Ухвала

іменем україни

13 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

Коротуна В.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього

ОСОБА_4, до ОСОБА_5, Дніпропетровської міської ради, третя особа - Орган опіки та піклування Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради, про визнання права користування житловим приміщенням, усунення перешкод шляхом виселення, вселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, КП «Жилсервіс-1», Дніпропетровської міської ради, третя особа - Орган опіки та піклування Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради, про

визнання розпорядження про приватизацію незаконним, скасування свідоцтва про право власності і державну реєстрацію та визнання

права користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою

ОСОБА_5 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2014 року, додаткове рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 1 липня

2014 року, додаткове рішення Красногвардійського районного суду

м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2014 року та рішення апеляційного

суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2008 року ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 16 вересня 2005 року вона уклала шлюб з ОСОБА_6, від якого має сина ОСОБА_4

Вказувала, що вона постійно проживала у квартирі АДРЕСА_1 після народження сина, де її чоловік разом зі своїм братом - ОСОБА_7 були зареєстровані та проживали. Однак, після смерті її чоловіка, його брат відмовив у наданні згоди на її з дитиною реєстрацію у спірній квартирі, але проти проживання не заперечував.

У серпні 2012 року ОСОБА_3, остаточно доповнивши свій позов, посилалась на те, що з травня 2011 року вона та її неповнолітній син стали власниками спірної квартири, якою їм перешкоджає користуватися

ОСОБА_5, яка з липня 2009 року самовільно зайняла місце в квартирі та почала створювати їй та її сину нестерпні умови для проживання.

Вважала, що відповідач не набула права користування вказаною квартирою, оскільки своєї згоди на вселення останньої позивач не надавала.

Посилаючись на наведене, просила визнати за нею та її сином право користування квартирою АДРЕСА_1, усунути їм перешкоди у користуванні належною їм на праві приватної власності указаною квартирою шляхом виселення ОСОБА_5 зі спірного приміщення і вселити її та неповнолітнього сина в спірну квартиру.

У січні 2013 року ОСОБА_5, яка діє своїх інтересах та в інтересах її малолітньої доньки - ОСОБА_8, звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання розпорядження про приватизацію незаконним, скасування свідоцтва про право власності і державну реєстрацію та визнання права користування житловим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що 26 вересня 2008 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 почала постійно проживати з чоловіком у квартирі АДРЕСА_1.

Вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 загинув ОСОБА_7, який був основним та єдиним квартиронаймачем спірного житлового приміщення в якому вони проживають разом з малолітньою донькою.

Посилаючись на наведене, просила визнати розпорядження про приватизацію незаконним, скасувати свідоцтво про право власності та державну реєстрацію на спірну квартиру АДРЕСА_1 і визнати за нею та її малолітньою донькою право користування вказаною квартирою.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2010 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2010 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 та її неповнолітнім сином ОСОБА_4

право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1.

Зобов'язано КЖЕП «Південне» Дніпропетровської міської ради зареєструвати ОСОБА_3 та її сина у вказаній квартирі.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 11 липня 2012 року рішення Красногвардійського районного суду

м. Дніпропетровська від 12 липня 2010 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2010 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано розпорядження від 10 травня 2011 року № 46-11 про приватизацію квартири АДРЕСА_1 незаконним.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру

АДРЕСА_1, скасовано державну реєстрацію прав власності на зазначену квартиру за ОСОБА_3 та

ОСОБА_4

У задоволенні зустрічного позову в іншій частині відмовлено.

Додатковим рішенням Красногвардійського районного суду

м. Дніпропетровська від 1 липня 2014 року вирішено питання про

розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Красногвардійського районного суду

м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2014 року у задоволенні позову

ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від

22 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції змінено в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права користування жилим приміщенням.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні

позову ОСОБА_3 та задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, додаткові рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 1 липня 2014 року та від 22 жовтня 2014 року скасовано, ухвалено

в цих частинах нове рішення.

Позов ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_3 та неповнолітньому ОСОБА_4 у користуванні належною їм на праві власності квартирою АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_4 у квартиру

АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи зустрічний позов в частині визнання розпорядження від 10 травня 2011 року № 46-11 про приватизацію квартири АДРЕСА_1 незаконним та визнання недійсним свідоцтва про право власності на вказану квартиру від 10 травня 2011 року виданого КЖЕП «Південне», суд першої інстанції, посилався на Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2010 року, яким було визнано за ОСОБА_3 та її неповнолітнім сином ОСОБА_4 право користування квартирою АДРЕСА_1, на підставі якого ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини здійснила реєстрацію у спірній квартирі, приватизувала її та отримала свідоцтво про право власності на дану квартиру, а також ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року, якою вказане рішення було скасовано.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про визнання права користування спірною квартирою, суд першої інстанції дійшов висновку, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки у ОСОБА_5 не виникло права на спірну квартиру у зв'язку з тим, що вона з малолітньою дочкою ОСОБА_8 не були прописані в квартирі АДРЕСА_1, а належних та допустимих доказів про існування певного порядку користування вказаним жилим приміщенням або обумовленої угоди між квартиронаймачем ОСОБА_7 та ОСОБА_5 матеріали справи не містять.

Статтею 346 ЦК України встановлений чіткий перелік підстав припинення права власності.

Частиною першою статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України роз'яснено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Із матеріалів справи вбачається, що з 14 лютого 1997 року ОСОБА_5 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 76, том 3).

Із свідоцтва про шлюб вбачається, що ОСОБА_7 та

ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 26 вересня 2008 року

а.с. 75, том 3).

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_7 від 12 січня

2010 року вбачається, що останній помер ІНФОРМАЦІЯ_1

а.с. 80, том 3).

Разом з тим, 27 квітня 2010 року ОСОБА_5 виписалась з зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_2, тобто після смерті її

чоловіка - ОСОБА_7 (а.с. 76, том 3, зворот).

Матеріали справи не містять доказів про отримання ОСОБА_5 та

її дочкою ОСОБА_8 згоди як ОСОБА_7 так і ОСОБА_6 на

вселення та постійне проживання у спірній квартирі.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що малолітня ОСОБА_8 не є рідною донькою ОСОБА_7

Отже, необхідними умовами для вселення в жиле приміщення інших осіб є дотримання порядку вселення та правил реєстрації, разом з тим, відсутність доказів про їх дотримання та письмової згоди хоча б одного з користувачів не узгоджуються із вимогами ст. ст. 64, 65 ЖК України, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання розпорядження про приватизацію незаконним, скасування свідоцтва про право власності і державну реєстрацію, та ухвалив в цій частині нове рішення, яким відмовив у задоволенні її позовних вимог, посилаючись на те, що остання є неналежним позивачем за вказаним спором.

Відповідно до вказаного судова колегія дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції вірно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Доводи касаційної скарги, стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції, та не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, отже колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2014 року, додаткове рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 1 липня 2014 року, додаткове рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від

22 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов В.М. Коротун І.К. Парінова О.В. Ступак