АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого: судді Пилипчук Л.І.

суддів: Карнауха П.М., Чумак О.В.,

при секретарі: Філоненко О.В.,

за участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, представника ПАТ КБ «ПриватБанк» - Колеснікова В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_4

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 березня 2015 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № PLLAGA00000096 від 20 серпня 2007 року у розмірі 573 974,10 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту складає 7 526 350,18 грн., звернути стягнення на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_2.

В обґрунтування позову банк зазначав, що згідно кредитного договору від 20 серпня 2007 року ОСОБА_7 отримав грошові кошти у розмірі 535 195,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,44% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення боргу 18 серпня 2017 року. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором відповідачі виступили майновими поручителями та на підставі договору іпотеки від 20 серпня 2007 року передали в заставу банку належну їм на праві спільної часткової власності нежитлову будівлю по АДРЕСА_2.

Оскільки ОСОБА_7 не виконував своїх обов'язків щодо повернення кредиту належним чином, у банка виникло право звернути стягнення на майно, передане в іпотеку на забезпечення зобов'язань боржника.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 02 березня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено повністю.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № PLLAGA00000096 від 20 серпня 2007 року в розмірі 573 974,10 доларів США, що за курсом 13,1127 відповідно до службового розпорядження НБУ від 21.08.2014 року становить 7 526 350,18 грн., звернуто стягнення на нежитлову будівлю (магазин) літера «А-2» загальною площею 606,6 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2; 1/2 частина нежитлової будівлі (магазину) належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Третьою Полтавською державною нотаріальною конторою 06.06.2007 року за реєстром № 2-590 та зареєстрованого КП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 07.06.2007 року в реєстровій книзі № 8 за реєстровим № 1281; 1/2 частина нежитлової будівлі (магазину) належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва № 112 про право власності на нежитлову будівлю (магазин), виданого Головним Управлінням з питань житлово-комунального обслуговування населення 27.01.2004 року та зареєстрованого КП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 30.01.2004 року в реєстровій книзі № 8 за реєстровим № 1281; що є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки №б/н від 20.06.2007 року, з укладанням ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 3654,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку.

Зазначає, що резолютивна частина оскаржуваного рішення не має обов'язкового посилання на початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Вважає, що банк штучно збільшив обсяг відповідальності відповідачів. Сторони договору іпотеки визначили, що іпотекою забезпечується, зокрема, щомісячні обов'язкові платежі у сумі не менше 7 651,49 доларів США. Натомість, банк та позичальник погодили щомісячну сплату останнім лише 5 000,00 доларів США, які спрямовувалися на погашення відсотків.

Дії банку щодо видачі споживчого кредиту в іноземній валюті відповідачка вважає незаконними. Крім того, посилається на те, що позичальника перед укладенням договору не інформували про можливі валютні ризики.

Зазначає також, що сторони кредитного договору не погодили усі істотні умови правочину. Так, зі змісту іпотечного договору вбачається, що погашення за кредитним договором здійснюється у строк з 20 серпня 2007 року по 18 серпня 2017 року або у строк згідно графіка погашення кредиту (Додаток 1 до кредитного договору), втім фактично відповідного графіка не існує.

Також, відповідачка посилається на відсутність у матеріалах справи доказів передачі кредитних коштів боржнику.

Крім іншого, в апеляційній скарзі зазначається, що оскаржуване рішення ухвалене суддею, яка не мала права брати участі в розгляді справи та підлягала відводу. Суддя в рамках іншого провадження задовольнила позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а відтак сформулювала свою позицію щодо відносин, які є предметом даного спору.

Відповідач ОСОБА_4 також подав апеляційну скаргу на вказане рішення. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, прохав рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Зазначає, що місцевий суд при винесенні рішення керувався Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та положеннями законодавства про заклад, тоді як сферою дії вказаного закону є визначення правового режиму обтяжень рухомого майна, а предметом іпотеки від 20.08.2007 року було нерухоме майно. Тому, у разі задоволення позову, суд мав керуватися статтями 38 та 39 Закону України «Про іпотеку» та зазначити конкретний спосіб реалізації предмету іпотеки.

Також судом не досліджений загальний розмір вимоги та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмету іпотеки.

Вказував, що суд не дав належної оцінки тим обставинам, що у порушення п.32.2 Договору іпотеки щодо щомісячного платежу у сумі не менше 7651,49 доларів США позичальник вносив щомісячно суми, менше зазначеної, а банк не відображав щомісячну заборгованість, до якої суд повинен був застосувати строк позовної давності.

Надав свій розрахунок суми заборгованості, яку з урахуванням строків позовної давності, необхідно обчислювати з 18.11.2011 року, що становить 106 415,52 доларів США.

Звертає увагу на те, що судом першої інстанції не визначено ринкову вартість предмету іпотеки та його початкову ціну при реалізації.

Посилається на те, що судом першої інстанції не встановлено актуального власника заставної, яка видавалася за договором іпотеки, оскільки власник заставної має пріоритет при зверненні стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, вказує на порушення норм процесуального права щодо належного повідомлення його про час та місце розгляду справи, оскільки судова повістка йому за місцем реєстрації та проживання не направлялася, а також щодо неналежного способу стягнення судових витрат, солідарне стягнення яких законом не передбачено, як і покладення таких витрат на третю особу.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір № PLLAGА00000096 /а.с. 11-13/.

Згідно п.7.1 кредитного договору банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу банку на строк з 20 серпня 2007 року по 18 серпня 2017 року включно у вигляді поновлюваної кредитної лінії у розмірі 535 159,00 доларів США на наступні цілі: на особисті потреби у сумі 500 000,00 доларів США, а також у розмірі 35 159,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,12 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми невиданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу.

Сторони погодили, що погашення заборгованості за договором здійснюється наступним чином: щомісяця в період сплати з 18 по 25 число позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 7 651,49 доларів США для погашення заборгованості, яка складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

20 серпня 2007 року з метою забезпечення виконання обов'язків позичальника за вказаним кредитним договором ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір іпотеки /а.с.14-16/.

За цим договором відповідачі передали в іпотеку банку належне їм на праві спільної часткової власності майно - нежитлову будівлю (магазин) літера «А-2» загальною площею 606,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до пункту 5 договору іпотеки одночасно з укладенням цього договору іпотекодавця і позичальник підписують в одному оригінальному екземплярі заставну і передають заставну іпотекодержателю

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 ЦК України встановлює обов'язковість договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_7 свої зобов'язання по кредитному договору належним чином не виконував, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, що станом на 21 серпня 2014 року становить 573 974,10 доларів США, та включає в себе:

- 501 366,31 доларів США - заборгованість за кредитом;

- 44 420,01 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 837,53 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором;

- 19,06 доларів США - штраф (фіксована частина);

- 27 331,19 долар США - штраф (процентна частина) /а.с.5-8/.

Вказана сума заборгованості була стягнута рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 17 лютого 2015 року, яке є чинним.

Згідно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.3 ст.20 Закону України «Про іпотеку» після видачі заставної виконання основного зобов'язання та звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено лише на підставі вимоги власника заставної.

В суді апеляційної інстанції встановлено, що іпотекодержателем та власником заставної є позивач.

Стаття 7 Закону України «Про іпотеку» визначає, що іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Встановивши, що третя особа ОСОБА_7 не виконав свої зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість, суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що позовні вимоги банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню.

При цьому колегія суддів враховує, що банк є іпотекодержатель та власником заставної, тому його вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є правомірною.

Доводи апеляційних скарг відповідні висновки суду першої інстанції не спростовують, спрямовані на переоцінку доказів, фактично зводяться до незгоди з оцінкою обставин справи, наданою районним судом.

Заперечуючи проти позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, ОСОБА_2 посилалася, зокрема, на те, що банк не мав права видавати боржнику ОСОБА_7 споживчий кредит в іноземній валюті, не попереджав останнього про валютні ризики та основне зобов'язання не містить усіх необхідних умов, а саме графіка погашення боргу.

Разом із тим, відповідно до ч.ч.2,3 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Чинним законодавством не встановлено нікчемність правочину при доведенні зазначених вище обставин.

Такий правочин є оспорюваним, він може бути визнаний недійсним судом у разі подання відповідного позову в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.

При цьому позов про визнання недійсним кредитного договору або договору іпотеки не подавався і предметом судового розгляду на час ухвалення рішення, яке переглядається,- не був.

Доводи апеляційних скарг щодо відсутності графіка погашення боргу, як однієї з істотних умов договору, що впливає на визначення суми заборгованості та застосування строків позовної давності, не спростовують висновок щодо встановленої суми кредитної заборгованості, на погашення якої допущено звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 7.1. кредитного договору передбачено, що погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати ( період з «18» по «25» число кожного місяця) позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 7651,49 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Крім того, у пункті 33.1. договору іпотеки вказано розмір щомісячного платежу, період його сплати, розмір відсотків за користування кредитом та пені у разі непогашення заборгованості.

Зазначене положення кредитного договору, а також умови, викладені в розділі 3 кредитного договору «Порядок розрахунків» конкретизують зобов'язання позичальника щодо сплати заборгованості щомісячно.

З урахуванням викладеного та положень ст. 204 ЦК України, згідно яких договір є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Крім того, відповідно до абзацу 3 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. Тому за позовом заінтересованої особи судом може бути визнаний недійсним договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким внесено відповідні зміни до законодавства.

Таким чином, враховуючи, що кредитний договір між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладено 20 серпня 2007 року, тобто до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI, відповідні доводи апеляційної скарги взагалі не мають правового підґрунтя.

Стосовно посилань відповідачки на припинення її зобов'язань перед банком в силу того, що сторони основного зобов'язання без її відома погодили менший розмір щомісячних платежів у повернення боргу, а відтак збільшили її відповідальність, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Разом з тим, правові статуси поручителя і майнового поручителя врегульовані окремо, з суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення і для вирішення спорів з їх участю шляхом безпосереднього застосування відповідних норм цивільного закону.

Підстави припинення права застави визначені ст.593 Цивільного кодексу України, а щодо іпотеки, як її окремого виду, також і ст.17 закону України "Про іпотеку", серед яких не наведено посилань на зміну зобов`язання, що призводило б до збільшення обсягу відповідальності іпотекодавця.

За таких обставин положення статті 559 Цивільного кодексу України не поширюються на відносини, пов`язані з припиненням іпотеки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі №3-44гс12.

Колегія суддів не погоджується також із доводами апеляційної ОСОБА_2 про розгляд справи суддею, яка підлягала відводу.

Обґрунтовуючи сумніви щодо об'єктивності та неупередженості судді Материнко М.О., відповідачка посилалася на те, що суддя також вирішувала спір щодо стягнення з ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, забезпеченим іпотекою, а тому нею сформовано ставлення до справи.

Разом із тим, відповідні мотиви не є беззаперечними: предмет та зміст позовів банку в обох спорах є різними, рішення про стягнення з позичальника боргу не скасоване вищестоящою інстанцією, а відповідачкою не надано доказів, що суддя безпосередньо висловила думку стосовно змісту майбутнього рішення.

Доводи відповідача ОСОБА_4 щодо неврахування судом першої інстанції наявності заставної та пріоритету власника заставної при зверненні стягнення на предмет іпотеки не спростовують правильність висновку про задоволення позову банку, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» в одній особі є як іпотекодержателем, так і власником заставної.

Не ґрунтуються на фактичних обставинах і доводи його апеляційної скарги щодо необхідності застосування правил позовної давності, та визначення суми заборгованості за період трьох років до звернення банку в суд 18.11.2014 року, тобто з 18.11.2011 року. Оскільки позичальник ОСОБА_7 після укладення кредитного договору 20.06.2007 року здійснював платежі, але у меншому, ніж передбачено договором, розмірі, тому підстави для застосування правил позовної давності - відсутні.

Посилання відповідача ОСОБА_4 на порушення норм процесуального права в частині неповідомлення його за місцем реєстрації та проживання про час та місце судового засідання неспроможні, оскільки він повідомлявся судом за останнім відомим місцем його проживання, яке зазначено і в договорі іпотеки: АДРЕСА_1, однак судова повістка повернута у зв'язку з не проживання його за вказаною адресою./а.с.14/

Разом з тим, резолютивна частина оскаржуваного рішення суду щодо задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки мала відповідати як положенням ч.4 ст.215 ЦПК України, так і вимогам ст.39 Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, у ній в обов'язковому порядку повинно зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

При цьому у порушення зазначених вище норм закону, резолютивна рішення суду першої інстанції не містить: складові загального розміру заборгованості, що підлягають сплаті іпотекодержателем з вартості предмета іпотеки, та початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно із ч.6 ст.38 закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Звіт про незалежну оцінку майна від 02 лютого 2015 року, виконаний на замовлення відповідачки ТОВ «Бюро Полекс», визначає ціну предмету іпотеки, яка є актуальною для ринку нерухомості на час розгляду справи та відповідно забезпечує інтереси сторін. Так, за результатами вказаного звіту оціночна вартість нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, становить 10 074 600,00 грн. без ПДВ /а.с. 63-78/.

Дана оцінка проведена на замовлення відповідачки ОСОБА_2 та не спростована іншою стороною.

Вказане є підставою для зміни рішення з викладенням резолютивної частини відповідно до вищевказаних норм матеріального права.

Крім того, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», оскільки цей Закон визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. В даному ж випадку спір заявлено щодо обтяження нерухомого майна, тому вказаний закон на спірні правовідносини не поширюється, а посилання на норми цього закону підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення.

Також обгрунтованими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_4. щодо порушення норм процесуального права при розподілу судових витрат, оскільки місцевий суд помилково стягнув їх з відповідачів в солідарному порядку. Вказаного порядку стягнення судових витрат нормами ЦПК України не передбачено; солідарний обов'язок боржників - це правова категорія, яка існує лише в рамках виконання договірного зобов'язання. Тому судові витрати повинні бути стягнуті в рівних частках.

При цьому, відповідно до 88 ЦПК України розподіл судових витрат здійснюється між сторонами, тобто між позивачем та відповідачами, а місцевий суд помилково поклав судові витрати також на третю особу без самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_7

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність змінити рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, розподілу судових витрат та виключення з мотивувальної частини посилання на закон, що не підлягає застосуванню.

Керуючись ст.ст.303,304,307, п.4 ч.1 ст.309, ст.ст.314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 березня 2015 року змінити в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та розподілу судових витрат.

Викласти абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № PLLAGA00000096 від 20 серпня 2007 року в розмірі 573 974,10 доларів США, що за курсом 22,898 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 28.04.2015 року становить 13 142 858, 94 грн. ( тринадцять мільйонів сто сорок дві тисячі вісімсот п'ятдесят вісім грн. 94 коп.), та складається із:

- заборгованості за кредитом - 501 366,31 доларів США, що становить 11 480 285, 80грн.;

- заборгованості по процентам за користування кредитом - 44 420,01 доларів США, що становить 1 017 129, 39 грн.;

- пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 837,53 доларів США, що становить 19 177,78 грн.;

- штрафу (фіксована частина) - 19,06 доларів США, що становить 436,44 грн.,

- штрафу (процентна частина) - 27 331,19 долар США, що становить 625 829,59 грн.,

звернути стягнення на нежитлову будівлю (магазин) літера «А-2» загальною площею 606,6 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2; по 1/2 частині якої належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Третьою Полтавською державною нотаріальною конторою 06.06.2007 року за реєстром № 2-590 та зареєстрованого КП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 07.06.2007 року в реєстровій книзі № 8 за реєстровим № 1281, та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва № 112 про право власності на нежитлову будівлю (магазин), виданого Головним Управлінням з питань житлово-комунального обслуговування населення 27.01.2004 року та зареєстрованого КП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 30.01.2004 року в реєстровій книзі № 8 за реєстровим № 1281; та яка є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки №б/н від 20.08.2007 року; шляхом укладання ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, з початковою ціною продажу у розмірі 10 074 600,00 грн.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» з ОСОБА_2, ОСОБА_4 по 1827,00 грн. судового збору.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на норми Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 березня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий - суддя Л.І. Пилипчук

Судді: /підписи/ О.В.Чумак

П.М. Карнаух

ЗГІДНО:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області Л.І. Пилипчук