Справа № 200/6484/15-ц
Провадження № 2/200/2109/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 року Бабушкінський районний суд

м. Дніпропетровська

у складі:

головуючого судді - Циганкова В.О.,

при секретарі - Сабій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 31 березня 2015 року звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, у якому просив:

- визнати за ним право власності на самочинно збудований житловий будинок з мансардним поверхом по АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності;

- визнати за ним право власності на 163/200 частини домоволодіння АДРЕСА_2.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що за життя ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 кошти на будування присадибного житлового будинку з мансардним поверхом по АДРЕСА_1. Будинок було збудовано у 2005 році. ОСОБА_1 користувався даним житловим будинком з моменту його побудування та надав можливість проживання у ньому ОСОБА_2

Також в 1965 році ОСОБА_5 самовільно побудував будинок АДРЕСА_2. На цій же земельній ділянці ОСОБА_4 побудував будинок Б-1. Даний будинок був придбаний у ОСОБА_4 ОСОБА_1, проте договір, нотаріально не зареєстрований у зв'язку з тим, що право власності на будинок не було оформлено на продавця. На сьогоднішній день право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано на 37/400 частин за ОСОБА_1 та на 37/400 частини за ОСОБА_3 Таким чином, реєстрація права власності на частку, що побудував ОСОБА_4 ніколи не проводилася. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Від позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі. Відповідно до поданої заяви позивач позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З огляду на викладене судом ухвалено проводити розгляд справи на підставі наявних у справі доказів та винести заочне рішення.

Дослідивши матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

В процесі розгляду справи судом було встановлено, що житловий будинок з мансардним поверхом по АДРЕСА_1 було збудовано ОСОБА_4 у 2005 році.

В 1965 році ОСОБА_5 самовільно побудував будинок АДРЕСА_2.

Рішенням Виконкому Ленінської районної ради народних депутатів №633 від 13.04.1979 будинок був узаконений.

На цій же земельній ділянці ОСОБА_4 побудував будинок Б-1.

Даний будинок був придбаний у ОСОБА_4 ОСОБА_1, проте, договір нотаріально не зареєстрований у зв'язку з тим, що право власності на будинок не було оформлено на продавця.

Актом інвентар бюро було встановлено, що будинок А-1 зі спорудами складає 37/100 частин, а будинок Б-1 зі спорудами складає 63/100 частини від всього домоволодіння.

Після смерті ОСОБА_5 будинок А-1 за заповітом успадкували в рівних частках ОСОБА_8 і ОСОБА_9.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.09.1980, було задоволено позов про визнання права власності на 37/100 частин спірного домоволодіння у порядку спадкування, однак в резолютивній частині рішення було допущено помилку та замість 37/100 частин, визнано право власності на 37/200 частин домоволодіння за ОСОБА_8 і ОСОБА_9.

Судом встановлено, що на момент розгляду даної справи ОСОБА_8 та ОСОБА_9 померли.

ОСОБА_1 успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_9 (свідоцтво про право на спадщину за законом від 10.12.1997 виданого Дугою Дніпропетровською ДНК, реєстр 4-7309 та зареєстрованого 12.01.1997 в КП «ДМБТІ» ДОР) 37/400 частин вищезазначеного домоволодіння.

ОСОБА_8 свої 37/400 частин домоволодіння подарувала ОСОБА_3 (договір дарування від 05.12.1997 посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Гуніною В.І. за реєстровим номером 7134 та зареєстрованого 13.04.1998 в КП «ДМБТІ» ДОР).

Згідно довідки КП «ДМБТІ» від 13.10.2014, на сьогоднішній день право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано на 37/400 ч. за ОСОБА_1 та на 37/400 частини за ОСОБА_3.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і спадкоємців після його смерті немає.

Аналізуючи зміст заявлених позовних вимог суд виходить з наступного.

Так, стаття 41 Конституції України визначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Проте, з огляду на положення статті 376 Цивільного кодексу України, право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Отже, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним право власності на самочинно збудований житловий будинок з мансардним поверхом по АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності, задоволенню не підлягають.

Частиною 3 статті 376 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно із пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, положення ЦК застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тому правила статті 376 Цивільного кодексу України про наслідки самочинного будівництва застосовуються і до об'єктів, побудованих до набрання чинності Цивільним кодексом України та Законом № 3038-VI.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 Земельного кодексу України), землекористувачі (стаття 95 Земельного кодексу України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 Земельного кодексу України) або з інших передбачених законом підстав.

Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».

У зв'язку з тим, що самочинно збудовані 163/200 частини домоволодіння АДРЕСА_2, не мають власника, позивач проживає і прописаний в домоволодінні с 12.03.1998, суд вважає, що позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 163/200 частини домоволодіння АДРЕСА_2, підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 57-60, 64, 79, 88, 208, 209, 212-215, 224 Цивільного процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 163/200 частини домоволодіння АДРЕСА_2.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1827,00 грн. (одна тисяча вісімсот двадцять сім гривень 00 копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення у загальному порядку встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається Апеляційному суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України.

Суддя В.О. Циганков