Номер провадження: 22-ц/785/7072/15
Головуючий у першій інстанції: Кічмаренко С. М.
Доповідач: Ісаєва Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого-судді: Ісаєвої Н.В.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

при секретарі: Сілукової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 7 липня 2015 року у цивільній справі за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Івент Менеджмент Груп», треті особи, що не заявляють вимоги на предмет спору: Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, Державне земельне агенство в м. Одесі,- про скасування державного акту, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним акту прийому-передачі нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння, встановлення порядку виконання рішення суду,-

ВСТАНОВИЛА:

До суду надійшла позовна заява заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Івент Менеджмент Груп», треті особи, що не заявляють вимоги на предмет спору Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, Державне земельне агенство в м. Одесі, про скасування державного акту, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним акту прийому-передачі нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння, встановлення порядку виконання рішення суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.07.2015 року у задоволенні позову заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Івент Менеджмент Груп», треті особи, що не заявляють вимоги на предмет спору: Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, Державне земельне агенство в м. Одесі, про скасування державного акту, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним акту прийому-передачі нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння, встановлення порядку виконання рішення суду, було відмовлено в повному обсязі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007р. по справі №2-1491-1/07 за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована у м.Одесі, АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; зобов'язано Одеську регіональну філію Державного підприємства Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати її у відповідному реєстрі. Надалі рішення Печерського районного суду м.Києва від 04.12.2007р. було виконано шляхом видачі на ім'я ОСОБА_2 державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 10.10.2008р., що зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №86. Державний акт виданий, підписаний та зареєстрований Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.04.2008р. рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси. При новому розгляді справи, ухвалою Приморського районного суду від 08.06.2010р. по справі №2-1696/2010 позов залишено без розгляду.

Рішенням суду у задоволенні позову відмовлено.

Перший заступник прокурора Одеської області та Одеська міська рада звернулись до апеляційного суду Одеської області з апеляційними скаргами на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.07.2015р., в яких просять рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, а також, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно п.3 ст.10 ЦПК України , кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

В своїх апеляційних скаргах, апелянти зазначили, що відсутні підстави для набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, оскільки вичерпний їх перелік встановлений ст.81 Земельного кодексу України. В подальшому, оскільки ОСОБА_2 безпідставно отримала у власність земельну ділянку, вона не мала права її відчуджувати ОСОБА_3 за договором дарування від 30.10.2010р., а в свою чергу ОСОБА_3 не мала права передавати земельну ділянку ТОВ «Івент Менеджмент Груп». Зазначене, на думку апелянтів, є підставами для задоволення апеляційних скарг.

Щодо позовного строку давності для звернення з зазначеними вимогами по справі прокурор та представник Одеської міської ради вказали, що строк ними не пропущено, оскільки реєстрація права власності була здійснена 31.05.2014р., а прокуратура дізналася про це з листа Одеського міського управління юстиції реєстраційної служби 23.12.2014р.

Представник ТОВ «Івент Менеджмент Груп» заперечувала проти задоволення апеляційних скарг Першого заступника прокурора Одеської області та Одеської міської ради, надала через канцелярію суду письмові заперечення на апеляційні скарги зазначивши безпідставність вимог, викладений в апеляційних скаргах.

Представник ТОВ «Івент Менеджмент Груп» також вказала, що в порушення ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", з огляду на те, що Одеською міською радою подана власна апеляційна скарга, прокурор не довів в чому саме полягає не здійснення або неналежним чином здійснення органом місцевого самоврядування захисту законних інтересів держави в суді, то апеляційна скарга прокурора взагалі не підлягає розгляду.

Як вбачається з позовної заяви та з матеріалів справи, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007р. по справі №2-1491-1/07 за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована у м. Одесі, АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; зобов'язано Одеську регіональну філію Державного підприємства Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати її у відповідному реєстрі.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007р. було виконано шляхом видачі на ім'я ОСОБА_2 державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 10.10.2008р., що зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №86. Державний акт виданий, підписаний та зареєстрований Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі.

Згідно Положення про Одеське міське управління земельних ресурсів Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 23.12.2005 р. №5069-ІV та діючого на час набуття у власність спірної земельної ділянки відповідачем ОСОБА_2 й видачі їй державного акту про право власності на земельну ділянку, Одеське міське управління земельних ресурсів Одеської міської ради створено Одеською міською радою і є його виконавчим органом. Управління підзвітне та підконтрольне Одеській міській раді, підпорядковане виконкому Одеської міської ради та Одеському міському голові. Згідно з п. 4 Положення основним завданням Управління є: забезпечення реалізації повноважень Одеської міської ради у галузі земельних відносин відповідно до Земельного Кодексу України та законів; здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель та контролю за додержанням земельного законодавства.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.04.2008р. рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси.

При новому розгляді справи, ухвалою Приморського районного суду від 08.06.2010р. по справі №2-1696/2010 позов залишено без розгляду. Одеська міська рада, як сторона по справі, знала про ухвалені судові рішення по справі.

30.10.2010 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір дарування спірної земельної ділянки, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А, про що був зроблений відповідний нотаріальний запис на державному акті серії НОМЕР_1.

15.11.2010 р. ОСОБА_3 внесла в уставний фонд ТОВ «Івент Менеджмент Груп» спірну земельну ділянку та отримала права на частку в статутному капіталі ТОВ «Івент Менеджмент Груп». Фактична передача земельної ділянки відбулась 14.03.2011 р. на підставі акту прийому-передачі.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що ТОВ «Івент Менеджмент Груп» у теперішній час є власником спірної земельної ділянки на підставі державного акту, виданого 10.10.2008р.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. В даному випадку таким документом є державний акт на право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку виникає із моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до п. 22 Порядку ведення Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 09.09.2009 року № 1021, запис про державну реєстрацію документа, що посвідчує право на земельну ділянку, в розділі Книги записів скасовується (поновлюється) посадовою особою на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 202 ЦК України передача у приватну власність земельних ділянок та видача державних актів на землю є правочином.

Відповідно до статті 26 Закона України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Також слід зазначити, що записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

Статтею 126 Земельного кодексу України (чинною на момент відчуження земельної ділянки) та п.1.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року № 43 передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт.

Згідно матеріалів, що містяться у справі №2-1696/10 Приморського районного суду м. Одеси, встановлено, що про скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007р. по справі №2-1491-1/07 Одеська міська рада дізналась принаймні 03.04.2008р. (день, коли було скасовано в апеляційному порядку рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007р.).

Згідно матеріалів, що містяться у справі №1522/5462/12 Приморського районного суду м. Одеси, встановлено, що з позовними вимогами про визнання незаконним та скасування державного акту серії НОМЕР_1 від 10.10.2008р. на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою м. Одеса, АДРЕСА_1, виданого ОСОБА_2, визнання недійсним договору дарування від 30.10.2010 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прокурор звертався до Приморського районного суду м. Одеси, позовна заява підписана заступником прокурора 02.03.2012р., а подана через канцелярію суду 06.03.2012р. Ухвалою суду від 10.04.2013р. позовна заява заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах Одеської міської ради була залишена без розгляду на підставі повторної неявки у судове засідання позивача.

Ані прокурор, ані позивач, в інтересах якого поданий позов, не спростували тієї обставини, що про порушене право власності Одеської міської ради на земельну ділянку прокурору, як представнику позивача, стало відомо не пізніше 09.12.2010р., що підтверджується листом вих.№77 від 09.12.2010р., адресованим Приморським районним судом м. Одеси першому заступнику прокурора м. Одеси на №16-16051 вих10 від 26.11.2010р. (вхід.№33589 від 26.11.2010р.). Зазначений лист вих.№77 від 09.12.2010р. був наданий прокуратурою у 2012 році до матеріалів справи №1522/5462/12 саме для підтвердження звернення з позовом до суду в межах строку позовної давності, тобто з часу коли зі змісту цього листа стало відомо про порушене право а не з 2008 року коли був виданий спірний державний акт.

Аналіз ст. ст. 45, 46 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

При цьому згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки, а ст. 261 цього кодексу передбачено, що початок перебігу строку є день, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин, в тому числі і через обізнаність Управління земельних ресурсів м. Одеси, як спеціально створеного органу, яке виконує представницькі функції Одеської міської ради в галузі земельних відносин.

Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, яка є обов'язковою для всіх судів України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно до частини 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Таким чином, суд погоджується з твердженнями представника ТОВ «Івент Менеджмент Груп» щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з вимогою щодо визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану по АДРЕСА_1, в м.Одесі, серії НОМЕР_1 від 10.10.2008р. виданий ОСОБА_2, визнання недійсним договору дарування від 30.10.2010 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, так як строк позовної давності необхідно вираховувати від дати, коли про порушене право стало відомо не пізніше 09.12.2010р ( з дня скасування рішення), що доведено по справі.

Враховуючи, що прокурором та позивачем не були спростовані доводи відповідача щодо строку позовної давності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої правильно встановив обставини справи щодо порушення строку позовної давності, що стало підставою для відмови у задоволенні позову в частині позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору дарування від 30.10.2010 року.

Також суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правомірність висновків суду першої інстанції в частині того, що оскільки позовні вимоги прокуратури про визнання недійсним акту прийому-передачі нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння, встановлення порядку виконання рішення суду є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування державного акту визнання недійсним договору купівлі-продажу, вказаний висновок суду про відмову у задоволені першої частини вимог є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

Крім того, рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007р. було виконано шляхом видачі державного акту на земельну ділянку, а саме 10.10.2008 року Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі був виданий державний акт серії НОМЕР_1 на право приватної власності на спірну земельну ділянку. Отже, Одеська міська рада, як позивач у справі, у разі порушення свого права знала про ці події оскільки, по-перше, була стороною у судовій справі, за наслідком розгляду якої було постановлено судове рішення від 04.12.2007р про визнання права власності на спірну земельну ділянку, а по-друге, державний акт на цю ділянку видавався на підставі вказаного судового рішення її виконавчим органом.

У відповідності до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

З урахуванням того, що Управління земельних ресурсів м. Одеси, яке є спеціально створеним виконавчим органом, яке виконує представницькі функції Одеської міської ради в галузі земельних відносин, оформило та видало державний акт на земельну ділянку до оскарження судового рішення то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Одеська міська рада не тільки знала, але й не заперечувала, щоб земельна ділянка вибула з її власності та була передана у власність ОСОБА_2

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про неправомірність застосування до спірних правовідносин положень ст. 388 ЦК як підстави для віндикаційного позову прокуратури до ТОВ «Івент Менеджмент Груп», як останнього власника спірної земельної ділянки.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали право відчужувати земельну ділянку, оскільки єдиним належним документом на підтвердження права власності є саме державний акт, а не рішення суду. Державний акт про право власності на земельну ділянку був виготовлений відповідно до закону та посвідчував право власності на земельну ділянку попередніх власників, з чого можна зробити висновок, що відповідач не знав і не міг знати, про те, що придбав майно у особи, яка не мала права на його відчуження.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До того ж, суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Протоколу №1 є попередження порушень принципу безперешкодного користуванням своїм майном. Втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини.

В рішенні у справі «Спорронг і Льонрот проти Швеції» від 29 червня 1982 року Європейський суд виходив із контексту загальної норми про мирне володіння майном, проголошеної в першому реченні частини 1 Протоколу № 1, та зазначив, що «пошук цієї рівноваги ... відбиває структуру статті 1 Протоколу №1 у цілому».

«Справедлива рівновага» між інтересами суспільства та інтересами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її інтереси, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи заходами, направленими на послаблення «тягара».

В рішенні у справі «Антрік проти Франції» від 25 серпня 1994 року Європейський суд виходив, що при вирішенні питання щодо правомірності позбавлення права власності «має бути обґрунтоване співвідношення пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, яку намагаються досягнути шляхом заходів позбавлення особи її власності».

В рішенні у справі «Совтрансавто Холдінг проти України» від 25 липня 2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація непевності, якої зазнав заявник, порушили «справедливу рівновагу» між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобов*язання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Протоколу № 1.

Відповідно до рішення у справі «Стретч проти Обєднаного Королівства» від 24 червня 2003 року, було задоволено скаргу позивача з тієї підстави, що позивач вважав законним рішення органа влади. І подальше позбавлення його майна на тій підставі, що державний орган порушив закон під час прийняття рішення, є неприпустимим.

Аналогічної думки притримується і Верховний суд України. Так, своєю постановою від 14 березня 2007 року «Про аспекти розгляду справ про приватизацію держмайна» зазначив, що відповідно до практики Європейського Суду із прав людини, самі по собі допущені органами публічної влади правопорушення не можуть бути підставою для повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не сталися внаслідок протиправної поведінки самого покупця.

Суд апеляційної інстанції вказує на порушення Першим заступником прокурора Одеської області ст.. 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Враховуючи, що прокурором ані в апеляційній скарзі, ані під час судового розгляду не обґрунтовано в чому саме полягає інтерес держави, що порушено, який вона захищає, з урахуванням звернення Одеської міської ради з апеляційною скаргою, яким неналежним чином орган місцевого самоврядування не здійснює або неналежним чином здійснює представництво в суді законних інтересів держави, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги Першого заступника прокурора Одеської області, як такі, що не відповідають закону.

З урахування вищезазначеного, доводи апеляційної скарги Першого заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради, та доводи апеляційної скарги Одеської міської ради не знайшли свого підтвердження і тому відсутні підстави для ухвалення нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 319, 324 ЦПК України,колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Першого заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Одеської міської ради відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак її може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Ісаєва

Судді: О.С. Комлева

О.Г Журавльов