У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2015 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мартинюк В.І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4, про знесення самочинного будівництва,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4, про знесення самочинного будівництва.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 20 березня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 березня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, складається з двох ізольованих квартир: квартири НОМЕР_1, яка на підставі договору купівлі-продажу від 4 грудня 1991 року належить ОСОБА_2, та квартири НОМЕР_2, власником якої відповідно до договору дарування від 23 червня 2009 року є ОСОБА_3

У 2013 році ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом про відшкодування матеріальних збитків, які пояснювала тим, що внаслідок проведення ОСОБА_3 самочинної реконструкції квартири НОМЕР_2 належна їй квартира зазнала пошкоджень.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Під час розгляду зазначеної справи судом було встановлено, що у 2011 році ОСОБА_3 провів капітальну реконструкцію належної йому квартири НОМЕР_2 шляхом заміни всіх несучих конструкцій будівлі (стін, фундаментів, перекриття даху) з надбудовою мансардного поверху, демонтував частину будинку, яка відносилася до квартири НОМЕР_2 та добудував новий цегляний будинок з мансардою на місці знесеної частини будинку з примиканням до частини будинку, яка відноситься до квартири НОМЕР_1. Реконструкція квартири НОМЕР_2 здійснена за відсутності проектно-технічної документації, так як робочий проект виготовлено лише у 2012 році, тобто після виконання будівельно-монтажних робіт.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № О-135 від 17 липня 2013 року пошкодження належної ОСОБА_2 квартири НОМЕР_1 виникли внаслідок самочинної реконструкції ОСОБА_3 квартири НОМЕР_2. Також експерт визнав можливим проведення відновлювального ремонту квартири позивача та установив, що ринкова вартості такого ремонту становитиме 86 568 грн.

Звертаючись до суду з позовом про знесення квартири, ОСОБА_2 зазначала, що внаслідок реконструкції квартири НОМЕР_2 грубо порушуються її права на вільне та безпечне користування своїм будинком.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач не надав доказів на підтвердження продовження відповідачем самочинного будівництва, яке призвело до того, що будинок став неміцним та небезпечним для користування квартирою НОМЕР_1.

Крім того, ОСОБА_2 раніше обрала інший спосіб захисту порушеного права - відшкодування завданих збитків, тому не має права вимагати знесення

квартири НОМЕР_2.

Крім іншого, мотивуючи рішення апеляційний суд зазначав, що в судовому засіданні не доведено істотного відхилення відповідача від проекту реконструкції квартири НОМЕР_2 та не надано доказів про те, що відповідач відмовляється від проведення перебудови і продовжує будівельні роботи щодо реконструкції належної йому квартири.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Із матеріалів касаційної скарги та змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Керуючись ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4, про знесення самочинного будівництва.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ В.І. Мартинюк