Номер провадження: 22-ц/785/966/15
Головуючий у першій інстанції Суворова О. В.
Доповідач Коротков В. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Короткова В.Д.

суддів Гончаренко В.М., Калараш А.А.

з участю секретаря Абалдової О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розділ спільного сумісного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21 жовтня 2014 року,

встановила:

В березні 2014 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 19 липня 2007 року вона знаходиться в шлюбі з відповідачем. Однак фактично з грудня 2005 року вони з відповідачем проживали однією сім»єю, вели спільне господарство. Під час її вагітності вони уклали шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася дочка ОСОБА_4.

Під час фактичного проживання однією сім»єю сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 23.11.2006 року, право власності на яку було зареєстровано 05.04.2007 року за відповідачем.

Під час шлюбу сторони придбали:

- автомобіль марки Hyundai Accent, реєстраційний номер НОМЕР_1;

- автомобіль марки ГАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2;

- нежитлове приміщення третього поверху загальною площею 512,4 кв.м., що розташовано за адресою: АДРЕСА_2

Позивачка просила:

-визнати, що сторони з грудня 2005 року проживають однією сім»єю;

-визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін з ідеальною часткою ? кожного;

- визнати право спільної сумісної власності сторін з ідеальною часткою ? кожного на автомобіль марки Hyundai Accent, автомобіль марки ГАЗ та на нежитлове приміщення третього поверху загальною площею 512,4 кв.м., що розташовано за адресою: АДРЕСА_2

Відповідач позов визнав частково: не заперечував проти визнання права власності за позивачкою на ? частину автомобіля марки Hyundai Accent та автомобіля марки ГАЗ. В решті позову просив відмовити.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 21 жовтня 2014 року позов задоволений. Суд визнав, що сторони з грудня 2005 року проживають однією сім»єю; визнав квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін з ідеальною часткою ? кожного; визнав право спільної сумісної власності сторін з ідеальною часткою ? кожного на автомобіль марки Hyundai Accent, автомобіль марки ГАЗ та на нежитлове приміщення третього поверху загальною площею 512,4 кв.м., що розташовано за адресою: АДРЕСА_2

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду в частині встановлення, що сторони з грудня 2005 року проживають однією сім»єю, визнання квартири АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення третього поверху загальною площею 512,4 кв.м., що розташовано за адресою: м.Одеса, АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю сторін з ідеальною часткою ? кожного та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову в позові.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи заперечень на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони з грудня 2005 року проживали однією сім»єю та в цей період придбали квартиру АДРЕСА_1, тому суд визнав квартиру спільною сумісною власністю сторін з ідеальною часткою ? кожного. Суд також розділив майно, яке було придбано подружжям під час шлюбу.

Колегія суддів частково погоджується з рішенням суду з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжями за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З матеріалів справи вбачається, що сторони з 19 липня 2007 року знаходяться в шлюбі. Під час шлюбу подружжям набуте майно:

- 09.06.2010року автомобіль марки ГАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2(а.с.43, 59-64);

- 02.08.2011року - автомобіль марки Hyundai Accent, реєстраційний номер НОМЕР_1(а.с.59-64);

- 17.06.2011року нежитлове приміщення третього поверху загальною площею 512,4 кв.м., що розташовано за адресою: м.Одеса, АДРЕСА_2(а.с.44-48).

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що зазначене майно набуте подружжями за час шлюбу, а тому на підставі ч.1 ст.60, ч.1 ст.70 СК України є спільною сумісною власністю подружжя в рівних частках.

Колегія суддів відхиляє довід апеляційної скарги про те, що нежитлове приміщення третього поверху загальною площею 512,4 кв.м., що розташовано за адресою: м.Одеса, АДРЕСА_2 придбано ОСОБА_3 за власні кошти, оскільки на підтвердження цього ОСОБА_3 не надано доказів.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визнання того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з грудня 2005 року проживають однією сім»єю та в частині визнання квартири АДРЕСА_1 їх спільною сумісною власністю з ідеальною часткою ? кожного.

Суд першої інстанції прийшов до такого висновку, посилаючись на покази свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та на те, що на час набуття ОСОБА_3 права власності на квартиру (5 квітня 2007року) ОСОБА_2 була вагітна.

Однак свідок ОСОБА_7, на покази якої в порушення ст.212 ЦПК України посилався суд, зовсім не допитувалася судом.

Покази інших свідків суперечать один одному. Так, свідок ОСОБА_5, яка є рідною сестрою позивачки, та яка представляла інтереси позивачки в суді(а.с.209), що свідчить про її зацікавленість, пояснила, що сторони познайомилися в серпні 2005 року, з травня 2006 року сталі проживати разом на різних квартирах, а з серпня 2006 року проживали в квартирі позивачки на вулиці Висоцького. Квартиру АДРЕСА_1 купили в березні 2007 року та з квітня 2007 року ремонтували квартиру.

Свідок ОСОБА_8 не могла надати пояснень по обставинам справи, оскільки про них їй відомо зі слів позивачки.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_6 пояснили, що ОСОБА_3 вони побачили вперше весною 2007 року.

Таким чином, свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 не підтвердили ствердження позивачки про те, що сторони з грудня 2005 року проживають однією сім»єю.

Сторони уклали шлюб 19 липня 2007 року, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася дочка ОСОБА_4. Та обставина, що позивачка була вагітна до укладення шлюбу, сама по собі не може бути підставою для визнання того, що сторони проживали однією сім»єю.

Встановивши, що ОСОБА_3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 5 квітня 2007 року(з часу державної реєстрації) , тобто під час вагітності позивачки, суд зробив необґрунтований висновок про те, що на підставі ч.1 ст.74 СК України квартира є спільною сумісною власністю сторін.

Суд першої інстанції в порушення передбаченого ч.1 ст.212 ЦПК України принципу всебічного, повного та об»єктивного дослідження наявних у справі доказів, не надав оцінку розпорядженню обласного управління поліції м.Флоренція від 17 січня 2007 року, з якого вбачається, що ОСОБА_3 знаходився на військовій службі в податкової поліції та був звільнений з 1 грудня 2006 року(а.с.108). Зазначена обставина спростовує ствердження позивачки про те, що сторони з грудня 2005 року проживають однією сім»єю.

Таким чином, позивачкою не доведені позовні вимоги в цій частині. Тому квартира АДРЕСА_1 не може бути визнана на підставі ч.1 ст.74 СК України спільною сумісною власністю сторін.

Приймаючи до уваги те, що висновки суду першої інстанції в частині визнання того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з грудня 2005 року проживають однією сім»єю та в частині визнання квартири АДРЕСА_1 їх спільною сумісною власністю з ідеальною часткою ? кожного, не відповідають обставинам справи, судом не правильно застосовані норми матеріального та порушені норми процесуального права, рішення суду на підставі п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

При розподілі судових витрат колегія суддів виходить з того, що загальна вартість нерухомого майна, поділ якого оскаржив ОСОБА_3, складає 3 062 428грн., і апелянтом сплачений судовий збір в сумі 1 827грн. Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволена в частині виключення квартири АДРЕСА_1 вартістю 790 500 грн. з розділу майна, тому судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 пропорційно задоволеним вимогам в сумі 471,60грн.(790 500 Х 1827 : 3 062 428 = 471,60) на підставі ч.1 ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3, 4, 314 ч.2 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21 жовтня 2014 року скасувати в частині визнання того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з грудня 2005 року проживають однією сім»єю та в частині визнання квартири АДРЕСА_1 їх спільною сумісною власністю з ідеальною часткою ? кожного, та в цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що з грудня 2005 року проживають однією сім»єю та про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з ідеальною часткою ? кожного - відмовити.

В решті рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21 жовтня 2014 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 471 гривню 60 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Судді апеляційного суду Одеської області В.Д.Коротков

В.М.Гончаренко

А.А.Калараш