Номер провадження: 22-ц/785/1144/15
Головуючий у першій інстанції Поліщук І. О.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Драгомерецького М.М.

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и л а:

11 грудня 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, який остаточно уточнив 25 червня 2014 року, обґрунтовуючи вимоги тим, що 09 грудня 1997 року, відповідачка ОСОБА_5 позичила у нього 11000 доларів США, що було еквівалентно 132000 гривень, у той же день вона ще позичила в нього 4000 доларів США, що було еквівалентно 48000 гривень. В підтвердження укладання договорів позики відповідачка написала розписки, в яких зобов'язалась повернути борг до 23 березня 1998 року. Відповідачка ОСОБА_5 частково погасила борг: по розписці на 11 000 доларів США - 1000 доларів США, по розписці на 4 000 доларів США - 1700 доларів США. У зв'язку із важким фінансовим становищем відповідачки, сторони дійшли згоди змінити умови укладеного між ними договору позики, а саме одну із суттєвих умов - термін повернення грошей. 24 липня 2012 року відповідачка ОСОБА_5 надала йому нову розписку, за якою підтвердила факт отримання в позику 11000 доларів США під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, але ніяких нових грошових коштів в борг ОСОБА_5 він не надавав. Сума боргу становить 8300 доларів США, що еквівалентно 99600 гривень без зазначення строку його повернення. Однак відповідачка борг не повернула, на його претензію про повернення грошей не відповіла, тому він вимушений звернутися з наступним позовом до суду.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.ст. 533, 625, 1046, 1049 1050 ЦК України, позивач ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_5 на його користь борг в сумі 99000 грн., три проценти річних від суми боргу в розмірі 2968 грн. та судові витрати (т. 2, а.с. 9-10).

Відповідачка ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_7 проти позову заперечували й в своїх поясненнях зазначали, що 09 грудня 1997 році відповідачка позичила у позивача 11000 грн. та 4000 грн. на строк до 23 березня 1998 року, зобов'язання виконала частково: 02 жовтня 1998 року повернула 1000 дол. США, 24 жовтня 1998 року - 1000 дол. США, 10 квітня 1999 року - 300 дол. США, 23 березня 2000 року - 400 дол. США, а всього 2700 дол. США. З врахуванням того, що останній платіж був здійснений 23 березня 2000 року, то строк позовної давності для позивача ОСОБА_3 сплив 23 березня 2003 року (т. 2, а.с. 30-32).

01 липня 2014 року відповідачка ОСОБА_5 звернулась до суду першої інстанції з заявою про поворот виконання рішення та просила зобов'язати ОСОБА_3 повернути на її користь безпідставно стягнуті на підставі скасованого рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.10.2013 року та виконавчого листа виданого на виконання вказаного рішення суду грошові кошти в сумі 4400 гривень (т. 2, а.с. 11).

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмолено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушені норми процесуального та матеріального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3, пояснення на апеляцію позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Згідно зі статтею 374 ЦК УPCP, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 грудня 1997 року між сторонами у справі був укладений договір позики, згідно якого відповідачка отримала від позивача в борг грошову суму у розмірі 11000 доларів США на строк до 23 березня 1998 року.

09 грудня 1997 року сторонами у справі був укладений договір позики, згідно якого відповідачка отримала від позивача в борг грошову суму у розмірі 4000 доларів США на строк до 23 березня 1998 року.

Відповідачка ОСОБА_5 частково виконала зобов'язання: 02 жовтня 1998 року повернула 1000 дол. США, 24 жовтня 1998 року - 1000 дол. США, 10 квітня 1999 року - 300 дол. США, 23 березня 2000 року - 400 дол. США, а всього 2700 дол. США.

Відповідно до ст.ст. 71, 75, 76, 80 ЦК УРСР (1963р.), який був чинний на час укладання та виконання договорів позики, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що отримані відповідачкою ОСОБА_5 у позивача ОСОБА_3 кошти підлягали поверненню до 23 березня 1998 року, а з врахуванням переривання строку позовної давності у зв'язку із погашенням частини боргу 23 березня 2000 року, отже строк позовної давності сплив 23 березня 2003 року, що є підставою для відмови у позові.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Частиною 1 та 2 ст. 380 ЦПК України передбачено, що питання про поворот виконання вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши рішення, він закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернено на новий розгляд, а при новому розгляді справи в позові відмовлено або позовні вимоги задоволено в меншому розмірі, або провадження у справі закрито чи заяву залишено без розгляду, суд, ухвалюючи рішення, повинен зобов'язати позивача повернути відповідачеві безпідставно стягнене з нього за скасованим рішенням.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011 поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2013 року, частково задоволено позов ОСОБА_3, стягнуто з ОСОБА_8 грошові кошти у розмірі - 66341 гривня 90 копійок, 3% річних за один рік у розмірі 1990 гривень 26 копійок.

Після скасування рішення Малиновського районного суду від 22.10.2013 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, оригінал виконавчого листа по даній справі повернуто до Малиновського районного суду міста Одеси з відміткою державного виконавця про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 3962 гривні 31 копійку (т. 2, а.с. 12-23).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення заяви відповідачки ОСОБА_5 про поворот виконання й зобов'язання позивача повернути їй 3962,31 грн.

Посилання позивачка ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки суд не врахував, що 24 липня 2012 року з відповідачкою ОСОБА_5 укладений новий договір позики, згідно якого були суттєво змінені умови договору щодо строку повернення боргу - строк не був вказаний, тому строк позовної давності не сплив, не приймаються до уваги, оскільки вони є помилковими.

Встановлено, що 24 липня 2012 року відповідачка ОСОБА_5 надала позивачу заяву, за якою підтвердила факт отримання в позику 11000 доларів США під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, але ніяких нових грошей в борг ОСОБА_5 позивач не надавав (т.1, а.с. 6).

Дійсно, згідно із ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Однак судом першої інстанції з достовірністю встановлено, що строк позовної давності за договорами позики від 09 грудня 1997 року сплив 23 березня 2003 року, а з позовом ОСОБА_3 звернувся до суду - 11 грудня 2012 року.

Тому вчинення відповідачкою ОСОБА_5 дій по визнанню боргу в заяві від 24 липня 2012 року не перериває перебіг строку позовної давності, оскільки такі дії вчинені нею після спливу цього строку.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалити нове рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

М.М. Драгомерецький