Справа № 496/4945/14-ц
Провадження № 6/496/105/15
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2015 року місто Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Бобуйка А.Д.,

при секретарі Гайдейчук К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Біляївка подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції Одеської області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИВ:

25.05.2015 р. головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції Одеської області ОСОБА_1 звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2, громадянина України, у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобовязань, покладених рішенням суду.

Обґрунтовуючи своє подання головний державний виконавець вказує на те, що у відділі державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції Одеської області на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження № 46583761 по виконанню виконавчого листа № 496/4945/14-ц, який видав Біляївський районний суд Одеської області 27.01.2015 р. про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у сумі 25173,69 грн. При цьому зазначає, що боржник ухиляється від виконання рішення, що зумовило його звернутися до суду з зазначеним поданням.

Головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції Одеської області ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що подання про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції Одеської області перебуває виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 496/4945/14-ц, який видав Біляївський районний суд Одеської області 27.01.2015 р. про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у сумі 25173,69 грн.

17.02.2015 р. головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції Одеської області ОСОБА_1 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та боржнику надано 7-денний строк для самостійного виконання рішення.

Однак, боржник у зазначений строк рішення суду не виконав, у звязку з чим головним державним виконавцем були вжиті наступні заходи примусового виконання рішення, а саме: арешт майна, перевірка майнового стану боржника та його виклики до відділу ДВС.

На даний час рішення суду залишається невиконаним, що зумовило головного державного виконавця звернутися до суду з поданням про тимчасове обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України.

Відтак, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згадані вище права не можуть бути обєктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоровя чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України (далі ЦК), відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи (кн. друга ЦК), а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл. 21 кн. другої ЦК).

Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК особисті немайнові права тісно повязані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 р. № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України».

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобовязання до виконання зобовязань або розвязання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобовязань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобовязань (п. 5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

Таким чином, з огляду на наведене, вирішення судами питання про обмеження у виїзді за межі України можливе тільки у порядку, визначеному ст. 377-1 ЦПК, та за поданням державного виконавця на підставі п. 18 ст. 11 Закону № 606-ХІV у звязку з ухиленням боржника від виконання судового рішення чи рішення іншого органу, що перебуває на виконанні (п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-ХІІ).

Відповідно до висновків Верховного Суду України з приводу судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобовязань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-ХІІ та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606- ХІV, позначає з обєктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обовязків.

У звязку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Таким чином, особа, яка має невиконані зобовязання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання субєкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобовязання».

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобовязань, а за ухилення від їх виконання.

У звязку з цим з метою всебічного і повного зясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обовязків учасників спірних правовідносин, суду належить зясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобовязання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобовязань є оціночним поняттям.

Теоретично їх невиконання може бути зумовлене обєктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо.

Однак воно може мати й принципово інше походження, субєктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобовязання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобовязання заходів визначається судом.

Не може бути мотивуванням судового рішення про обмеження права лише двома складовими: наявністю статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашенням боргу в добровільному порядку, що зумовлюють «необхідність у тимчасовому обмеженні права на виїзд за межі України з метою забезпечення повного та своєчасного виконання виконавчих документів».

Саме невиконання боржником самостійно зобовязань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обовязків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути обєктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

На підставі наведеного вище можна зробити висновок, що поняття «ухилення від виконання зобовязань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обовязку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обовязок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього обєктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Разом з цим, надані до подання письмові документи не містять взагалі інформації про стан виконання рішення суду боржником.

В обґрунтування подання головний державний виконавець посилається на те, що згідно довідки Біляївського РВ ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_2 зареєстрований 23.06.2001 р. в с. Нерубайське, вул. Радісна, б/н.

Згідно відповідей Пенсійного фонду України про осіб боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи та осіб боржників, які отримують пенсії інформацію не знайдено.

Згідно відповідей ДПС України про номери рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах боржниками юридичними особами та/або фізичними особами підприємцями та про джерела отримання доходів боржників фізичних осіб, інформація відсутня.

Згідно довідки ЦНП ВАЗ УДАІ ГУМВС України в Одеській області автотранспортний засіб за боржником не значиться.

Згідно акту державного виконавця від 11.03.2015 р., боржник належним чином повідомлений про відкриття виконавчого провадження, але за викликом не зявився. Виїздом за адресою, вказаною у виконавчому документі, перевірити майновий стан не представляється можливим у звязку з відсутністю боржника. Між тим, при складані зазначеного акту не були присутні поняті (а лише представник стягувача), та вказано про залишення повторного виклику до ВДВС, відомості про явку/неявку боржника до ДВС відсутні, як власно і докази вручення виклику боржнику особисто.

Як вбачається з акту державного виконавця від 14.05.2015 р., виїздом за адресою, вказаною у виконавчому документі, встановлено, що зі слів ОСОБА_3 боржник на теперішній час знаходиться на території РФ, майно, на яке можливо звернути стягнення, не виявлено, проте докази цього до матеріалів подання не додано.

Крім того, суд також був позбавлений можливості оглянути в судовому засіданні матеріали виконавчого провадження, що не дає можливості встановити факт обізнаності боржника про наявність судового рішення, та оцінити його процесуальну позицію.

Відтак, враховуючи те, що основним принципом судочинства, закріпленим Конституцією, є законність, і що відповідно до ст. 2 закону «Про судоустрій України», суд, здійснюючи правосуддя, на засадах верховенства права забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів суспільства і держави, при постановленні ухвали, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції Одеської області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Слід зазначити, що відмова у задоволенні подання не позбавляє права головного державного виконавця за наявності достатніх підстав, які вказують на ухилення ОСОБА_2 від виконання зобовязань та після вчинення усіх виконавчих дій, спрямованих на виконання рішення суду про стягнення боргу, повторно звернутись з таким поданням.

Керуючись ст. ст. 10, 377-1 ЦПК України, ст. ст. 269, 313 ЦК України, Законом від 21 січня 1994 р. № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», Конституцією України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції Одеської області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження ОСОБА_2, громадянина України, у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобовязань, покладених рішенням суду відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом пяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Біляївського районного суду

Одеської області ОСОБА_4