Справа № 487/8186/14-ц
Провадження № 2/487/166/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2015 року

Заводський районний суд м.Миколаєва у складі головуючого судді Павлової Ж.П., секретаря судового засідання Сочивко І.О., представника відповідача ОСОБА_1,розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк "Приватбанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та по зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 до Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк "Приватбанк" про визнання заяви, умов та правил надання кредиту не дійсними

В С Т А Н О В И В

15.08.2014 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В позові Банк посилався на те, що 14.05.2008 року надав відповідачу кредит в розмірі 3500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% річних за користування кредитом. Проте своїх обов'язків по поверненню кредиту відповідач не виконував.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 23.06.2014 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 18758 грн.29 коп.., з якого заборгованість: за кредитом - 4231 грн.35 коп.; за процентами - 13157,50 грн; штраф - 500 грн. (фіксована частина) і 869 грн. 44 коп. (процентна складова).

10.02.2015року ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання заяви, умов та правил надання кредиту не дійсними , посилаючись на те, що заява підписана представником Банку, повноваження якого не визначено, а умови та правила не було підписано позичальником.

В судове засідання представник позивача не з*явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити , в задоволенні зустрічної позовної заяви просив відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги банку не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, застосувавши строк позовної давності. Зустрічні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Вислухавши пояснення представника відповідача та дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.05.2008 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»(правонаступником якого є Банк) та ОСОБА_3 укладено договір про надання банківських послуг у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 3500 грн. на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 30% річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В заяві про надання кредиту відповідач вказав, що він ознайомлений і згодний із Умовами банківських послуг (далі - Умови), Правилами користування платіжною карткою (далі - Правила) і Тарифами Банку, а його заява разом із цими Умовами, Правилами та Тарифами складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Із розрахунків заборгованості, які надав Банк, видно, що останній платіж в погашення заборгованості за кредитом відповідач сплатив 30.01.2009 року, який був зарахований на погашення відсотків за користування кредитом.

За висновками Верховного Суду України про застосування ст. 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеними у постанові від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, в постанові від 11.02.2015р. № 6-16цс14, постанові від 11.03.2015 року № 6-16цс15 які, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх судів України, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Із матеріалів справи вбачається, що представник відповідача звернувся до суду із заявою про застосування до вимог Банку строку позовної давності.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно з ч.1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Така правова позиція викладені у Постанові Верховного суду України від 21 січня 2015 року справа №6-214 цс/14, яка є обов'язковою для застосуваннями судами України.

Отже, враховуючи вищевказані норми цивільного законодавства України, умови на яких було укладено між сторонами кредитний договір , суд прийшов до висновку , що позовна давність за даними вимогами Банку щодо стягнення кредитної заборгованості спливла.

Доводи Банку про те, що сторони домовились про збільшення строку позовної давності до п'яти років і збільшений строк позовної давності при зверненні з даними вимогами до суду не пропущено безпідставні, оскільки спростовуються наявними у справі доказами. Так, згідно розрахунків Банку, останній платіж за цим кредитним договором відповідач здійснив 30.01.2009 року і він зарахований Банком на погашення відсотків за кредитом. Але з даним позовом Банк звернувся 15.08. 2014 року. Наведене свідчить, що Банк пропустив строк позовної давності для звернення з даними вимогами, оскільки звернувся з даним позовом через 5 років 6 місяців, тобто за пропуском як загального, так і збільшеного строку позовної давності, на якому наполягає позивач.

Що стосується зустрічної позовної заяви ОСОБА_3, то вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу ст. ст. 3, 4 ЦПК України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом.

Способи захисту цивільних прав визначені ст. 16 ЦК України.

Звертаючись з зустрічним позовом, ОСОБА_3 просив визнати недійсними заяву позичальника від 14.05.2008 р., посилаючись на те, що ця заява підписана працівником Банку, повноваження якого не зазначено, а Умови та правила надання банківських послуг є недійсними через відсутність підпису позичальника.

Законом не передбачено такого способу захисту прав як визнання недійсним заяви позичальника, тому відсутні підстави для задоволення таких вимог, тому що ОСОБА_3 обрано не передбачений законом спосіб захисту.

Також не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсними Умов та правила надання банківських послуг через відсутність на них підпису позичальника, оскільки законодавством не передбачено підписання такого локального нормативно-правового акту позичальником.

Крім того, ОСОБА_3 та його представником не доведено, що відсутність у заяві посилання на повноваження представника Банку та непідписання нею Умов та правил надання банківських послуг, якимось чином порушує його права як позичальника.

Керуючись ст.ст.10,60, 213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В

В задоволені позову Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк "Приватбанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк "Приватбанк" про визнання заяви, умов та правил надання кредиту не дійсними відмовити.

Рішення вступає в законну силу через 10 днів з дня його проголошення.

На рішення може бути подана апеляція до Миколаївського апеляційного суду через Заводський районний суд м.Миколаєва в порядку, встановленому ст.294 ,ст.295 ЦПК України.

Суддя Павлова Ж.П.