Номер провадження: 22-ц/785/862/15
Головуючий у першій інстанції Прохоров П. А.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про розподіл спільного майна подружжя, за участю в якості третьої особи Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк",

встановила:

28 квітня 2014 року ОСОБА_3 звернулася із вказаним позовом, який в подальшому уточнила, та в останній редакції позовних вимог просила суд поділити сумісне майно подружжя, шляхом визнання за відповідачем права власності на автомобіль "Ford Kuga", чорного кольору, 2011 року виготовлення, д/н: НОМЕР_3, для чого визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаного автомобіля, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, визнати за відповідачем ОСОБА_4 право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, визнати за позивачем право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, та зобов'язати відповідача ОСОБА_4 сплатити залишок споживчого кредиту № 00 одноособово.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалась на те, що сторони у період з червня 2004 року по серпень 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей. В період подружнього проживання сторони набули рухоме та нерухоме майно, до яких позивач відносить спірні квартири та зазначений транспортний засіб.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_4 після розірвання шлюбу між сторонами, на власний розсуд, без згоди позивача, розпорядився вказаним спільним автомобілем на користь ОСОБА_6, у зв'язку з чим позивачка вважала, що такий договір має бути визнано недійсним.

Крім того, на обґрунтування своїх позовних вимог позивачка додатково вказувала, що суд має прийняти до уваги потребу позивачки у коштовному лікуванні, факт проживання з нею неповнолітніх дітей подружжя, та відступити від презумпції рівності часток у спільному майні подружжя на користь позивачки, та розподілити спільне майно у спосіб, який зазначений в останній редакції позову.

Відповідач позовні вимоги не визнав та звернувся до суду з письмовими запереченнями, у яких посилався на несправедливості запропонованих позивачкою умов поділу сумісно нажитого майна подружжя, обґрунтовуючи заперечення відсутністю підстав для відступлення судом від презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя. Відповідач просив поділити майно подружжя, виділивши кожному по 1/2 його ідеальної частини, при цьому погоджувався сплачувати залишок боргу по кредитному договору самостійно.

Представник ПАТ "УкрСиббанк" звернулася до суду з письмовими поясненнями, згідно яких просив суд при ухваленні рішення врахувати законні інтереси банка як кредитора, в іпотеці якого перебуває квартира АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував проти позову в частині визнання договору купівлі-продажу автомобілю недійсним, з тих підстав, що він придбав спірний транспортний засіб у його власника, автомобіль пройшов державну перереєстрацію та на теперішній час зареєстрований на ім'я ОСОБА_6, що на думку відповідача унеможливлює задоволення позову в частині визнання зазначеного договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на автомобіль за ОСОБА_4

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2014 року було задоволено частково позовну заяву ОСОБА_3 та було визнано за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, загальною площею 74,6 кв.м., у тому числі житловою 35, 0 кв. м. У задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати вищевказане судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити всі її вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що воно було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції обґрунтовано виходив і того, що у відповідності до положень ст. 61 ЦПК України вважаються встановленими та додаткового доказування не потребують ті обставини, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 22 червня 2014 року по 23 грудня 2013 року, їх спільні діти - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживають разом з позивачем, ОСОБА_3, та перебувають на її утриманні. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.05.2014 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягуються аліменти на утримання вказаних неповнолітніх дітей.

В даному випадку спірним є питання щодо розподілу між колишнім подружжям спільно набутого у період шлюбу майна.

Так, суд обґрунтовано виходив із того, що згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст.ст.70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі та відповідно до роз'яснень п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

У відповідності до п. 23 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69, СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно встановив, що сторонам на праві спільної сумісної власності в рівних частках належить квартира АДРЕСА_2, квартира АДРЕСА_1 (далі - квартира № 139), автомобіль марки "Ford Kuga", 2011 року випуску, чорного кольору, колишній д/н НОМЕР_1, теперішній д/н НОМЕР_2 (далі - спірний автомобіль "Ford Kuga".).

Оскільки вищевказана квартира №139 належить сторонам на праві спільної часткової власності - по 1/2 частині кожному, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 12.02.2007 року (а.с.17), то суд обґрунтовано відмовив позивачці ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про визнання за відповідачем ОСОБА_4 права особистої власності на цю квартиру. При цьому суд також правомірно виходив із того, що сам ОСОБА_4 з позовом про визнання за ним права особистої власності на вказану квартиру не звертався.

Суд також правильно зазначив, що задоволення позовних вимог ОСОБА_3 стосовно вказаної квартири також неможливе, з огляду на наступне.

Так, діючи у інтересах родини, ОСОБА_4 та АТ "УкрСиббанк" уклали договір про надання споживчого кредиту №0 від 23.03.2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав споживчий кредит в розмірі 44470,00 дол. США із строком кредитування 120 місяців, зі сплатою 13,5 відсотків річних, залишок заборгованості за яким станом на 29 липня 2014 року складає 11822,00 доларів США, а фактично сплачено - 32648,00 грн. Згідно іпотечного договору від 23.03.2007 року, що посвідчено у встановленому законом порядку, позивачка ОСОБА_3, з метою забезпечення належного виконання позичальником за вказаним кредитним договором своїх обов'язків по погашенню кредиту, передала кредитору у іпотеку приналежне їй майно: 1/2 частину квартири №139, що свідчить про отримання відповідачем ОСОБА_9 вказаного споживчого кредиту в інтересах сім'ї та за взаємною згодою подружжя.

Що стосується квартири № 84, то виходячи із вищевказаних вимог сімейного законодавства, а також того, що вона придбана сторонами в період шлюбу, суд дійшов правильного висновку про визнання за сторонами права власності на вказану квартиру в рівних частках - по 1/2 за кожним, виходячи з того, що вказана квартира є неподільною річчю.

Такий висновок суду відповідає роз'ясненням, наданим у п.25 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007, згідно яких вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

При цьому висновок суду щодо неподільності зазначеної квартири №84 грунтується на відсутності в матеріалах справи висновку експерта щодо можливості поділу зазначеної квартири, та на положеннях п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" від 04.10.1991 року №7 (із наступними змінами), відповідно до яких виділ у натурі частки жилого будинку, що є спільною частковою власністю, можливий, якщо кожній із сторін (співвласників) може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Переобладнання і перепланування жилого будинку і жилого приміщення провадяться з метою підвищення їх благоустрою і перетворення комунальних квартир в окремі квартири на сім'ю (ст.100 СК України). Та таким чином діюче законодавство не передбачає такий реальний поділ квартири, коли з однієї самостійної квартири виділяють кілька комунальних, тобто відбувається погіршення житла.

Крім того, обгрунтовуючи свої позовні вимоги щодо визнання за нею права власності на всю вищевказану квартиру № 84, позивачка ОСОБА_3 посилалась на своє скрутне матеріальне становище, потребу у коштовному лікуванні та факт утримання двох, спільних з ОСОБА_4 дітей, у зв'язку з чим просила суд відступити від презумпції рівності часток колишніх членів подружжя при поділі майна.

Однак суд, відмовляючи в задоволенні зазначеної вимоги обґрунтовано вказав, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з роз'яснень, наданих у пункті 30 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11, при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Таким чином, збільшення частки майна на користь того з подружжя, з ким проживає дитина, можливе при наявності певної умови - якщо розмір аліментів, які така особа одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та її лікування.

Однак будь-яких доказів, які б підтверджували, що розмір аліментів, які одержує позивач, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та лікування, суду не надано.

Так, згідно рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.05.2014 року з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягуються аліменти в розмірі по 500 грн., щомісяця, на утримання кожного з дітей, до настання їх повноліття, або до зміни матеріального становища. Вказане рішення набрало законної сили, позивачкою не оскаржувалось, та питання про застосування ст. 192 СК України про збільшення розміру аліментів позивачкою теж не порушувалось.

Як зазначили сторони в суді апеляційної інстанції, на теперішній час заборгованості відповідача по аліментам фактично не існує, за виключенням січня 2015 року.

Таким чином суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку підстави для відступлення від рівності часток при розподілі спільного майна подружжя відсутні.

Також правильним і обґрунтованим є висновок суду щодо відмови в задоволенні вимог позивачки про розподіл зобов'язань подружжя, а саме - зобов'язання відповідача ОСОБА_4 одноособово сплатити кредит за кредитним договором №0 від 23.03.2007 року. При цьому суд виходив із того, що у судовому засіданні сторони згоди щодо розподілу сумісно нажитого майна не досягли, належних доказів щодо сукупної вартості майна подружжя суду не надано.

У зв'язку з цим, суд правильно зазначив, що неможливо зробити обґрунтований висновок щодо вартості спільного майна подружжя, яке сторони мають у своєму володінні, що в свою чергу призводить до неможливості об'єктивного та справедливого поділу зобов'язань подружжя, зокрема зобов'язань з погашення кредиту за вищевказаним кредитним договором у спосіб, про який просить позивачка.

З огляду на викладене, рішення суду стосовно розподілу між сторонами спільно придбаного майна, яким є однокімнатна квартира № 139 та квартира № 84, є правильним і обґрунтованим.

Також обгрунтованим є рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання відповідача ОСОБА_4 сплатити залишок споживчого кредиту № 00 одноособово.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спільно придбаного сторонами спірного автомобіля марки "Ford Kuga".

Відмовляючи у визнанні вказаного договору купівлі-продажу недійсним, суд першої інстанції виходив із презумпції дійсності правочину, що закріплена ст. 204 ЦК України, а також із того, що транспортний засіб було зареєстровано за ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Так, відповідно до долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО 248291, 20.09.2012 року спірний автомобіль "Ford Kuga" було набуто відповідачем ОСОБА_10 у власність на підставі договору фінансового лізингу №100084-3 від 21.08.2011 року та зареєстровано за ним (а.с. 20, 22).

Як було зазначено вище, вказаний спірний автомобіль "Ford Kuga" є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_10 - сторін у справі, які розірвали шлюб рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.12.2013 року, яке набрало законної сили 03.01.2014 року (а.с.8).

Так, згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Однак, 17 січня 2014 року, тобто після розірвання шлюбу, відповідач ОСОБА_4 без згоди співвласника спірного автомобіля "Ford Kuga" - позивачки ОСОБА_3 здійснив його відчуження відповідачу по справі ОСОБА_5 за 120 000 грн.

Зазначені обставини підтверджуються відповідною письмовою розпискою ОСОБА_4 від 17.01.2014 року (а.с. 171) а також довідкою, виданої Центром №1 надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Одеса, підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Області від 17.05.2014 року, вих. № 42/1-1282, згідно якої вказаний транспортний засіб 10.01.2014 року було знято з обліку для реалізації, та 17.01.2014 року зареєстровано на ім'я ОСОБА_5, та на теперішній час вказана особа є власником зазначеного автомобіля, та на автомобіль було видано д/н НОМЕР_2 (а.с. 36).

Таким чином, відчуження спірного автомобіля "Ford Kuga" було здійснено з порушенням вимог чинного законодавства України, у зв'язку з чим договір купівлі-продажу автомобіля є нікчемним і має бути визнаний судом недійсним.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля "Ford Kuga", за яким відповідач ОСОБА_10 продав автомобіль відповідачу ОСОБА_6, укладений з порушенням вимог чинного законодавства України, а також прав співвласника автомобіля - позивачки ОСОБА_3, у зв'язку з чим має бути визнаний судом недійсним.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про неможливість стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсації вартості 1/2 частки вартості вказаного автомобіля, оскільки такі позовні вимоги позивачкою не заявлялись, незважаючи на те, що суд неодноразово пропонував їй заявити ці вимоги. При цьому суд також обґрунтовано вказав, що згоди щодо вартості спірного автомобіля сторони у судовому засіданні не дійшли, автотоварознавча судова експертиза з оцінки транспортного засобу не проводилась. Всі викладені обставини відповідно до положень ст. 10, 11 ЦПК України перешкодили суду у застосуванні належного способу захисту прав та інтересів позивачки у спосіб, який нею був запропонований суду - шляхом визнання за відповідачем ОСОБА_4 права власності на вказаний автомобіль.

Що стосується Висновку спеціаліста авто товарознавця № 6651 від 26 грудня 2014 року про те, що станом на 26.12.2014 року вартість спірного автомобіля складає 337 497 грн. (а.с.278-279), то зазначений Висновок також не може бути підставою для стягнення на користь позивачки 1/2 частки вартості вказаного автомобіля, з огляду на те, що такі вимоги не заявлялись в суді першої інстанції, та на те, що вказаний Висновок складений після розгляду справи в суді першої інстанції, в суді не досліджувався, а тому є неналежним доказом у справі.

У відповідності до ч. 5 ст. 216 ЦК України, яка передбачає правові наслідки недійсності правочину, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Враховуючи, що сторонами не заявлено вимоги про застосування наслідків нікчемного правочину, колегія суддів вважає за необхідне застосувати їх з власної ініціативи та повернути сторони договору купівлі-продажу автомобіля в попередній стан, наступним чином.

Скасувати державну реєстрацію спірного автомобіля "Ford Kuga" на ім'я ОСОБА_5 в центрі надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування Овідіопольського району Одеської області.

Зобов'язати ОСОБА_5 передати спірний автомобіль "Ford Kuga" ОСОБА_4

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 отримані за продаж автомобіля 120 000 грн.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, за виключенням рішення суду, в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля "Ford Kuga" недійсним, яке в цій частині вищевказаним вимога законодавства не відповідає.

У зв'язку з цим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля "Ford Kuga" скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог і застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом приведення сторін у договорі в первісний стан.

В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 60, 68 СК України, ст. 203, 215, 216 ЦК України, ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2014 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля "Ford Kuga", чорного кольору, 2011 року виготовлення, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля "Ford Kuga", чорного кольору, 2011 року виготовлення, державний номер НОМЕР_3, укладений 17.01.2014 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та повернути сторони в первинний стан, наступним чином.

Скасувати державну реєстрацію автомобіля "Ford Kuga", чорного кольору, 2011 року виготовлення, державний номер НОМЕР_3, на ім'я ОСОБА_5, ІПН НОМЕР_4, в центрі надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування Овідіопольського району Одеської області.

Зобов'язати ОСОБА_5, ІПН НОМЕР_4, передати автомобіль "Ford Kuga", чорного кольору, 2011 року виготовлення, державний номер НОМЕР_3, ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_5 на користь ОСОБА_5, ІПН НОМЕР_4, 120 000 грн. (сто двадцять тисяч гривень).

В іншій частині рішення залишити без змін

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко