Головуючий у 1 інстанції Мельник І.Г.
Суддя-доповідач Сорока Г.П. Категорія 53
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

17 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді - Сорока Г.П.,

суддів - Баркової Л.Л., Зайцевої С.А.,

при секретарі - Бєльченко Б.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський завод важкого машинобудування» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, індексації невиплаченої заробітної плати та компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, оплаті лікарняного, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2014 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський завод важкого машинобудування» (далі за текстом ПАТ «МЗВМ») та просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 12 500 грн., заборгованість по оплаті лікарняного в розмірі 750 грн., заборгованість з компенсації за невикористану відпустку в сумі 1500 грн., компенсацію заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати в сумі 1 740 грн., індексацію заробітної плати в сумі 950 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи від дати її звільнення з 01.07.2003 року по день повної виплати всіх сум, належних їй як звільненому працівнику по день ухвалення рішення суду (якщо остаточний розрахунок на день ухвалення рішення ще не був проведений), а також у рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням трудових прав, 10 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 18.04.1996 року по 01.07.2003 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Під час її трудової діяльності заробітна плата їй виплачувалась нерегулярно, не в повному обсязі та із затримками, не проводилась індексація заробітної плати та компенсація за затримку виплати заробітної плати. Роботодавець не дотримувався колективного договору та вимог трудового законодавства, внаслідок чого порушено її права на оплату праці, які мають бути відновлені шляхом зобов'язання підприємства провести перерахунок та виплатити їй відповідні суми заборгованості, належні до виплати при її звільненні, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Дії відповідача по порушенню її законних трудових прав призвели до моральних страждань, оскільки вона є сиротою та матір'ю одиночкою і внаслідок невиплати їй всіх сум, належних до виплати в день звільнення, вона відчувала почуття незручності, пов'язане з неповагою відповідача до її прав, передбачених законодавством, чим їй завдана моральна шкода.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «МЗВМ» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, індексації невиплаченої заробітної плати та компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, оплаті лікарняного, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення з відповідача на її користь: недоплат по заробітній платі, які утворилися внаслідок невиконання роботодавцем встановлених гарантій, надбавок та доплат в оплаті її праці, вказаних у колективному договорі роботодавця, а також Регіональній та Галузевій угодах, до сфері дії яких належав роботодавець; суми індексації заробітної плати, належної, але не виплаченої їй у період з 18 квітня 1996 року по 2002рік; суми компенсації заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати належної, але не виплаченої їй у період з 18 квітня 1996 року по 01 липня 2003 року; середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з дати звільненні (01 липня 2003року) по дату ухвалення рішення апеляційним судом рішення; відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000 грн. При цьому посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність та не повне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неправильне застосування та порушення норм матеріального і процесуального права.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з'явилися, про час та місце судового засідання були повідомленні належним чином шляхом направлення телефонограм, зареєстрованих у встановленому порядку в журналі обліку телефонограм, витяги з якого долучені до справи. Раніше подавали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, в яких зазначили про підтримання позовних вимог. З урахуванням наведеного, виходячи з положень ст.305 ЦПК України, враховуючи, що встановлений законом двомісячний строк для розгляду справи в апеляційному суді закінчився, колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи у відсутності позивачки та її представника.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника відповідача ПАТ «МЗВМ» Бондаренко Н.С., яка просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без зміни, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка з 18 квітня 1996 року по 01 липня 2003 року перебувала у трудових відносинах з ПАТ «МЗВМ» та за цей період їй нараховувалася і виплачувалася заробітна плата.

Враховуючи те, що з боку позивачки та її представника не надано суду жодних доказів, які свідчили б про те, що відповідачем були порушенні вимоги діючого законодавства про оплату позивачці заробітної плати за вказаний час перебування у трудових відносинах з ПАТ «МЗВМ», проаналізувавши та дослідивши надані по справі докази, суд дійшов висновку, що відповідачем своєчасно та належним чином у відповідності до положень законодавства проводилася виплата позивачці заробітної плати, у тому числі при звільненні з підприємства, у зв'язку з чим позов визнав необгрунтованим.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитись, оскільки вони відповідають обставинам справи, вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно ст.1 Закону України «Про оплату праці», ст.94 КЗпП України заробітною платою є винагорода у грошовому вираженні, яку на підставі трудового договору власник або уповноважений ним орган виплачує працівнику за виконану роботу.

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) заробітна плата виплачується працівнику регулярно в робочі дні у строки встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, який не перевищує шістнадцять календарних днів.

Згідно з ч.6 ст.95 КЗпП України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Ііндексація заробітної плати провадиться згідно зі ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону "Про індексацію грошових доходів населення" (з подальшими змінами та доповненнями у відповідній редакції, чинній на час проведення нарахування та виплати заробітної плати) і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 1998 р. N 663 (з наступними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації) з 01.01.1998 року, а з 01.03.2003 року відповідно до положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою КМУ №1078 від 17.07.2003 року (з наступними змінами) в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації , який установлюється у розмірі 101 відсотка. Індексації підлягають виплати, що не мають разового характеру.

Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. N 1427 (з наступними змінами та доповненнями) з 01.01.1998 року по 31.12.2000 року, а з 01.01.2001 року, виходячи з вимог Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 р. така компенсація провадиться на підставі цього Закону в порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України N 159 від 21 лютого 2001 р. Компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни на території України в гривнях і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата, у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Згідно вимог ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно вимог ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребували від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 12500грн., заборгованості по оплаті лікарняного в сумі 750грн., заборгованості по компенсації за невикористану відпустку в сумі 1500грн., суми компенсації заробітної плати у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати у розмірі 1740грн., суми індексації заробітної плати у розмірі 950грн., позивачка у своїй позовній заяві зазначила, що ця заборгованість утворилась у період її роботи на підприємстві за період з 18.04.1996 року по 01.07.2003 року. При цьому, в позовній заяві та в подальшому в ході розгляду справи в суді першої інстанції і в апеляційному суді не навела ніяких обставин щодо конкретного періоду (рік, місяць), за який на її думку утворилась у відповідача заборгованість перед нею, які нарахування або виплати їй не були проведенні та з чого вони складаються, за який місяць та рік їй не була виплачена заробітна плата, не нарахована та не виплачена сума компенсації чи індексації заробітної плати, компенсація за невикористану відпустку і за який період утворилась заборгованість з оплати за час тимчасової непрацездатності. В позовній заяві відсутні посилання на докази, які б підтверджували вимоги позивачки, та до позовної заяви жодних доказів, окрім копії трудової книжки, не додано.

Заперечуючи проти позову та проти апеляційної скарги представник відповідача в суді першої інстанції та в апеляційному суді стверджував, що у підприємства перед позивачкою заборгованість відсутня, нарахування і виплата заробітної плати, компенсації та індексації проводилась у відповідності з трудовим законодавством, що позивачка в день звільнення перебувала у відпустці і не працювала, повний розрахунок при звільненні з позивачкою був проведений своєчасно і вона ні разу з дня звільнення по день подачі даного позову до суду не зверталась на підприємство із заявою про не згоду з проведеним з нею розрахунком при звільненні, не заявляла претензій щодо наявності у підприємства перед нею заборгованості по заробітній платі чи неправильності нарахування заробітної плати, заборгованості по компенсації за невикористану відпустку або по оплаті лікарняного листка, а також з приводу невірного нарахування та виплати компенсації за затримку виплати заробітної плати чи індексації заробітної плати.

Зі справи вбачається, що згідно копії трудової книжки позивачка перебувала з відповідачем у трудових відносинах з 18.04.1996 року, звільнена з роботи 01.07.2003 року за власним бажанням (а.с.10-14).

Згідно довідки в.о.головного бухгалтера підприємства №238/ро-28 від 27.01.2015 року заборгованість по заробітній платі перед позивачкою у підприємства відсутня (а.с.90).

З наданих відповідачем суду першої інстанції та апеляційному суду особових рахунків по нарахуванню та виплаті заробітної плати (а.с.42-44,86,91-111) вбачається, що позивачці щомісячно нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, періодично проводилось підвищення заробітної плати, у зв'язку із затримкою виплати заробітної плати та інфляцією періодично проводилось корегування заробітної плати, нараховувалась і виплачувалась компенсація за затримку виплати заробітної плати та індексація. З березня 2003 року позивачка фактично не працювала, перебувала у відпустках, в тому числі і у день звільнення (01.07.2003 року). З особових рахунків також вбачається, що їй нараховувалась та виплачувалась компенсація за невикористану відпустку, повний розрахунок був проведений у липні 2003 року, корегування заробітної плати (нарахування індексації, повернення підзвітних сум та інших зайво утриманих з урахуванням зайво сплачених сум) проведено у серпні та вересні 2003 року.

З вказаних розрахункових листків колегія суддів не вбачає порушень чинного на той час законодавства про працю стосовно позиваки по нарахуванню та виплаті заробітної плати, компенсації за затримку виплати заробітної плати та індексації з урахуванням індексу інфляції (перевищення порогу індексації 105% з 01.01.1998 року по 01.03.2003 року, та 101% з 01.03.2003 року подень звільнення), а також при проведенні з нею розрахунку при звільненні.

Будь-яких обставин щодо звернення позивачки до відповідача із заявою за проведенням повного розрахунку у зв'язку із звільненням відповідно до вимог ст.116 КЗпП України позивачка в своєму позові не навела та ніяких доказів не надала ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду.

Відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може з власної ініціативи збирати докази, а сприяє у всебічному та повному з'ясуванню обставин, що мають значення для справи, та роз'яснює особам, що беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджаючи про наслідки вчинення чи не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у передбаченому цивільним процесуальним законом порядку.

Як вбачається зі справи, позивачка не була присутня у судовому засіданні в суді першої інстанції, не прибула і в судове засідання до апеляційного суду, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності, не надала ніяких пояснень щодо конкретних обставин виникнення заборгованості, про стягнення якої заявлені вимоги, та обґрунтування цих вимог, в тому числі і обставин щодо незвернення за захистом свого права, яке вона вважає порушеним, протягом тривалого строку - більше 10 років.

За клопотанням позивачки апеляційним судом у відповідача були витребуванні документи щодо нарахування та виплати заробітної плати, компенсації та індексації заробітної плати, оплати часу тимчасової непрацездатності, оплати відпусток, проведення розрахунку при звільненні. З посиланням на перебіг строків зберігання відповідачем були надані суду відповідні документи, наявні на підприємстві.

Позивачці апеляційним судом було повідомлено про надходження документів та запропоновано з'явитися до суду для надання пояснень щодо заявлених нею вимог з урахуванням наданих відповідачем документів, роз'яснені її права та обов'язки щодо надання додаткових доказів, обговорення питання щодо можливості проведення бухгалтерської експертизи для перевірки її доводів, а також роз'яснені наслідки не вчинення відповідних дій і попереджено позивачку, що в разі неявки в судове засідання справа буде розглянута за наявними у справі доказами.

Однак, в судове засідання апеляційного суду позивачка не з'явилася, ніяких письмових заяв чи клопотань не подала, представник відповідача також ніяких клопотань щодо витребування додаткових доказів, в тому числі і щодо призначення бухгалтерської експертизи не заявив, посилаючись на необґрунтованість вимог позивачки.

За таких обставин, переглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, колегія суддів не може не погодитись з висновками суду першої інстанції про недоведеність вимог позивачки щодо порушення її прав на оплату праці, в тому числі і при звільненні з підприємства.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України для звернення працівника до суду за захистом порушеного права встановлений тримісячний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Дана стаття була доповнена частиною другою щодо необмеження будь-яким строком права працівника для звернення до суду за захистом свого права у разі порушення законодавства про оплату праці Законом України від 11.07.2001 року №2620-ІІІ, та набрала чинності з 02.08.2001 року.

Тому вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації та індексації заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та по оплаті часу тимчасової непрацездатності (лікарняних) за період її роботи з 1996 року по травень 2001 року вона могла звернутися за захистом свого порушеного права в межах тримісячного строку. Цей строк нею пропущений, заяву про поновлення строку не подано.

Зі справи також вбачається, що позивачка була звільнена з роботи 01.07.2003 року, в день звільнення не працювала, з нею був проведений повний розрахунок при звільненні, про що свідчать надані відповідачем особові рахунки позивачки по нарахуванні та виплаті заробітної плати за липень, серпень та вересень 2003 року. З позовом до суду позивачка звернулась лише 09.09.2014 року. При цьому у своїй позовній заяві позивачка не навела ніяких обставин та не надала суду ніяких доказів, які б свідчили про те, що вона не отримувала сум, зазначених у її особистих розрахунках і зверталась до підприємства за проведенням розрахунку, що на момент звільнення між нею та відповідачем був спір щодо наявності заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, оплаті часу тимчасової непрацездатності чи інших нарахувань.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд вірно дійшов до висновку про недоведеність вимог позивачки і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, з оплати лікарняного, заборгованості з сум індексації заробітної плати та компенсації за затримку її виплати. Оскільки судом не було встановлено факту порушення прав позивачки на оплату праці, у томі числі і на оплату відпустки, листка тимчасової непрацездатності, то підстав для задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди у справі також не вбачається із-за недоведеності цих вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду першої інстанції не спростовують та не свідчать про неправильне застосування чи порушення норм матеріального права. Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та є безумовними для скасування чи зміни рішення, у справі не встановлено.

З урахуванням наведеного рішення суду підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга позивачки підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2014 року залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : Сорока Г.П.

Судді : Баркова Л.Л.

Зайцева С.А.