувальником, відхилень не встановив. Проект договору дарування він підготовив у м. Слов'янську у приміщенні контори. Про наявність конкретної хвороби не зазначив, бо він не лікар, але у дарувальника були проблеми зору. Він не з'ясовував у дарувальника - чи страждає вона будь-якими захворюваннями та чи перебуває на обліку. До складання проекту договору він з ОСОБА_5 не спілкувався. Дочка не повідомляла його про те, що мати перенесла інсульт та перебувала на обліку у лікарів. Якби він це знав, він би обов'язково зупинив нотаріальну дію та направив дарувальника на медичне обстеження або зробив запит до суду щодо її дієздатності та наявності встановленої опіки.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що є сусідкою померлої ОСОБА_5, знала її більше 40 років. У 2006 році приблизно вона зробила заповіт на дочку ОСОБА_3. До 2009 року ОСОБА_5 працювала, але за стіною вона неодноразово чула бурні сварки з дочкою ОСОБА_1 через те, що та постійно вимагала оформити квартиру на неї, починаючи з 2006 року, після чого її ставало погано, підвищувався артеріальний тиск, лікуватися вона не любила. Вона її казала, що ОСОБА_1 з дітьми забезпечена житлом, а ОСОБА_3 ні, хто її доглядатиме, тому вона залишить квартиру. В квітні 2009 року вона знайшла її у квартирі з інсультом, викликала швидку та лікаря, купила та дала ліки. Після лікування погіршилася мова, але вона була адекватна, після лікування мова повернулася. Доглядала за нею ОСОБА_3, яка стала з нею жити. Дочка ОСОБА_1 приїжджала до своєї куми у сусідній будинок, а до матері навіть не приходила, вона сама її бачила. Відносини з дочкою ОСОБА_3 у ОСОБА_5 були добрі, конфліктів у них не було, ОСОБА_3 її ховала у червні 2014 року та несла усі витрати. Спочатку при житті ОСОБА_5 зробила на ОСОБА_3 заповіт, потім вирішила оформити договір дарування за власною ініціативою, для чого викликали нотаріуса, який у її присутності прочитав текст договору, впевнився у добровільності її волі, а підпис поставила у договорі свідок ОСОБА_7 через те, що ОСОБА_5 погано бачила та у неї було тремтіння правої руки, це було у 2011 році. На час підписання договору вона була адекватною, усе розуміла. ОСОБА_3 в квартирі зробила ремонт. До інсульту ОСОБА_5 в'язала речі доки було нормально з очима, зір погіршився за два роки до інсульту, думки про суїцид вона ніколи не висловлювала. Коли ОСОБА_3 жила з нею останні роки, то не дозволяла її включати піч через її поганий зір для уникнення пожежі, але ОСОБА_5 і сама не мала бажання це робити, оскільки ОСОБА_3 усе її готувала сама. Пенсію спочатку ОСОБА_5 отримувала сама в Ощадбанку, потім надала доручення на ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_18 суду пояснила, що знає ОСОБА_5 та її дочок більше 30 років. Вона завжди відвідувала дочок та онуків, але у них з дочкою ОСОБА_1 завжди були конфлікти. У 2006 році вона зламала руку та дочка ОСОБА_3 її 3 місяці доглядала, після чого прописала за власним бажанням ОСОБА_3 у себе, а влітку 2007 склала на ОСОБА_3 заповіт. Після того, як ОСОБА_1 дізналася про те, що ОСОБА_3 прописалася у матері, ОСОБА_1 доводила мати до істерик, мікроінсульту. У 2009 році ОСОБА_1 по телефону влаштувала матері скандал, від якого у матері стався інсульт, бо ОСОБА_1 від матері відмовилася. Приїхала ОСОБА_3 та жила з нею, лікувала мати, мова повернулася, але у неї була катаракта, яку вона не лікувала. У 2011 році вона зробила дарування квартири на ОСОБА_3, на той час ОСОБА_5 майже не бачила та були проблеми з ногами. Цей договір було підписано у квартирі сусідкою ОСОБА_7 ОСОБА_3 доглядала за матір'ю до смерті, зробила у квартирі ремонт, оплачувала лікування. Після відвідувань дочки ОСОБА_1 у м. Світлодар ОСОБА_5 поверталася та плакала, бо ОСОБА_1 бажала собі її квартиру, у них конфлікт через квартиру був більше 10 років зі слів ОСОБА_5. Вона її усе розповідала, оскільки вони були подругами. У 2011 році ОСОБА_5 її зателефонувала та запропонувала прийти до неї підписати договір дарування на ОСОБА_3, але вона не змогла через зайнятість на роботі та це зробила її сусідка ОСОБА_7 На час підписання договору ОСОБА_5 була нормальна, адекватна, через поганий зір впізнавала осіб по голосу. Договір дарування після заповіту вона вирішила оформити, оскільки боялася, що ОСОБА_1 буде судитися за квартиру з ОСОБА_3. До того як ОСОБА_5 зламала руку, вона хотіла залишити квартиру обом дочкам, але потім вирішила, що її буде доглядати, тому вона залишить квартиру. ОСОБА_1 рідко відвідувала мати, постійно з нею сварилася. Після лікування від інсульту та коли у ОСОБА_5 повернулася мова, вона розповіла її, що ОСОБА_1 по телефону на неї кричала за те, що переписала квартиру на ОСОБА_3 і у неї стався інсульт. До 2012 року вони спілкувалися з ОСОБА_5 майже щоденно, а потім вона стала працювати в іншому місці та з нею була дочка ОСОБА_3. ОСОБА_5 казала, що нотаріус її читав договір перед підписанням, вона підтвердила свою волю, була нормальною та усе усвідомлювала, про спроби суїциду нічого не казала ніколи. Після інсульту у ОСОБА_5 були зміни у стані здоров'я, вона стала гірше бачити, повільно розмовляла, хворіли ноги, але усіх їх колишніх співробітників пам'ятала, розпитувала про них.

Аналізуючи пояснення свідків, суд приходить до переконання, що є об'єктивними та неупередженими пояснення свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_18, ОСОБА_7, ОСОБА_3 в тій частині, що померла ОСОБА_5 страждала низкою захворювань, після перенесеного інсульту у 2009 році стан здоров'я значно погіршився і в цій частині суд приймає їх свідчення як достовірні. Це також підтверджено витребуваною судом медичною документацією ОСОБА_5 та висновком судово-психіатричної експертизи. Пояснення ж свідка ОСОБА_17 - суд до уваги не приймає, оскільки в показаннях свідка є суттєві протиріччя, які спростовуються як показаннями сторін по справі, інших свідків, так і матеріалами справи. При цьому свідок ОСОБА_17 впевнено суду пояснила, що до смерті останній раз спілкувалася з ОСОБА_5 осінню 2014 року, а померла вона наприкінці 2014 року, тоді як згідно свідоцтва про смерть - ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1

Пояснення свідка ОСОБА_20 суд приймає як достовірні, будь-яких підстав в упередженості свідка не встановлено, його покази не мають у собі будь-яких протиріч з іншими доказами по справі.

Відповідно до висновку амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи №23 (гр.) від 10.03.2015 р., ОСОБА_5, 1930 року народження на період укладання договору дарування квартири 15.02.2011 року страждала органічним розладом особистості судинного ґенезу (церебросклероз 3 стадія з артеріальною гіпертензією, наслідками гострого порушення мозкового кровообігу з лівостороннім гемипарезом (2009 рік), з помірно вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням особистості (слабоумство). Ступінь прояву інтелектуально-мнестичного зниження особистості (слабоумства) органічного (судинного) ґенезу позбавляла випробувану здатності в момент підписання договору дарування квартири 15.02.2011 року розуміти значення своїх дій та керувати ними ( а. с. 102-109).

Допитана в судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_21 суду пояснила, що вона працює головою судово-психіатричної експертної комісії при обласній психіатричній лікарні м. Слов'янська. Нею у складі з експертами ОСОБА_23 та ОСОБА_24 було проведено посмертну амбулаторну судово-психіатричну експертизу відносно психічного стану померлої ОСОБА_5 на час підписання договору дарування 15.02.2011 р. Експертною комісією досліджувалися усі матеріали справи. Оскільки пояснення свідків мали між собою суттєві протиріччя, в основу було покладено наявну медичну документацію з 1977 року по день смерті ОСОБА_5 у 2014 році. З 1977 року захворювання ОСОБА_5 прогресувало, у 1987 році вона проходила лікування, у 1992 році був перший інсульт, але після другого інсульту у 2009 році її стан здоров'я значно погіршився. Комісією експертів одноголосно було прийнято рішення, що ОСОБА_5 на час підписання спірного договору 15.02.2011 року страждала церебросклерозом 3 самої несприятливої стадії з артеріальною гіпертензією та за станом здоров'я вона абсолютно не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Все це викладено в акті з відповідним мотивуванням.

Аналізуючи висновок судово-психіатричної експертизи, суд приймає його як достовірний, належний та допустимий доказ у справі, оскільки висновок зроблено комісією компетентних спеціалістів, які попереджалися про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384,385 КК України, під час проведення експертизи експертами вивчалася уся наявна медична документація померлої ОСОБА_5, досліджувалися усі матеріали даної цивільної справи, у тому числі пояснення усіх свідків в сукупності (аналіз пояснень свідків наведений вище), підстав для сумніву у компетентності або упередженості комісії експертів у суду немає. Доводи представника відповідача про те, що висновок є упередженим, оскільки проведений з порушенням вимог закону - суд до уваги не приймає, оскільки висновок експертів відповідає вимогам чинного законодавства щодо порядку та підстав його проведення, висновок експерта обґрунтований з посиланням на відповідну наявну медичну документацію. Проведеною у справі експертизою зроблено висновок про абсолютну неспроможність ОСОБА_5 під час укладення нею з відповідачем договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними, що є підставою, поряд з іншими доказами у справі, для визнання оспорюваного правочину недійсним. Доказів зворотного з боку відповідача та його представника з урахуванням змагальності цивільного процесу суду не надано.

При цьому, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним суд враховує, що висновок про недієздатність учасника правочину ОСОБА_5 ґрунтується на зовнішніх обставинах та обстановці вчинення правочину (поведінка ОСОБА_5, показання вищевказаних свідків про те, що перед вчиненням правочину та на час його укладення мала низку хвороб, що також підтверджено письмовими доказами), а також на основі аналізу її психічного стану в момент вчинення правочину. В розпорядженні експертів були як показання свідків, так і медична документація за період з 1977 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (згідно медичної документації, хвора ОСОБА_5 з 1977 року страждала судинною патологією, захворювання мало прогредієнтний характер, судинне захворювання мало безперервний прогресуючий характер з поступовим ускладненням клінічної картини, погіршенням стану здоров'я).

Доводи представника відповідача про наявність судової практики за аналогічних обставин, згідно якої судово-психіатричні експертизи не визнані належними та допустимими доказами, а також відсутності висновку експертів про абсолютну неспроможність ОСОБА_5 в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд до уваги не приймає.

З наданих представником відповідача ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.11.2011 р.,11.05.2012р. , 26.09.2012 р., 24.10.2012 р., а також постанова Верховного Суду України від 29.02.2012 року містять інші висновки, ніж зазначає представник відповідача. В даних судових рішеннях зазначено, що проведеними по цих справах судово-психіатричних експертизах експертами не зроблено висновку про абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючі в той час порушення психічної діяльності істотно впливали на здатність особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Проведеною по даній справі амбулаторною судово-психіатричної експертизою № 23 (гр.) від 05.03.2015 року зроблено категоричний висновок про абсолютну неспроможність ОСОБА_5 в момент підписання спірного правочину 15.02.2011 року розуміти значення своїх дій та керувати ними. Це також підтвердив судовий експерт ОСОБА_21 в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, відсутність в особи на момент вчинення правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності є підставою для недійсності такого правочину.

Відповідно до ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Згідно ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Правові наслідки визнання недійсним правочину ст. 225 ЦК України не встановлює. Це означає, що застосуванню підлягають загальні правила ч. 1 та ч. 2 ст. 216 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Підстави припинення права власності передбачені ст. 346 ЦК України, цей перелік не є вичерпним. Згідно ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може бути припинено в інших випадках, встановлених законом.

Реституція як спосіб захисту цивільного права ( ч. 1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Правові наслідки, передбачені ч.ч. 1,2 ст. 216 ЦК застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Таким чином, проаналізувавши та дослідивши надані суду сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині визнання оспорюваного правочину від 15.02.2011 р. недійсним - підлягають задоволенню, в решті позовних вимог про визнання права власності на спірну ? частку квартири слід відмовити.

Оскільки позивач дізналася про існування оспорюваного правочину та про порушення свого права у листопаді 2014 року, то згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто строк звернення до суду позивачем не пропущений.

Позовні вимоги в частині визнання права власності на ? частку спірної квартири за позивачем в порядку спадкування задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З матеріалів справи (у тому числі спадкової справи), доводів позивача у позовній заяві та пояснень представника позивача вбачається, що 24.11.2014 р. позивачем ОСОБА_1 подано заяву до Першої Слов'янської ДНК про прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_5

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом ( ст. 1217 ЦК).

Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р., за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права власності на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії.

Здійснення права спадкування врегульовано главами 84-88 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами встановлений нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів, у тому числі нотаріусом має бути встановлено коло спадкоємців, наявність заповіту, наявність спадкоємців чи перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, дотримання вимог ч.ч.3,4 ст. 1268 ЦК тощо. В матеріалах справи наявні відомості щодо заповіту померлої ОСОБА_5 від 26.03.2007 р., який згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) є чинним ( а. с. 13,31). Позовні вимоги щодо визнання договору дарування від 15.02.2011 р. недійсним підлягають задоволенню, договір вважається недійсним з моменту його укладення, тобто сторони приводяться у первісний стан.

При розгляді даного позову про визнання права власності в порядку спадкування судом не встановлено фактів та обставин, які б перешкоджали ОСОБА_1 звернутися до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом з дотриманням нотаріального порядку оформлення спадкових прав. В даному випадку наявність постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії через ненадання правовстановлюючого документа спадкоємцем не свідчить про неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину. З наданих суду матеріалів не вбачається, що позивачем вживалися заходи щодо отримання дублікатів правовстановлюючих документів, а також позивач не позбавлена права оскаржити постанову нотаріуса у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої постановлене рішення,

суд присуджує з іншої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

Позивачем понесені судові витрати по справі по сплаті судового збору 243 грн. 60 коп. з вимог немайнового характеру про визнання договору недійсним, ці вимоги підлягають задоволенню і тому на користь позивача слід стягнути з відповідача ці судові витрати.

Оскільки при зверненні до суду позивачем не було сплачено судовий збір з вимог майнового характеру про визнання права власності, ці вимоги задоволенню не підлягають, то з позивача на користь держави слід стягнути недоплачену суму судового збору 338 грн. 02 коп. (1%) виходячи із визначеної в уточненому позові вартості спірного майна 33802,00 грн.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,209,212,214-215,224-225 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати недійсним укладений 15 лютого 2011 року між померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договір дарування квартири АДРЕСА_1, Донецької області, посвідчений державним нотаріусом Першої Слов'янської державної нотаріальної контори ОСОБА_22, по реєстру № 2-401.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору 243 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) на користь держави недоплачену суму судового збору з позовних вимог майнового характеру 338 грн. 02 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області через Слов'янський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з моменту проголошення рішення. Особи, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні під час проголошення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя

Слов'янського міськрайонного суду І.М. Мінаєв