Кегичівський районний суд Харківської області
Справа № 624/361/15-ц
№ провадження 2/624/130/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

смт. Кегичівка 10 вересня 2015 року

Кегичівський районний суд Харківської області у складі головуючого судді Криворотова С.В., за участі секретаря Проскурні Л.М.,позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника відповідача1 ОСОБА_3 та відповідача2 ОСОБА_4, у залі суду, розглянувши у відкритому судовому засіданні позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про надання додаткового строку для прийняття спадщини та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,

В С Т А Н О В И В:

14.05.2015р. позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які померли 01.02.1998р. та 07.05.1998р. відповідно, а також визнати недійсним видане ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину №632 від 27.06.2001р.

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 повідомляє, що в с.Парасковія Кегичівського району Харківської області батьки мали будинок, землю, заповітів не залишили, їх спадкоємцями були вона, ОСОБА_1, її брат ОСОБА_4 (обоє живуть в м.Харкові) та сестра ОСОБА_5 (проживає за місцем смерті батьків). Остання оформила спадщину на себе, але їй про це нічого не повідомила. Вона своєчасно звернутись до нотаріуса не могла із-за догляду за чоловіком, який страждав на хворобу Паркінсона і помер 06.06.2000р. Потім у жовтні 2011р. сама захворіла на онкологічне захворювання. Тепер вона одужала і має бажання оформити спадщину. Посилаючись на ч.3 ст.1272 ЦК України, зазначені обставини, а також недостатність коштів на витрати для поїздки та оформлення спадщини вважає поважними.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснила, що постійно підтримувала із сестрою стосунки, знала про спадщину (і про будинок,і про землю), ще у 1997 році мама показувала їй валізу з документами, сказала, що це на них трьох. Також знала про смерть батьків, приїжджала і на похорони, і на всі поминальні дати після них, в т.ч. на 40 днів та на 1 рік. Під час річниці смерті матері вони «по-людськи» домовились між собою, що сестра ОСОБА_5 може жити у будинку і користуватись землею до того часу, поки вона їм не знадобиться, а тоді вони її поділять. До нотаріуса протягом 6 місяців не звернулась, бо не думала, що це зробить сестра. Якби не було домовленості, то вона, можливо, теж звернулась би до нотаріуса. Уточнила, що вона сама постійно працювала і після виходу на пенсію, в т.ч. в 2000 році, коли помер чоловік, роботу залишила після ліквідації підприємства в 2008-2009 році. Постійно жила і зараз живе із дорослою донькою, 1974р.народження. Про оформлення сестрою спадщини на землю вона дізналась у серпні 2014 року.

Представник позивача, її син ОСОБА_2, у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Вважає, що спадщина розподілена несправедливо. Підтвердив скрутне становище позивача, повідомив, що він сам на той час також отримував невелику зарплату.

Відповідач1 ОСОБА_5 надала письмове заперечення, в якому повідомляє, що позивач родинних звязків не підтримувала, спадщиною не цікавилась, фактично відмовилась від догляду за матірю, тому, вона сама забрала її до себе. Звертає увагу, що положення ст.1272 ЦК України у даному випадку не застосовуються, згідно зі ст.549 чинного на той час ЦК УРСР 1963р., спадкоємець є таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, ці дії та звернення до нотаріальної контори повинні бути вчинені протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини але позивач цього не зробила. Вважає сумнівними посилання позивача на неможливість звернутись для оформлення спадщини, оскільки та працювала, (отже, могла залишати чоловіка), з нею проживала доросла донька (яка теж піклувалась про батька). Зауважила, що фактично позивач винайшла можливість приїжджати на поховання матері тощо, отже, могла звернутись і до нотаріуса, також спадкоємець могла надіслати заяву нотаріусу поштою. Нагадує, що сама позивач захворіла через 13 років після смерті батьків, тому, це не могло вплинути на її здатність звернутись для прийняття спадщини, відповідних медичних документів про це не надала. Вважає, що законодавством не передбачено обовязок одного спадкоємця повідомляти інших про свій намір прийняти спадщину.

Також відповідач1 ОСОБА_5 надала письмову заяву про неможливість своєї участі у розгляді позову за станом здоровя, і заперечила про домовленість між нею та позивачем про розподіл спадщини.

Представник відповідача1, її син ОСОБА_3, у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_1 із його матірю не родичалась. Але при цьому підтвердив, що позивач приїжджала як на похорони бабусі, так і після них. На його думку, спадщину позивач не оформила тому, що вона їй була не потрібна, а потім передумала. Проти позовних вимог заперечив.

Відповідач2 ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав.

У судовому засіданні досліджені усі надані і заявлені сторонами докази, зокрема, копії свідоцтва про смерть спадкодавців, оскарженого свідоцтва про право на спадщину за законом на ОСОБА_5, державного акту про право її власності на земельну ділянку, особистих документів сторін, довідок про хворобу, і 2 групу інвалідності чоловіка позивача, про його смерть тощо.

Державним нотаріусом 15.04.2015р. за №610/01-16 повідомлено про прийняття спадщини відповідачем1, у звязку з пропущенням 6-місячного строку та неподанням доказів фактичного вступу в фактичне управління чи володіння майном, позивачу у цьому відмовлено, до суду надано і досліджено копію спадкової справи.

Виходячи з того, що спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року, і строк її прийняття також закінчився до настання цієї дати, суд вважає, що у врегулюванні даних правовідносин застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР). Тому, посилання позивача на положення ЦК України є помилковим.

Так, щодо першої позовної вимоги, відповідно до ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно зі ст.550 Кодексу, цей строк може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Як зазначено в ст.553 ЦК, вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Щодо другої позовної вимоги, обовязки державного нотаріуса при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом зазначені ст.68 Закону України «Про нотаріат» у чинній на той час редакції (перевірка факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, складу майна, спадкоємних прав осіб, які подали заяву, при цьому, обовязки спадкоємців законом не визначені); визнання угоди недійсною допускається з підстав, визначених гл.3 ЦК УРСР.

Заслухавши пояснення, дослідивши докази, суд доходить висновку, що позов задоволенню не підлягає, і при цьому виходить з наступного:

Перебіг 6-місячного строку для прийняття спадщини починається з часу її відкриття, тобто, з дня смерті спадкодавця. Доведено, що про цю дату позивачеві було відомо, і це підтверджено нею у судовому засіданні. Справжню причину пропущення цього строку позивач пояснила усною домовленістю із відповідачем1 про те, що та буде тимчасово, протягом невизначеного строку, користуватись нею.

Згідно зі ст.60 ЦПК України, обовязок доказування покладається на сторони: кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Стороною позивача не доведено, і (незважаючи на неодноразові розяснення у судових засіданнях - не надано доказів та про них не заявлено) про наявність поважних, істотних і непереборних причин, які б обєктивно перешкоджали їй подати до нотаріуса (чи надіслати поштою) заяву про прийняття спадщини саме у межах встановленого законом 6-місячного строку. Неодноразове прибуття позивача за місцем відкриття спадщини, в т.ч. протягом цього 6-місячного строку, свідчить, що вона мала фактичну можливість заявити про прийняття цієї спадщини у встановленому законом порядку.

У звязку з цим, суд не може взяти до уваги повідомлення у позовній заяві про хворобу та смерть чоловіка позивача, оскільки, ця подія мала місце після закінчення згаданого 6-місячного строку. Позивачем не доведено, що хворив потребував (і протягом якого строку) стороннього догляду, і що внаслідок цього вона була позбавлена можливості подати заяву про прийняття спадщини. Крім цього, враховуючи підтверджені позивачем фактичне її перебування на роботі (в т.ч. протягом хвороби чоловіка), а також можливість здійснювати догляд іншими членами сімї (зокрема, дорослою донькою), суд не може вважати повідомлені у позові обставини непереборними причинами, які могли перешкодити реалізації прав на оформлення спадщини.

З тих же підстав, суд не вважає поважною для цього причиною факт хвороби позивача: вона також мала місце після закінчення строку для прийняття спадщини. Крім цього, медичним висновком не підтверджено, що стан хворої унеможливлював подання нею відповідної заяви (в т.ч. відправлення її поштою) до нотаріальної контори.

Оцінюючи довід позивача про досягнення з відповідачем1 усної угоди про не оформлення спадщини, суд виходить з того, що це законом не передбачено, не визнає цю обставину поважною причиною пропущення встановленого законом строку, а також враховує, що даний факт заперечений і не є доведеним.

Таким чином, обґрунтовуючи пропущення нею строку для прийняття спадщини, позивачем не доведено наявність поважних причин, пов'язаних з об'єктивними, непереборними, істотними для цього труднощами.

Це є підставою для відмови у задоволенні даної позовної вимоги.

Виходячи з цього, суд доходить висновку про неможливість задоволення другої позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, оскільки, вона може бути заявлена спадкоємцем, якому було визначено додатковий строк для прийняття спадщини.

Це відповідає змісту абз.8 ч.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05. 2007р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», практиці Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 21.09.2012р., №26427908).

Згідно з п.4 ч.1 ст. 215 ЦПК України, при прийнятті рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 88 Кодексу, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати; якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи результати вирішення позову, судові витрати у даній справі присудженню не підлягають.

Підстав допустити негайне виконання цього рішення суд не вбачає

Виходячи з викладеного, керуючись ст. ст. 58-60, 88, 213-215, 217 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області, через Кегичівський районний суд, протягом 10 днів з дня проголошення, і набирає законної сили: за відсутності скарги-після закінчення цього строку, у разі її подання-після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлений 15 вересня 2015 року.

Суддя С.В. Криворотов