У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів:Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського районного управління юстиції Львівської області про виключення запису, як батька, з актових записів про народження дітей, за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 3 жовтня 2013 року, ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив виключити запис про позивача, як батька з актових записів про народження: ОСОБА_8 від 23 серпня 1996 року №147, ОСОБА_9 від 11 травня 1999 року №4, ОСОБА_10 від 21 грудня 2007 року №195.

Позов мотивовано тим, що сторони зареєстрували шлюб 12 січня 1996 року. У шлюбі народилося троє дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3. Позивачу стало відомо, що він не є біологічним батьком цих дітей. Відповідач неодноразово стверджувала це у колі своїх знайомих. Остання тривалий час перебувала в Італії. 23 лютого 2012 року сторони розірвали шлюб, оскільки стосунки між ними не склалися, відповідач зраджувала позивачу у подружній вірності.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 3 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 24 квітня 2015 року, позов задоволено. Виключено запис про ОСОБА_5, як батька з актових записів про народження: ОСОБА_8 від 23 серпня 1996 року №147, ОСОБА_9 від 11 травня 1999 року №4, ОСОБА_10 від 21 грудня 2007 року №195.

Представник відповідача, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач з дітьми ухилялися від участі у судово-медичній генотипоскопічній (генетичній) експертизі, а встановити чи походять діти від позивача без проведення такої експертизи неможливо. У зв'язку із наведеним, суд відповідно до ч.1 ст.146 ЦПК України визнав, що діти походять не від позивача та виключив запис про нього, як батька, з актових записів про народження дітей.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками останнього та виходив з того, що оскільки відповідач неодноразово ухилялася від проведення судово-медичної генотипоскопічної (генетичної) експертизи, а також судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, підстав вважати доведеним факт кровного споріднення між позивачем та дітьми немає. Відповідачем не спростовано висновку суду першої інстанції про визнання того, що діти походять не від позивача.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 12 січня 1996 року та розірвано на підставі рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 23 лютого 2012 року.

При реєстрації народження дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис від 23 серпня 1996 року №147), ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис від 11 травня 1999 року №4) та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 (актовий запис від 21 грудня 2007 року №195) ОСОБА_5 було записано в графі «батько».

Основною підставою для задоволення позову та встановлення судами факту, що діти походять не від позивача, не доведення факту кровного споріднення між позивачем та дітьми стало те, що відповідач неодноразово ухилялася від проведення судово-медичної генотипоскопічної (генетичної) експертизи та судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи.

Разом з тим, судами не враховано наступне.

Звертаючись до суду з позовом, позивач фактично оспорює факт його батьківства дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК.

Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини.

При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільно-процесуального законодавства.

Вказана правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі №6-20цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Можливість оспорювання батьківства передбачена ст. 56 КпШС, яка встановлює, що особа, записана як батько дитини у Книзі реєстрації народжень, або особа, яка фактично є батьком дитини, у разі смерті матері або позбавлення її батьківських прав має право оспорити вчинений запис протягом року з того часу, коли їй стало відомо або повинно було стати відомо про цей запис.

Сімейний Кодекс України регулює питання, пов'язані з цим оспорюванням, у статтях 136 - 138, 140.

Особа, яка записана батьком дитини, має право оспорити своє батьківство, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини (ч.1 ст.136 СК України)

Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття (ч. 3 ст.136 СК України).

Із наведених вище норм вбачається, що статтею 56 КпШС було встановлено строк позовної давності в один рік щодо вимог про виключення запису про чоловіка як батька з актового запису про народження дитини. При цьому, цей строк є присічним та поновленню не підлягає, починається з того часу, коли чоловікові стало відомо або повинно було стати відомо про те, що він записаний батьком дитини.

Статтею 136 СК України заборонено оспорення батьківства після досягнення дитиною повноліття, що знайшло своє відображення у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року.

Вирішуючи спір щодо оспорення батьківства та вирішуючи питання щодо походження дітей, суди попередніх інстанцій не визначились з нормами матеріального права, які мають застосовуватись у спірних правовідносинах, не врахували дати народження дітей, зокрема те, що ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис від 23 серпня 1996 року за №147), ОСОБА_9 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис від 11 травня 1999 року №4). Тобто, до вимог позивача щодо виключення з актових записів цих дітей відомостей про його батьківство підлягають застосуванню норми ст.56 КпШС, з урахуванням встановленого цією нормою строку позовної давності, який є присічним. При цьому, слід враховувати, що на момент розгляду справи ОСОБА_8 вже є повнолітньою особою.

До вимог позивача щодо оспорення його батьківства стосовно ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, мають застосовуватись положення СК України, зокрема стаття 136 якого, забороняє таке оспорення після досягнення дитиною повноліття та не обмежує вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини строком позовної давності.

При цьому, судам слід враховувати, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України,кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 179 ЦПК Українипредметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позов місцевий суд не визначився з характером спірних правовідносин, не виконав вимог ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не визначився з нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Апеляційний суд, не виправив вказаних порушень та залишив ухвалене судом першої інстанції рішення без змін, не мотивувавши свої висновки з посиланням на норму закону.

В порушення вимог ст. 10 ЦПК України суди попередніх інстанцій не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, які мають визначальне значення для правильного її вирішення, не надали мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами, як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права,що в свою чергу призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 3 жовтня 2013 року, ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 квітня 2015 року скасувати.

Справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
суддіВ.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська