Справа № 369/9548/14 Головуючий у І інстанції Волчок А. Я.
Провадження № 22-ц/780/1012/15 Доповідач у 2 інстанції Данілов О.М.
Категорія 18 18.02.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

18 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Данілова О.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Суханової Є.М.,

при секретарі: Франюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, а також ОСОБА_9 і ОСОБА_3, які діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та до ОСОБА_9 і ОСОБА_3, які діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_6, реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, Служба у справах дітей Київської обласної державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визнання недійсним договору дарування та захист порушених прав, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, про визнання недійсним договору дарування та захист порушених прав, мотивуючи свої вимоги тим, що вона набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до договору довічного утримання від 16 жовтня 2009 року, який посвідчено державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. та зареєстрованого у реєстрі за №3-2834, що був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2

У вищевказаній квартирі проживають ОСОБА_9, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2012 року було усунено перешкоди в користуванні належній ОСОБА_5 на праві власності квартири АДРЕСА_1 шляхом виселення із зазначеної квартири ОСОБА_9 та ОСОБА_3

Києво-Святошинським районним судом Київської області було ухвалено заочне рішення, яким розірвано договір довічного тримання від 16 жовтня 2009 року, який посвідчено державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. та зареєстрованого у реєстрі за №3-2834 та повернуто у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.

На підставі зазначеного рішення, Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна було вилучено запис 9156403.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 травня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання залишено без задоволення, зустрічний позов ОСОБА_5 про визнання права власності, усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення задоволено та скасовано право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1; усунено перешкоди ОСОБА_5 щодо проживання та користування зазначеною квартирою, а також вселено ОСОБА_5 у вищезазначену квартиру.

Рішенням апеляційного суду Київської області, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, вищезазначене рішення суду першої інстанції було скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про скасування права власності ОСОБА_2 на квартиру і визнання права власності на квартиру за ОСОБА_5 і в цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. В решті рішення було залишене без змін.

В подальшому ОСОБА_5 стало відомо, що всупереч зазначених рішень, ОСОБА_2 подарувала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4.

Вважає, що протиправні дії відповідачів щодо укладення вищезазначеного договору дарування порушують її права як власника.

Просила суд, визнати недійсним договір дарування № 940, ВРС № 831848, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_2 було даровано своїй онуці - ОСОБА_4 квартиру, що розташована у АДРЕСА_1, у зв'язку з чим повернути вказану квартиру у власність ОСОБА_5; Зобов'язати реєстраційну службу Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо інформації про власника та реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2014 року, позов задоволено частково та визнано недійсним договір дарування серія та номер 940, ВРС № 831848 від 28 грудня 2012 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_2 було даровано своїй онуці - ОСОБА_4 квартиру, що розташована у АДРЕСА_1, у зв'язку з чим повернути вказану квартиру у власність ОСОБА_5 У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2, а також ОСОБА_9 і ОСОБА_3, які діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, ухваленого з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, просили рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2014 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст. 213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України, в мотивувальній частині рішення суд має зазначити встановлені судом обставини і визначити відповідно до них правовідносини, мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, бере до уваги чи відхиляє докази, застосовує зазначені у рішенні нормативно-правові акти.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до договору довічного утримання від 16 жовтня 2009 року, який посвідчено державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. та зареєстрованого у реєстрі за №3-2834, що був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (а.с. 16-17, Т. 1).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2012 року було усунено перешкоди в користуванні належній ОСОБА_5 на праві власності квартири АДРЕСА_1 шляхом виселення із зазначеної квартири ОСОБА_9 та ОСОБА_3 (а.с. 24-26, Т. 1).

31 травня 2012 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було ухвалено заочне рішення, яким розірвано договір довічного тримання від 16 жовтня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., зареєстрованого у реєстрі за №3-2834 та повернуто у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.

На підставі зазначеного рішення, державним нотаріусом було знято заборону відчуження спірної квартири накладену 16.10.2009 року і вилучено з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис 9156403 та повернуто ОСОБА_2 оригінал Договору купівлі-продажу від 09 липня 2002 року цієї квартири.

Право власності на вказану квартиру ОСОБА_2 знову було відновлено та 23 листопада 2012 року виготовлено нову технічну документацію на дану квартиру.

У відповідності із зазначеним реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_5 скасовано.

На підставі договору дарування від 28 грудня 2012 року спірна квартира була подарована малолітній ОСОБА_11 і відповідно 11 січня 2013 року це право власності було за нею зареєстровано (а.с. 133, Т. 1).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2012 року було скасовано рішення суду від 31 травня 2012 року (а.с. 27, Т. 1).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 травня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання залишено без задоволення; зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання права власності, усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення задоволено та скасовано право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1; усунено перешкоди ОСОБА_5 щодо проживання та користування квартирою АДРЕСА_1; вселено ОСОБА_5 в зазначену квартиру (а.с. 29-33, Т. 1).

Рішенням апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2013 року, вищезазначене судове рішення було скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про скасування права власності ОСОБА_2 на квартиру і визнання права власності на квартиру за ОСОБА_5 і в цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні зазначених позовних вимог було відмовлено (а.с. 34-38, Т. 1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2013 року, рішення апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2013 року залишено без змін (а.с. 39-41, Т. 1).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що договір дарування від 28 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підлягає визнанню недійсним з поверненням квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_5, оскільки спірна квартира, власником якої є ОСОБА_5 вибула з її володіння поза межами її волі, відчужена особою, яка не була власником майна, без законних на те підстав.

З такими висновками колегія суддів у повній мірі погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та не узгоджуються з нормами чинного законодавства.

Відповідно до вимог ч. 1-6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилами ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, або одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність, на підставах встановлених законом.

Як вбачається з п. 5 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного суду України, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

В п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

В обґрунтування позову, ОСОБА_5 не надано відповідно до ст. 58 ЦПК України належних, допустимих та беззаперечних доказів, які б свідчили про порушення відповідачами вимог ст. 203 ЦК України на момент укладення спірного договору.

Разом з цим, колегія суддів, приходить до висновку, що на момент укладення 28 грудня 2012 року договору дарування, спірна квартира на законних підставах належала ОСОБА_2 та на підставі зазначеного договору дарування була відчужена малолітній ОСОБА_4 і відповідно це право власності 11 січня 2013 року було за останньою зареєстровано.

Сам факт скасування рішення суду від 31 травня 2012 року і наявність у позивачки не зареєстрованого у встановленому законом порядку договору довічного утримання не дають ОСОБА_5 юридичного права власності на цю квартиру.

Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Таким чином, наявність у позивачки не зареєстрованого у встановленому законом порядку договору довічного утримання не позбавляло ОСОБА_2 до укладення спірного договору дарування.

Оцінюючи докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив всі фактичні обставини справи, не надав їм належної правової оцінки, рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2014 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_9 і ОСОБА_3, які діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та до ОСОБА_9 і ОСОБА_3, які діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_6, реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, Служба у справах дітей Київської обласної державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визнання недійсним договору дарування та захист порушених прав.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: