Провадження №2/761/562/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

04 березня 2015 року м.Київ

Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Гриньковської Н.Ю.,

при секретарі Савенко О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про захист прав споживачів та визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2014 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовною заявою, в якій, з урахуванням заяви про зміну підстав позовних вимог, поставлено питання про визнання протиправними дії відповідача щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України, визнання бездіяльності відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, а також, визнання недійсним кредитного договору №500031965 від 09.10.2007, укладеного між позивачем та відповідачем.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09.10.2007 між ним та відповідачем було укладено кредитний договір №500031965, відповідно до умов якого позивач отримав від відповідача кредит в сумі 9200,00 доларів США, зі сплатою 19,99% річних, на термін до 09.10.2010, на споживчі цілі. Зазначає, що відповідачем, в порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів», не було проведено з ним відповідної переддоговірної роботи, а отже, вважає умови кредитного договору несправедливими, а сам договір таким, що підлягає визнанню недійсним в порядку встановленому ЦК України. Також вказує про те, що спірний кредитний договір не відповідає чинному законодавству, оскільки, кредитні кошти були надані йому в іноземній валюті без отримання сторонами договору індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій. Крім цього вважає, протиправними дії відповідача щодо надання йому кредиту, як резиденту України, в іноземній валюті для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України, а, також, вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів. З посиланням на вищевказані підстави позивач просить визнати недійсними кредитний договір, укладений між ним та відповідачем.

В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, сповіщені належним чином про час та місце слухання справи, однак, представником позивача подано до суду клопотання про розгляд справи без участі позивача та його участі, в якому представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просив суд позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомляв, заперечень проти позову не надав.

У відповідності до вимог ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував представник позивача.

Суд, дослідивши наявні матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 09.10.2007 між ОСОБА_1 (далі-позивач/позичальник) та Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі-відповідач/банк/) було укладено кредитний договір №500031965, відповідно до умов якого позичальник отримав від банку кредит в сумі 9200,00 доларів США, зі сплатою 19,99% річних, на термін до 09.10.2010 (далі-кредитний договір) (а.с.5).

Згідно з п.29 кредитного договору позичальник підтвердив, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, а отже, у тому числі, з інформацією, надання якої передбачено нормами Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що, відповідно до ст.6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з умов кредитного договору, сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та отримали те, на що вони розрахували при укладенні договору, а отже, суд приходить до висновку, що позивач був обізнаний про усі умови кредитування, що підтверджується наявністю підпису позивача на кредитному договорі.

Таким чином, вище зазначене спростовує твердження позивача про невідповідність спірного кредитного договору положенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Що стосується посилань позивача на невідповідність умов кредитного договору положенням чинного законодавства з підстав того, що кредитні кошти були надані в іноземній валюті без отримання сторонами договору індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому, вищезазначена стаття Конституції України визначає лише правовий статус грошової одиниці України.

Відповідно до ст.192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання зо номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Частиною 3 ст.533 ЦК України встановлено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Основним законодавчим актом, який установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» 19 лютого 1993р. №15-93 (далі - Декрет).

Відповідно до ст.5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вищезазначені операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001р. №275, в п.5.3, якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Тому, банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Крім того, згідно з п.1.5. Положення Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №483 від 14.10.2004р., використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, зокрема, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, отримання та повернення кредиту, а також, сплата процентів за користування кредитом в іноземній валюті дозволено за умови, що стороною кредитної операції буде уповноважений банк, який має належним чином оформлену банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій кредитування в іноземній валюті.

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає, що доводи позивача про наявність підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України, визнання бездіяльності відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, а також визнання кредитного договору недійсним не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки, не ґрунтуються на законі та положеннях кредитного договору, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 74, 79, 169, 179, 209, 212-215, 223, 224, 228, 294 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів та визнання договору недійсним - відмовити у повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк, протягом якого розглядалася заява, не включається до строку на апеляційне оскарження рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя