Справа № 454/3191/14 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/783/2827/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М., Шандри М.М.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів на дитину та судових витрат, -

в с т а н о в и л а:

18 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з даним позовом, в обгрунтування вимог посилається на те, що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 28 січня 2013 року по справі № 1327/5529/2012 їй було присуджено аліменти від її колишнього чоловіка ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1350 грн. щомісячно. Аліменти стягувалися з відповідача до листопада 2013 року включно, після чого з того часу відповідач ніде не працює і матеріальної допомоги на утримання доньки їй не надає. Внаслідок цього, станом на 04 листопада 2014 року за ним утворилася заборгованість по виплаті аліментів в сумі 14850 грн. За її розрахунками за період з 01 грудня 2013 року по 04 листопада 2014 року, сума неустойки, яку відповідач зобов'язаний сплатити на її користь складає 22680,50 грн.

05.01.2015 року ОСОБА_2 подала в судовому засіданні заяву про уточнення позовних вимог і просила суд стягнути з відповідача неустойку в розмірі 30235 грн. 06 коп. та оплачений судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп., оскільки 10.11.2014 року відповідачем було сплачено 4999 грн. заборгованості по аліментах. Станом на 05.01.2015 року заборгованість відповідача по аліментах з березня по грудень 2014 року становить 12551 грн.

29.01.2015 року позивачка подала в судовому засіданні чергову заяву про додаткове уточнення позовних вимог і просила суд стягнути з відповідача неустойку в розмірі 29215 грн. 70 коп. та оплачений судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп., оскільки ОСОБА_4 додатково було подано докази сплати 5000 грн. в рахунок погашення заборгованості, зокрема 25.11.2014 року ним було сплачено 1000 грн. заборгованості по аліментах та 26.11.2014 року - 4000 грн., а 20.01.2015 року - 3501 грн., що підтверджується фіскальними чеками. Станом на 29.01.2015 року заборгованість відповідача по аліментах становить 4100 грн. Отримання перерахованих коштів вона підтверджує.

Оскаржуваним рішенням в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів на дитину та судових витрат - відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав. При встановленні обставин справи судом за клопотанням відповідача було допитано свідка - державного виконавця ВДВС Сокальського районного управління юстиції Душну М.І., яка у судовому засіданні дала пояснення щодо обставин, на які посилався відповідач та які, на його думку, підтверджують відсутність в його діях вини за прострочення сплати аліментів. Також свідок надала пояснення про те, що відповідач після його звільнення з роботи у листопаді 2013 року звертався до неї та з'ясовував порядок подальшого стягнення з нього аліментів, однак вона не могла надати відповідачеві вичерпні роз'яснення з цього приводу, оскільки на той час виконавчий лист перебував на виконанні у Галицькому ВДВС м. Львова. Після надходження виконавчого листа про стягнення з відповідача аліментів до ВДВС Сокальського РУЮ у січні 2014 року і до червня 2014 року відповідач до неї не звертався та про місце отримання основного доходу її не повідомляв. Нею було проведено його розшук та встановлення місця отримання ним доходів після її - позивачки звернення з відповідною заявою у червні 2014 року. Тоді ж виконавче провадження у ВДВС Сокальського РУЮ було закінчено та передано для подальшого виконання за належністю у ВДВС Пустомитівського РУЮ. Суд при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував того, що відповідач частково визнав свою вину у виникненні заборгованості, що підтверджується наданими ним розрахунками неустойки. Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 лютого 2015 рокута ухвалити нове, яким стягнути з відповідача на її користь неустойку у розмірі 29215,70 грн. та судові витрати по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення суду не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 28 січня 2013 року по справі № 1327/5529/2012 в користь ОСОБА_2 стягуються аліменти з ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1350 грн. щомісячно починаючи з 28 листопада 2012 року.

22 листопада 2013 року ОСОБА_4 звільнено з роботи.

З постанови Державного виконавця Пакош О.О. відділу ДВС Пустомитівського РУЮ від 08.08.2014 року про відкриття виконавчого провадження вбачається, що таке відкрито щодо стягнення аліментів з відповідача ОСОБА_4 відповідно до рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 28.01.2013 року.

Відповідно до довідки Львівського міського центру зайнятості від 14.01.2015 року № 122 ОСОБА_4 визнаний безробітним 28.02.2014 року і перебуває на обліку у Центрі та отримує допомоги по безробіттю з 07.03.2014 року по 01.03.2015 року (а.с. 47).

Крім того допитана в судовому засіданні суду першої інстанції свідок Душна М.І. показала, що вона працює на посаді державного виконавця відділу ДВС Сокальського РУЮ. У неї на виконанні було виконавче провадження про стягнення аліментів з відповідача ОСОБА_4 в користь позивачки ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини. 13.05.2013 року було відкрито виконавче провадження, а 22.05.2013 року нею було скеровано даний виконавчий лист в Шевченківський відділ ДВС м. Львова, оскільки там працював відповідач ОСОБА_4 16.01.2014 року дане виконавче провадження повернулося у відділ ДВС Сокальського РУЮ, оскільки боржник ОСОБА_4 був звільнений з роботи і вона відкрила виконавче провадження з приводу даного виконавчого листа. У червні 2014 року вона встановила, що боржник ОСОБА_4 проживає в с. Зимна Вода Пустомитівського району та передзвонила до стягувачки ОСОБА_2 щоб остання приїхала та подала заяву про скерування виконавчого листа у відділ ДВС Пустомитівського РУЮ. 19.06.2014 року стягувачка ОСОБА_2 прибула у відділ ДВС та подала відповідну заяву. 20.06.2014 року вона закрила виконавче провадження та скерувала виконавчий лист у відділ ДВС Пустомитівського РУЮ. 27.06.2014 року даний виконавчий лист було повернуто їй у відділ з відділу ДВС Пустомитівського РУЮ, оскільки нею не було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_4 31.07.2014 року вона відкрила виконавче провадження, наклала арешт на майно відповідача та повернула виконавчий лист у відділ ДВС Пустомитівського РУЮ.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

З урахуванням того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується не на всю заборгованість, а на суму несплачених аліментів за той місяць, у якому не проводилось стягнення аліментів.

Пеня за прострочення сплати аліментів починає нараховуватись з наступного місяця за місяцем, у якому виникла заборгованість.

Пеня за один місяць прострочення сплати аліментів становить 1% від добутку простроченої суми аліментного платежу за місяць та загальної кількості днів прострочення.

Загальний розмір пені за прострочення сплати аліментів є сумою пені, нарахованої за кожен місяць періоду, у якому було допущено прострочення сплати аліментів.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Таким чином, під час розгляду справи суд повинен установити обставини, з якими закон пов'язує звільнення від відповідальності платника аліментів за їх прострочення або зменшення розміру неустойки.

Згідно із частиною четвертою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику.

З довідки відділу державної виконавчої служби Пустомитівського районного управління юстиції Львівської області вбачається, що з 28 листопада 2012 року ОСОБА_4 сплачує аліменти на утримання дочки ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1350,00 грн. За період з грудня 2013 року по грудень 2014 року нараховано аліментів на суму 16200,00 грн. (1350 х 11 міс). Частково заборговану суму аліментів - 9999,00 грн. було сплачено відповідачем в листопаді 2014 року. Станом на 01.12.2014 року сума заборгованості становить 6201,00 грн. (а.с. 48).

Відповідно до квитанцій про перерахування ОСОБА_4 вбачається, що відповідач 10.11.2014 року оплатив 4999,00 грн. аліментів, 25.11.2014 року - 1000,00 грн., а 26.11.2014 року - 4000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості по аліментах (а.с. 46).

Згідно уточненого розрахунку станом на 29 січня 2015 року, який був поданий позивачкою, як додаток до уточненої позовної заяви, вбачається, що відповідачем також було сплачено аліменти в сумі 3501,00 грн., які позивачка отримала 23 січня 2015 року, що підтверджується і копією квитанції (а.с. 58).

Враховуючи, що за період з грудня 2013 року по грудень включно 2014 року нараховано аліментів на суму 17550,00 грн. (1350 х 13 міс), які сплачено частково в період з листопада 2014 року по січень 2015 року в сумі 13300,00 грн., сума заборгованості станом на 29 січня 2015 року становить 4050,00 грн.

Відмовляючи в позовній вимозі щодо стягнення пені за період з грудня 2013 року по серпень 2014 року, суд першої інстанції підставно виходив з того, що заборгованість по аліментах утворилася без вини відповідача ОСОБА_4, а тому на нього як платника аліментів не можна покладати відповідальність у вигляді неустойки (пені) за несплату аліментів за цей період. В обґрунтування, суд вірно зазначив, що заборгованість по аліментах утворилася з незалежних від ОСОБА_4 причин так, як до грудня 2013 року аліменти стягувались з його заробітної плати і виплачувались вчасно, заборгованості не виникало. 22.11.2013 року відповідача було звільнено з роботи, а відтак, стягнення аліментів із заробітної плати було припинено. Лише 28.02.2014 року його було визнано безробітним у Львівському міському центрі зайнятості та призначено допомогу по безробіттю з 07.03.2014 року, а тому в період з 22.11.2013 року по 07.03.2014 року він не отримував жодних доходів. ОСОБА_4 не мав умислу на ухилення від сплати аліментів, а добровільно звернувся у відділ ДВС Сокальського РУЮ і повідомив про своє звільнення з роботи та неможливість в подальшому сплачувати аліменти, адресу свого проживання і необхідність в подальшому скеровувати виконавчий лист у центр зайнятості після того як його там зареєструють. Державний виконавець Душна М. в порушення ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» не вжила передбачених цим Законом заходів для примусового виконання даного рішення суду по стягненню аліментів з відповідача, та своєчасного і в повному обсязі при вчиненні виконавчих дій не зафіксувала дані щодо місця проживання, звільнення з роботи та оформлення в центр зайнятості відповідача.Стягнення з ОСОБА_4 аліментів було звернено до примусового виконання лише Постановою про відкриття виконавчого провадження ВДВС Пустомитівського РУЮ від 08.08.2014 року.

Відмовляючи в стягнення пені на заборговані аліменти в період з серпня по грудень 2014 року районний суд зазначив, що у вересні 2014 року відповідач звернувся до Червоноградського міського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів в зв'язку із важким матеріальним становищем, відсутністю роботи та, що розмір допомоги по безробіттю, який йому виплачується є набагато меншим ніж його попередня заробітна плата, однак суд йому в позові відмовив. Проте з таким висновком районного суду погодитись не можна, оскільки розгляд справи в суді про зменшення розміру аліментів не може бути підставою для несплати нарахованих аліментів, які визначенні на підставі рішенням суду, що набрало законної сили.

Відповідач, не заперечуючи щодо розміру заборгованості по нарахованих аліментах, в той же час, будь-яких належних доказів щодо наявності незалежних від нього причин в період з серпня по грудень 2014 року, через які утворилась заборгованість, не надав, а тому колегія суддів приходить до висновку про винність відповідача у несплаті аліментів за період з серпня по грудень 2014 року.

Позивачкою проведено розрахунок пені з 01 січня 2014 року виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до 29 січня 2015 року, та визначено підсумований розмір нарахованої пені за кожен із прострочених платежів в загальній сумі 29215,70 грн.

Сума нарахованої позивачкою пені на заборговані аліменти за період з серпня по грудень 2014 року становить 5845,50 грн.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з таким розрахунком пені за період з серпня по грудень 2014 року.

Згідно зі ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Враховуючи матеріальний стан відповідача, а саме звільнення його з роботи, визнання його безробітним та виплата йому допомоги з безробіття терміном 360 днів з 07.03.4014 року по 01.03.2015 року, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір пені до 2000,00 грн., оскільки такий розмір неустойки є співмірним із розміром заборгованості по аліментах в сумі 4050,00 грн. та у повній мірі відповідатиме принципам розумності, виваженості і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм процесуального права підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, в користь ОСОБА_2 2000,00 (дві тисячі) гривень неустойки (пені) від суми несплачених аліментів та 243,60 грн. сплаченого нею судового збору, а всього 2243,60 грн. (дві тисячі двісті сорок три гривні 60 коп.).

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Копняк С.М.

Шандра М.М.