РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/19068/14-ц

пр. № 2/759/1089/15

20 лютого 2015 року Святошинський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Коваль О.А. при секретарі Лазаренко Г.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання дій нотаріуса протиправними, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання дій нотаріуса протиправними, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Обґрунтовуючи, позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його батько ОСОБА_5. У грудні 2012 року ним було отримано повідомлення від 30.11.2012 року наторіуса Калінінградського міського нотаріального округу Російської Федерації ОСОБА_7 про те, що після смерті його батька відкрилася спадщина, яка включає в себе земельну ділянку, яка знаходиться в АДРЕСА_3, залишок грошових вкладів, які зберігаються в Калінінградському відділенні № 8626 Північно-Західного банку ВАТ «Сбербанк Росии», з пропозицією надіслати в нотаріальну контору заяву на прийняття спадщини, що він і зробив направивши таку заяву 25.12.2012 року вказаному нотаріусу. Писавши таку заяву він вважав, що приймає всю спадщину, яка залишилася після смерті батька, проте тільки 30.10.2014 року дізнався, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 було видане свідоцтво про право на спадщину його матері ОСОБА_3 на належне майно батьку, а саме квартиру АДРЕСА_1, коли він також є спадкоємцем вказаного майна за законом. Зазначив, в позові і те, що в порушення вимог ч.2 ст. 69 Закону України «Про нотаріат» та в порушення вимог п. 1.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, приватним нотаріусом ОСОБА_2 не було з»ясовано кола спадкоємців, які мають право на спадщину, обов»язову частку в спадщині та видано відповідне свідоцтво тільки відповідачці з порушенням його прав спадкоємця, з огляду на що просе визнати такі дій нотаріуса протиправними, а видане відповідачці свідоцтво про право на спадщину недійсним, визначивши додатковий строк для прийняття спадщини.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Додатково суду пояснив, що його довіритель є громадянином України та постійно проживає на її території, але його батько був громадянином Російської Федерації, де постійно жив та 09.07.2012 року помер. Про квартиру АДРЕСА_1, яка за життя належала батьку, його довіритель знав, проте до нотаріуса на території України із заявою про прийняття спадщини не звертався, оскільки вважав, що приймаючи спадщину в Росії приймає все належне батьку майно, зокрема і вказану квартиру. Зазначив представник і те, що саме нотаріус ОСОБА_2 зобов»язанна була з»ясувати коло спадкоємців, проте яким саме чином не повідомив. Вказав і на обов»язок інших спадкоємців повідомляти нотаріуса про всіх можливих спадкоємців, чого його мати та брат не зробили. На запитання представника відповідача ОСОБА_3 - представник позивача зазначив, що до ОСОБА_3 за письмовою згодою на подачу заяви на прийняття спадщини згідно ч.2 ст. 1272 ЦК України його довіритель не звертався, постанова щодо вчинення чи відмову у вчиненні нотаріальних дій ОСОБА_2 не постановлялася, оскільки за таким його довіритель не звертався до неї.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив у їх задоволенні відмовити. Суду пояснив, що спадкодавець хоч і помер в Росії, проте постійно проживав на території України за адресою: АДРЕСА_1, а тому і спадкова справа заводилася приватним нотаріусом на території України. Оскільки, позивач знав про належну спадкодавцю квартиру, про постійне місце проживання батька на території України, проте не звернувся в шестимісячний строк із відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса, тому для нього настали наслідки визначені ст. 1272 ЦК України. Крім того, зазначив, що наявність у його довірителя свідоцтва про право на спадщину створює презумпцію його дійсності та відповідно законності права, яке цим свідоцтвом посвідчено. Щодо поважності пропуску такого строку, то представник відповідача зазначив, що такої причини позивачем взагалі не зазначено, у зв»язку з чим підстави для поновлення такого строку відсутні.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 у судове засідання не з»явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, направила суду письмові заперечення до позову з огляду на які просила у задоволенні позовних вимог відмовити з причин їх безпідставності (а.с. 34).

Заслухавши пояснення з»явившихся у судове засідання сторін, дослідивши докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаних позовних вимог з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5, який є громадянином Російської Федерації та ОСОБА_3, яка є громадянкою Російської Федерації з 24.10.1959 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох синів ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується відповідними свідоцтвами про укладення шлюбу та про народження, наявні в матеріалах цивільної справи.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер в м. Кілінінграді Російської Федерації, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого 09.07.2012 року Спеціальним відділом ЗАГС м. Калінінграда.

Проте, згідно тимчасової посвідки на постійне проживання Святошинського РУГУ МВС України в м.Києві вбачається, що ОСОБА_5 був зареєстрований та відповідно постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1. Згідно довідки від 14.12.2012 року за № 434 КП «Дирекції з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м.Києва» ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 де і проживав з 08.04.2010 року до дня своєї смерті.

Представник позивача надаючи пояснення в судовому засіданні зазначав про постійне місце проживання ОСОБА_5 в Російській Федерації, тоді як належних та допустимих доказів такого суду надано не було, а посилання вказаного представника на сам факт смерті його в м. Калінінграді оцінюється судом критично, оскільки факт смерті особи, яка настала в тому чи іншому місці не вказує на його постійне там місце проживання.

Щодо забезпечення таких доказів, то представнику позивача було в цьому відмовлено згідно ухвали суду від 12.02.2015 року, яка ніким не оскаржувалася, хоча суд надавав таку можливість відповідно до рішення Коституційного Суду України, від 27.01.2010 року за № 3-рп/2010 та листа Вищого Спецалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.07.2011 року, оголосивши перерву в судовому засіданні.

З»ясовано і те, що після смерті ОСОБА_5 залишилась спадщина, а саме 1/2 частина квартири АДРЕСА_1. Інша ? частина вказаної квартири, згідно договору купівлі-продажу квартири від 15.02.2010 року та відповідного реєстраційного посвідчення № 024954 Київського БТІ та згідно норм СК України та ст.1226 ЦК України належить на праві приватної власності дружині ОСОБА_5 - ОСОБА_3.

Згідно спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_5 вбачається, що така була заведена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 на підставі заяви ОСОБА_3 від 21.12.2012 року про прийняття спадщини після померлого чоловіка ОСОБА_5.

Із матеріалів вказаної спадкової справи також вбачається, що ОСОБА_5 03.11.2010 року складав заповіт, згідно якого належну йому на праві приватної власності ? частини квартири АДРЕСА_1 заповідав своєму сину ОСОБА_4, який 21.12.2012 року відмовився від неї та від спадкування за законом на користь своєї матері, дружини померлого ОСОБА_3, яка в подальшому і прийняла її, отримавши 11.04.2013 року свідоцтво про право на спадщину за законом.

Так, згідно ст. 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

Статтею 45 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних сімейних і кримінальних справах укладеної у Мінську 22.01.1993, ратифікованої Законом України № 240/94-ВР від 10.11.1994 року визначено, що право спадкування майна, крім випадку, передбаченого пунктом 2 цієї статті, визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої спадкоємець мав останнє постійне місце проживання. Тоді як, право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно.

Оскільки, спадковим майном після смерті ОСОБА_5, яке є предметом розгляду в даному провадженні, є ? частина квартири АДРЕСА_1, тому його спадкування визначається згідно українського законодавства, а не будь-якого іншого, де ще може знаходитися інше майно спадкодавця, з огляду на, що посилання сторони позивача на те, що спадкова справа відкривалася і нотаріусом Російської Федерації не заслуговують на увагу, оскільки згідно наданої копії свідоцтва про право на спадщину за законом (свидетельство о праве на наследство по закону) від 13.11.2014 року таке стосується нерухомого майна, а саме лише земельної ділянки, яке знаходиться на території Російської Федерації, Калінінградської області, Багратіонівський район, садівниче товариство «Бальга» № 67, що знову ж таки відповідає нормам міжнародного права.

Отже, оскільки спадковим майном спадкодавця на території України є нерухоме майно, зокрема ? частина квартири АДРЕСА_1, тому порядок її спадкування визначається виключно законами України.

Так, відповідно до вимог ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

Із наданих суду доказів, зокрема тимчасової посвідки на постійне проживання Святошинського РУГУ МВС України в м.Києві та довідки від 14.12.2012 року за № 434 КП «Дирекції з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м.Києва» вбачається, що постійним місцем проживання ОСОБА_5 з 08.04.2010 року до дня смерті була квартира АДРЕСА_1, з огляду на, що спадкова справа заведена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 правомірно.

Слід нагадати, що вказане також відповідає і вимогам міжнародного приватного права стосовно спадкування нерухомості, які наведені судом вище.

Згідно ч.2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу.

Оскільки, ОСОБА_4 відмовився від спадкування належної спадкодавцю ? частина квартири АДРЕСА_1 за заповітом, який було складено спадкодавцем на нього, тому стали діяти правила спадкування за законом.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч.1 ст. 1258 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч.2 ст. 1220 ЦК України).

Статтею 1272 ЦК України передбачено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Як з»ясовано в судовому засіданні, з відповідною заяво про прийняття спадщини та у визначений ст. 1270 ЦК України строк до нотаріальної контори звернулася лише дружина спадкодавця ОСОБА_3, тоді як позивач ОСОБА_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, тобто за відмінною від адреси проживання спадкодавця, з такою заявою до нотарільної контори за місцем відкриття спадщини на території України не звертався, з огляду на що, для позивача настали наслідки передбачені ч.1 ст. 1272 ЦК України, а ОСОБА_3 правомірно отримала відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом.

Посилання сторони позивача на порушенняприватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 норм ч.2 ст. 69 Закону України «Про нотаріат» не є обґрунтованим, оскільки така норма стосується дій нотаруса при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, коли в даному випадку таке свідоцтво видано про право на спадщину за законом.

Посилання сторони позивача на неправомірність дій вказаного нотаріуса в частині не здійснення нею перевірки щодо кола осіб, які мають право на обов»язкову частку в спадщині також не ґрунтуються на законі, зокрема норми ст. 1241 ЦК України, яка передбачає таку обов»язкову частку у спадщині в порядку спадкування за заповітом, тоді як вказана спадщина спадковувалася за законом. Крім того, позивач не довів, та навіть не вказував, що він відноситься саме до тих хто має право на таку обов»язкову частку у спадщині у розумінні зазначеної норми, що також оцінюється судом відповідним чином.

Посилання сторони позивача на неправомірність дій нотаріуса в частині не з»ясування кола спадкоємців, суд також вважає необґрунтованими з огляду на право спадкоємця прийняти або не прийняти спадщину (ч.1 ст. 1268 ЦК України), визначені ст. ст.1269, 1270 ЦК України процесуальні дії та строки, які має вчинити спадкоємець, який бажає її прийняти та наслідки передбачені ст. 1272 ЦК України у разі їх не вчинення та разом з тим відсутність механізму вчинення нотаріусом дій по виявленню та розшуку таких осіб, які не виявили бажання подати нотарісу відповідну заяву по прийняттю спадщини чи обов»язку їх повідомлення про наявність заведеної спадкової справи та спадкового майна відповідно, як і обов»язку спадкоємців, які бажають прийняти спадщину повідомляти нотаріуса про наявність інших спадкоємців та їх відповідну волю чи відсутність такої до реалізації вказаного права.

З огляду на що, суд вважає, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 за минуванням шестимісячного строку для прийняття спадщини та за відсутності інших заяв на прийняття такої, вчинила правомірно, видавши відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом спадкоємцю, яка дотрималася всих вимог передбачених ЦК України, а саме ОСОБА_3

Слід звернути увагу і на те, що жодна норма закону не передачає обов»язку, як і відповідальності за ненадання чи надання недостовірної інформації спадкоємця про наявність чи відсутність інших можливих спадкоємців, що разом із нормою про право на отримання чи не неотримання спадщини спадкоємцем є зрозумілим.

Щодо визначення додаткового строку для прийняття спадщини, то слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 2 ст. 1272 ЦК України за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Представник позивача в судовому засіданні пояснював, що його довіритель до відповідачки ОСОБА_3 за згодою на прийняття спадщини не звертався взагалі, як і до нотаріуса, який вчиняв нотаріальні дії по спадкуванню, з огляду на що відсутня і відповідна постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій, що в свою чергу не відповідає послідовності захисту порушених прав.

Відповідно до п. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов»язані з об»єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Позивач такими поважними причинами пропуску строку прийняття спадщини зазначає його впевненість в тому, що прийнявши спадщину в Росії він її приймає і в Україні.

Проте, з огляду на вище вказані норми, які регулюють вказані правовідносини, правову позицію викладено у Постанові Верховного Суду України від 26.09.2012 року справа № 6-85цс12, застосування якої є обов'язковим на підставі ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову і в цій частині, оскільки поважності причин пропуску позивачем строку подачі заяви до нотаріального органу України не встановлено.

Суд не може вважати поважною причиною пропуску визначеного законом такого строку як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини саме на території України, враховуючи, що сам він є громадянином вказаної держави, постійно в ній проживає та був обізнаний і про факт смерті батька, і про наявність у нього такого спадкового нерухомого майна в м. Києві.

Самовпевненість позивача, що спадщина в частині квартири АДРЕСА_1 буде оформлена нотаріусом на території Росії, також не може бути поважною причиною пропуску відповідного строку на прийняття спадщини, оскільки така не ґрунтується на нормах закону, які регулюють порядок прийняття спадщини та могла бути усунена в любий час, коли б позивач з»ясував такий порядок оформлення.

Крім того, позивач у позові зазначав, що нотаріусом Російської Федерації було йому запропоновано прийняти спадщину лише в частині земельної ділянки та грошових вкладів в установі банку, які знаходяться на тереторії Росії, тоді як про квартиру в м.Києві мови не було, що знову ж таки вказує на необгрунтованість доводів позивача в частині його впевненості, що таке нерухоме майно в Україні він успадковує разом з іншим в Росії.

Щодо недійсності виданого ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом, то слід зазначити таке.

Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» такими іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв»язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Коли в даному провадженні таких підстав недійсності виданого ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом не встановлено. Ті підстави на які посилався позивач не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, з огляду на, що в цій частині позов також не підлягає задоволенню.

Керуючись Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних сімейних і кримінальних справах укладеної у Мінську 22.01.1993, ратифікованої Законом України № 240/94-ВР від 10.11.1994 року, Законом України «Про міжнародне приватне право», Законом України «Про нотаріат», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», ст.ст. 1220, 1221, 1223, 1226, 1241, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1272, 1301 ЦК України, ст.ст. 10, 59, 60, 209, 212, 213, 215, 218, 360-7 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання дій нотаріуса протиправними, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визначення додаткового строку для прийняття спадщини залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Святошинський районний суд м. Києва. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копій цього рішення.

Суддя: