Номер провадження: 22-ц/785/2588/15
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Мартинова К. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Мартинової К.П.,

суддів - Кравця Ю.І., Оверіної О.В.,

за участю секретаря - Желєзнова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП "ОМБТІ та РОН", Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання недійсним рішення Одеської міської ради та скасування державних актів на земельну ділянку, зобов'язання КП "ОМБТІ та РОН" скасувати реєстрацію та здійснити реєстрацію, визнання права власності, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсної угоди про землекористування, визначення землекористування та виділення в натурі частини житлового будинку, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_2, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, виконавчий комітет Одеської міської ради, департамент міського господарства Одеської міської ради про визнання недійсним розпорядження та зобов'язання знести збудовані приміщення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА :

У 2008 році ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом стосовно спору щодо домоволодіння АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом щодо вирішення спірних питань відносно домоволодіння АДРЕСА_1.

В процесі розгляду справи сторони неодноразово уточнювали свої позовні вимоги.

ОСОБА_2 просила визнання недійсними правоустановчих документів в частині власника відносно прибудов літ.: а-1 та літ.: а-4, за адресою: АДРЕСА_1; скасування державних актів на право власності на зазначену земельну ділянку на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_4; визнання права власності на прибудови літ.: а-1 та літ.: а-4, за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язання реєстраційної служби зареєструвати зазначені прибудови на своє ім'я; виділення в натурі частку у спільному майні; визначення порядку користування земельною ділянкою за вказаною адресою, та стягнення грошової компенсації за частку в спільному майні.

Позивачка ОСОБА_2 посилалася на те, що на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2006 року вона є співвласником домоволодіння АДРЕСА_1, та є власником 1/6 частини цього домоволодіння в порядку спадкування після свого батька ОСОБА_5, померлого у 1981 році.

Спірні прибудовані кімнати, а саме: 3-1 кухня, площею 9,9 кв.м.; 3-2 житлова кімната, площею 9,1 кв.м.; 3-4 веранда, площею 6,6 кв.м. у будинку АДРЕСА_1 збудувала вона спільно зі своїм батьком та чоловіком у 1984-1985 роках та внаслідок створення майна у неї виникло право особистої приватної власності на ці прибудови. ОСОБА_2 вважає, що для захисту її права на особисту приватну власність у вигляді спірних кімнат необхідно скасувати правоустановчі документи відносно зазначених кімнат, в частині власника, та визнати право власності за нею.

Як співвласник будинку вона просить виділити в натурі на місцевості свою частку майна у будинку з урахуванням того, що кімнати: 3-1 кухня, площею 9,9 кв.м.; 3-2 житлова кімната, площею 9,1 кв.м. (літ.: "а-1"); 3-4 веранда, площею 6,6 кв.м. (літ.: а-" 4"), за адресою: АДРЕСА_1, є її особистою приватною власністю. Також вона є співвласником 1/6 всього домоволодіння за зазначеною адресою.

ОСОБА_2 вважає, що порядок користування земельною ділянкою необхідно визначати також виходячи із того, що у неї в особистій приватній власності є спірні кімнати, а також 1/6 частина у домоволодінні.

Різницю розміру у спільному майні ОСОБА_2 вважає необхідним стягнути солідарно з інших співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_4

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пред'явили зустрічний позов до ОСОБА_2, в якому просять визначити порядок користування домоволодінням та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнають, що ОСОБА_2 є співвласником 1/6 частини будинку АДРЕСА_1, однак не визнають обставини виникнення у останньої особистої приватної власності на кімнати: 3-1 кухня, площею 9,9 кв.м.; 3-2 житлова кімната, площею 9,1 кв.м.; 3-4 веранда, площею 6,6 кв.м. у зазначеному домоволодінні. Також вважають, що необхідно визначити порядок користування частиною будинку та земельної ділянки виключно пропорційно долі ОСОБА_2 у співвласності, а саме у розмірі 1/6 частини.

Збільшення долі ОСОБА_2 у спільному майні, за рахунок визнання особистої приватної власності на спірні приміщення, вони, як співвласники, не визнають.

ОСОБА_4 пред'явив позов до ОСОБА_3 про знесення кімнати: 3-1 кухня, площею 9,9 кв.м.; 3-2 житлова кімната, площею 9,1 кв.м.; 3-4 веранда, площею 6,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, посилаючись на те, що прибудови негативно впливають на несучі конструкції житлового будинку.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 18 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково, зустрічний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено.

Скасовано частково у розмірі 1/6 частини свідоцтво про право власності №017309, видане ОСОБА_3 14 лютого 2002 року управлінням ЖКГ ВК ОМР.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на приміщення, які складаються з: 3-1 кухня 9,9 кв.м., 3-2 житлової кімнати 9,1 кв.м. ("а-1"), 3-4 веранди 6,6 кв.м. ("а-4") у розмірі 1/6 частини, що складає 4,27 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1

Скасовано в частині запис у Реєстрі права власності на земельну ділянку від 14 липня 2004 року, здійснений на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 17 березня 2004 року площею 0,0831 га., та державний акт на право власності на земельну ділянку від 14 липня 2004 року площею 0,0831 га., яка розташована по АДРЕСА_1, який виданий на ім'я ОСОБА_3 на підставі рішення Одеської міської ради від 17 грудня 2002 року №837-XXIV, у розмірі 112,71 кв.м., в межах: - від границі огороджувального забору розташованого з боку тупикового проїзду (від точки 2) по прямій лінії на відстані 6,13 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 5); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,29 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 6); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 10,36 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем до перетинання з кордоном огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 7); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 5,40 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 8); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 3,80 м. (до точки 9 ); - далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 6,46 м. по внутрішній стіні житлового будинку літ. "А" , розташованої між приміщеннями 1-6 житлова і 3-2 житлова, 3-1 кухня (до точки 10); - далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 10,37 м. внутрішній стіні житлового будинку літ. "А" , розташованої між приміщеннями 3-3 житлова та 3-1 кухня до перетину з зовнішньою стіною житлового будинку літ. "А" і далі в тому ж напрямку по прямій лінії (до точки 11); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,9 м. до перетину з кордоном огороджувального забору, розташованого з боку тупикового проїзду до початкової точки відліку (до точки 2), відповідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №013/2014 від 17 березня 2014 року.

Визнано недійсним в частині рішення Одеської міської ради від 17 березня 2002 року №837-XXIV про надання дозволу на передачу в приватну власність шляхом безоплатної приватизації земельної ділянки зазначеної у Державному акті на право власності на землю на ім'я ОСОБА_3, в межах: - від границі огороджувального забору розташованого з боку тупикового проїзду (від точки 2) по прямій лінії на відстані 6,13 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 5); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,29 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 6); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 10,36 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем до перетину з кордоном огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 7) - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 5,40 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 8); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 3,80 м. (до точки 9 ); - далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 6,46 м. по внутрішній стіні житлового будинку літ. "А" , розташованої між приміщеннями 1-6 житлова і 3-2 житлова, 3-1 кухня (до точки 10); - далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 10,37 м. внутрішній стіні житлового будинку літ. "А" , розташованої між приміщеннями 3-3 житлова та 3-1 кухня до перетину з зовнішньою стіною житлового будинку літ. "А" і далі в тому ж напрямку по прямій лінії (до точки 11); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,9 м до перетину з кордоном огороджувального забору, розташованого з боку тупикового проїзду до початкової точки відліку (до точки 2), відповідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №013/2014 від 17 березня 2014 року.

Встановлено порядок користування для ОСОБА_2 частиною домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а саме: 3-1 кухня, площею 9,9 кв.м.; 3-2 житлова кімната, площею 9,1 кв.м. ("а-1"); 3-4 веранда, площею 6,6 кв.м. ("а-4").

Встановлено порядок користування для ОСОБА_2 частиною земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, а саме: - від границі огороджувального забору, розташованого з боку тупикового проїзду (від точки 2) по прямій лінії на відстані 6,13 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 5); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,29 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 6); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 10,36 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем до перетину з кордоном огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 7); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 5,40 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 8); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 3,80 м. (до точки 9 ); - далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 6,46 м. по внутрішній стіні житлового будинку літ. "А" , розташованої між приміщеннями 1-6 житлова і 3-2 житлова, 3-1 кухня (до точки 10); - далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 10,37 м. внутрішній стіні житлового будинку літ. "А" , розташованої між приміщеннями 3-3 житлова та 3-1 кухня до перетину з зовнішньою стіною житлового будинку літ. "А" і далі в тому ж напрямку по прямій лінії (до точки 11); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,9 м до перетину з кордоном огороджувального забору, розташованого з боку тупикового проїзду до початкової точки відліку (до точки 2), відповідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №013/2014 від 17 березня 2014 року.

Визнано недійсною угоду про порядок користування земельною ділянкою від 04 листопада 2002 року, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стосовно земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму компенсації вартості надлишкової площі земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1, у розмірі 134 228 грн.

В решті позивних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про знесення самовільно збудованих приміщень відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, тому що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, у позовних вимогах зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_2 відмовити.

Інші особи, які приймають участь у справі, судове рішення не оскаржують.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов"язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов"язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 15 грудня 1959 року Актом прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння прийнято в експлуатацію домоволодіння АДРЕСА_1 загальною площею 119 кв.м. Домоволодіння прийнято в експлуатацію на ім'я ОСОБА_6. Відповідно зазначеного акту, домоволодіння прийнято в експлуатацію відповідно договору на право забудови від 27 грудня 1955 року (т.2, а.с.123, 126). Відповідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального будинку на праві особистої власності від 27 грудня 1955 року ОСОБА_6 надано під будівництво земельну ділянку площею 1 400 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2.

В наступному Чубаївка була приєднана до міста Одеса та змінено назву та нумерацію на АДРЕСА_1.

Також судом встановлено, що за життя власника домоволодіння та користувача земельної ділянки за вищевказаною адресою до будинку прибудовані приміщення: 3-1 кухня, площею 9,9 кв.м.; 3-2 житлова кімната, площею 9,1 кв.м.; 3-4 веранда, площею 6,6 кв.м., що підтверджено також технічним паспортом на будинок, складеного у 1980 році (т.1, а.с.25-27).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 липня 1988 року ОСОБА_3 прийняла спадщину у вигляді житлового будинку по АДРЕСА_1, який складається із будинку житловою площею 62,9 кв.м. та надвірних споруд: "Б" вбиральня, І мощення, 1-3 огорожа, розташованих на земельної ділянки 1 363 кв.м., яка належала померлому на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального будинку на праві особистої власності, затвердженої Першою одеською нотаріальною конторою 27 грудня 1955 року по реєстру №2-11799, зареєстрованого в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації в книзі №5 на сторінці 106, №1963.

Крім того, у свідоцтві про прийняття спадщини за заповітом зазначено, що на земельній ділянці наявні самовільно збудовані прибудови: літ. "а2" веранда, літ. "а4" прибудова, "В" сарай, "Г" літня кухня, "Д" душ, які не прийняті до складу спадщини як самовільно побудовані.

Встановлене свідчить про те, що на момент смерті ОСОБА_6 на земельній ділянці по АДРЕСА_1 були збудовані спірні кімнати, але вони не могли бути прийняті спадкоємцями у спадщину, оскільки на них були відсутні право установчі документи.

Розпорядженням Київської районної адміністрації ОМР №2057 від 01 жовтня 2001 року прийнято в експлуатацію самовільні прибудови: літ. "а4", площею - 14,4 кв.м., житлова кімната 3-2, площею - 9,1 кв.м., кухня 3-1, площею - 9,9 кв.м. гараж літ. "В", сарай літ. "Е" на ім'я спадкоємиці ОСОБА_6 - ОСОБА_3. Стосовно будівель під літ. "В", сарай літ. "Е" позовні вимоги сторонами не заявлялися (т.1, а.с. 8).

14 лютого 2002 року на ім'я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, яке зареєстроване в КП "БТІ та РОН" (т.1, а.с. 9).

03 квітня 2002 року між ОСОБА_3 та її сином ОСОБА_4 укладений договір дарування 3/4 частин домоволодіння за вищезазначеною адресою.

30 жовтня 2003 року ОСОБА_4 отримав держаний акт права власності на землю на земельну ділянку площею 0,0530 га. за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 31).

14 липня 2004 року ОСОБА_3 отримала держаний акт права власності на землю на земельну ділянку площею 0,0831 га. за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 30).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2006 року визнано частково недійсним заповіт ОСОБА_6, посвідченого 10 квітня 1985 року нотаріусом Першої Одеської нотаріальної контори за №5-550, у частині розпорядження 1/6 частиною домоволодіння АДРЕСА_1. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадкування за заповітом, посвідчене 01 червня 1988 року за №4-3314 нотаріусом Третьої Одеської нотаріальної контори, про право ОСОБА_3 на спадщину у вигляді домоволодіння 5-В, відносно 1/6 частини вищеназваного домоволодіння, після смерті ОСОБА_6

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 30 листопада 2010 року №057/2010 ЧП "ОНДЦЕД ім. Скибинського С.С." експертом встановлено, що 1/6 частина домоволодіння, яка належить ОСОБА_2, без урахування прибудованих кімнат, складає 18,32 кв.м. (т.1, а.с. 92-128).

Рішення апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2006 року встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі з 1931 року по день смерті дружини ОСОБА_7 у 1984 році. Від шлюбу у них було троє дітей: перша дитина, 1934 року народження рано померла; син - ОСОБА_5, 1938 року народження, батько ОСОБА_2, помер у 1981 році, а також дочка ОСОБА_3, 1944 року народження.

Спірне домоволодіння належало ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як спільна власність, і належало кожному з подружжя по 1/2 частині домоволодіння. Після смерті ОСОБА_7 у 1985 році спадкоємцями на її частину домоволодіння був ОСОБА_6, донька ОСОБА_7 та онука, донька померлого сина ОСОБА_5 - ОСОБА_2, яка набула право на 1/6 частину домоволодіння.

Встановлено, що ОСОБА_2 проживала за адресою: АДРЕСА_1 з дня народження та продовжує проживати на теперішній час.

Відповідно до положень ст. 548 ЦК України (у редакції 1963 року), для набрання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина признається належною спадкоємцю з моменту відкриття спадщини. Таким чином, прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з моменту її відкриття.

ОСОБА_2 проживає у спірному домоволодінні з моменту народження до сьогоднішнього дня. На момент смерті бабусі ОСОБА_8, а також після її смерті, вона продовжувала користуватися спірним домоволодінням, тому згідно вищевказаних норм права, стала власником 1/6 частини спірного домоволодіння з моменту прийняття спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК України спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном на протязі шести місяців після смерті спадкодавця.

Згідно ст. 560 ЦК України, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину згідно діючого ЦК України в редакції 1963 року, строком не було обмежено, тому одержання свідоцтва про право на спадщину для таких спадкоємців не було обов'язковим.

При встановлених обставинах та відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2, яка має право на 1/6 частину домоволодіння, без урахування прибудованих кімнат, які були прийняті в експлуатацію згодом, також має право в порядку спадкування на 1/6 частину від зазначених кімнат.

Судом також встановлено, що кімнати: 3-1 кухня, площею 9,9 кв.м.; 3-2 житлова кімната, площею 9,1 кв.м.; 3-4 веранда, площею 6,6 кв.м. були збудовані за життя ОСОБА_6, але вони не були прийняті в експлуатацію відповідно до чинного законодавства. ОСОБА_2 мешкає та користується будинком з дня народження, ОСОБА_3 мешкає та користується будинком з моменту будівництва будинку до теперішнього часу. Після смерті ОСОБА_6 спадкоємиця ОСОБА_3 прийняла в експлуатацію спірні прибудови. Після прийняття в експлуатацію прибудов вона отримала свідоцтво на право власності, але тільки на своє ім'я.

Положення статей 549-559 ЦК України (в редакції 1963 року) не позбавляють право спадкоємців прийняти спадщину в наступному після реєстрації майна (прийняття в експлуатацію).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2006 року скасовано заповіт та свідоцтво про право на спадщину в 1/6 частині домоволодіння, видане ОСОБА_3.

З урахуванням того, що прибудови прийняті в експлуатацію, спадкоємиця ОСОБА_2 має право на визнання за нею права власності в порядку спадкування на спірні кімнати у розмірі частки своєї долі у спадковому майні, а саме 1/6 частини.

Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до положень ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

При встановлених обставинах ОСОБА_2, як власник 1/6 частини спірного домоволодіння за судовим рішенням від 05 квітня 2006 року, має право витребувати у ОСОБА_3 належну їй 1/6 частину спадкового майна у вигляді спірних кімнат: 3-1 кухня, площею 9,9 кв.м.; 3-2 житлова кімната, площею 9,1 кв.м.; 3-4 веранда, площею 6,6 кв.м..

Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 17 березня 2014 року №013/2014 ЧП "ОНДЦЕД ім. Скибинського С.С." визначено, що 1/6 частина від кімнат: 3-1 кухня, площею 9,9 кв.м.; 3-2 житлова кімната, площею 9,1 кв.м.; 3-4 веранда, площею 6,6 кв.м. складає - 4,27 кв.м. (т.2, а.с. 169-180).

Зазначеним висновком експерта встановлено можливий один варіант порядку користування для ОСОБА_2 домоволодінням з урахуванням прибудованих кімнат за адресою: АДРЕСА_1, відповідно її ідеальної частки у співвласності, а саме: Літера а-1 3-1 кухня, площею 9,9 кв.м., 3-2 житлова кімната, площею 9,1 кв.м.; Літера а-4: 3-4 веранда, площею 6,6 кв.м.

Експертом також визначено, що запропонований варіант користування домоволодінням з урахуванням прибудов є більшим, ніж ідеальна частина ОСОБА_2

Цим же висновком встановлено один варіант порядку користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, який і був взятий судом при вирішенні позову про встановлення порядку користування земельною ділянкою, на якій знаходиться домоволодіння сторін.

Оскільки висновком експерта також встановлено, що визначена експертом для ОСОБА_2 у користування земельна ділянка є меншою ніж її ідеальна частка, тобто 1/6 , суд прийшов до правильного висновку про її право на компенсацію за різницю площі земельної ділянки.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 17 березня 2014 року №013/2014 ЧП "ОНДЦЕД ім. Скибинського С.С." розмір грошової компенсації, яка належить ОСОБА_2 за різницю у площі земельної ділянки, складає 221 643 грн.

Державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 не отримувала.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" від 04 жовтня 1991 року №7, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 30 листопада 2010 року №057/2010 ЧП "ОНДЦЕД ім. Скибинського С.С." не можливо технічно виділити в натурі приміщення: 3-3 житлова площа 15,4 кв.м., 3-2 житлова площею 9,1 кв.м., 3-3 кухня площею 9,9 кв.м. и прибудова "а-4" розташовані по АДРЕСА_1.

Посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про те, що їй належить 1/6 частина в прибудовах безпідставні.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2006 року за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 Спірні об"єкти нерухомості, тобто прибудови на які претендує ОСОБА_2, не мали право установчих документів, тому до складу спадщини після смерті ОСОБА_6 не війшли. Оскільки вони були узаконені вже після смерті спадкодавця, то суд прийшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_2 також має право на 1/6 частину цих прибудов, та відповідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 17 березня 2014 року №013/2014 ЧП "ОНДЦЕД ім. Скибинського С.С." за рахунок частки ОСОБА_3 частки у співвласності визначені наступним чином: для ОСОБА_2 - 1/6 частина, для ОСОБА_3 - 1/12 частина, для ОСОБА_4 3/4 частина.

Таким чином, суд встановив, що право ОСОБА_4 на частину домоволодіння, яке виникло внаслідок укладання 03 квітня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору дарування 3/4 частини домоволодіння по АДРЕСА_1, не обмежує право ОСОБА_2, тому її позовні вимоги про скасування зазначеного договору дарування задоволенню не підлягають.

Посилання апеляційної скарги на те, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 не просила визначати їй порядок користування земельною ділянкою, не можуть бути підставою для скасування рішення суду в цій частині, оскільки при розгляді справи встановлено порушення права ОСОБА_2 на користування земельною ділянкою видачею державного акту про право власності на землю на ім'я ОСОБА_9, в частині встановленого порядку користування земельною ділянкою для ОСОБА_2, який в цій частині скасуваний. Також частково скасований Державний акт на земельну ділянку площею 0,0530 га за вказаною адресою, виданий 30 жовтня 2003 року на ОСОБА_4 Предметом судового розгляду були позовні вимоги сторін про визначення порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 в м. Одесі, який встановлений висновком судової будівельно-технічної експертизи від 17 березня 2014 року №013/2014 ЧП "ОНДЦЕД ім. Скибинського С.С."

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме застосовано норми ЦК України 2004 року, незважаючи на те, що правовідносини виникли до набрання чинності цим законом, є неспроможними та спростовуються матеріалами справи.

В даній справі ОСОБА_2 спорювала правоустановчі документи на спірне домоволодіння, видані у 2002-2004 роках. Розглядаючи позовні вимоги судом першої інстанції застосовані як норми цивільного законодавства, які діяли на момент видачі свідоцтв про право власності за 2002 рік так і норми ЦК 2004 року до правовідносин, які виникли у 2004 році та після судового рішення від 05 квітня 2006 року.

Посилання апеляційної скарги на те, що в рішенні суду відсутні розміри земельної ділянки, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки є підставами для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення чи виправлення описки в тексті рішення.

Справа розглянута судом відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, які знаходяться в матеріалах справи, належність та допустимість яких перевірена судом та їм надана оцінка в рішенні суду.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 305, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий К.П. Мартинова

Судді Ю.І. Кравець

О.В. Оверіна