Справа № 344/5841/15-ц
Провадження № 2/344/2805/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2015 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Мелещенко Л.В.

секретаря - Мічута Т.Б.

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою, встановлення порядку користування квартирою, зобов'язання надати свідоцтво про право власності та будинкову книгу, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

23 квітня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою, встановлення порядку користування квартирою, зобов'язання надати свідоцтво про право власності та будинкову книгу, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 1987 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. У 2001 році шлюб був розірваний. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 лютого 2015 року визнано право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за позивачем та відповідачем, припинено право сумісної власності на дану квартиру. Свідоцтво на право власності та будинкова книга знаходяться у відповідача, що позбавляє позивача реєстрації права власності на 1/2 частини квартири. Відповідач перешкоджає позивачу користуватися житловим приміщенням. Домовитися з відповідачем про порядок користування вказаною квартирою позивач не має можливості. Внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу завдана моральна шкода, розмір якої позивач оцінює у сумі 10 000,00 грн. За таких обставин позивач просить вселити у квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, що складається із житлової кімнати площею 20,7 кв.м., коридору площею 3,5 кв.м., ванної площею 1,9 кв.м., вбиральні площею 0,6 кв.м., комори площею 0,4 кв.м., кухні площею 8,4 кв.м. та комори в підвалі площею 12,6 кв.м., встановити порядок користування квартирою, зобов'язати відповідача надати свідоцтво про право власності та будинкову книгу, стягнути моральну шкоду у сумі 10 000,00 грн., стягнути з відповідача витрати за надання правової допомоги у сумі 3 600,00 грн. та судовий збір.

26 червня 2015 року позивачем до суду надана заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач просить стягнути моральну шкоду у сумі 20 000,00 грн.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні просили задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі, пояснили, що позивача було позбавлено можливості користуватися своєю власністю, проти винесення заочного рішення не заперечували.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 77, 169, 224 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у ній даних і доказів, так як у суду є достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, а позивач не заперечує проти такого розгляду.

Суд, заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14-15).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 лютого 2015 року, що набрало законної сили 04 березня 2015 року, здійснений поділ квартири АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, що складається із житлової кімнати площею 20,7 кв.м., коридору площею 3,5 кв.м., ванної площею 1,9 кв.м., вбиральні площею 0,6 кв.м., комори площею 0,4 кв.м., кухні площею 8,4 кв.м. та комори в підвалі площею 12,6 кв.м., визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, що складається із житлової кімнати площею 19,9 кв.м., коридору площею 3,3 кв.м., ванної площею 1,9 кв.м., вбиральні площею 0,6 кв.м., комори площею 0,4 кв.м., кухні площею 8,0 кв.м., балкону площею 1 кв.м. та комори в підвалі площею 7,8 кв.м., припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 11-13).

Позивачем 03.04.2015 року здійснена державна реєстрація права власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 69).

Позивач 20.10.2014 року, 06.04.2015 року зверталася до Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області (а.с. 7, 10).

Івано-Франківським МВ УМВС України в Івано-Франківській області надана відповідь на заяви ОСОБА_1 (а.с. 8, 47).

07.11.2014 року, 05.05.2015 року працівником Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській областіскладені висновки за заявою ОСОБА_1 (а.с. 9, 70).

Відповідно до ст. 129 Конституції України, однією із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторінта свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частинами 2-3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1-2 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.

Об'єктом права власності особи на житло може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 380 Цивільного кодексу України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно частин 1-3 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України встановлює, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У відповідності з вимогами ст. 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ст. 391 Цивільного кодексу України встановлює, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що позивачу та відповідачу (кожному з них) належить право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, згідно рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 лютого 2015 року, що набрало чинності 04 березня 2015 року.

З пояснень позивача встановлено, що відповідач не пускає її у квартиру, перешкоджає проживанню, отже її права, як власника 1/2 частини вказаної квартири щодо проживання у квартирі та користування зазначеною квартирою порушуються. Це також вбачається з висновків Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області від 07.11.2014 року та від 05.05.2015 року.

У судовому засіданні судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 неодноразово намагалася вселитися у спірну квартиру, проте відповідачем створювалися їй перешкоди у вселенні.

За таких обставин вимоги позивача про вселення її у квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, та про зобов'язання відповідача не чинити перешкоди у користуванні даною квартирою підлягають задоволенню.

Що стосується вимог про встановлення порядку користування квартирою, то дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не зазначений порядок користування квартирою, а суд, у відповідності з положеннями ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а також позивач не надала жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, які з врахуванням змагальності та диспозитивності цивільного процесу повинні бути доведені позивачем.

Щодо вимоги про зобов'язання відповідача надати свідоцтво про право власності та будинкову книгу, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні даної вимоги, оскільки, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що позивач зверталася до відповідача з метою отримати дані документи, що позивач отримала відмову у вчиненні таких дій, а також, що дані документи їй необхідно надати до реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області.

Відповідно ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України передбачає, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно роз'яснень, що містяться в п. 9 вказаної постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд вважає, що внаслідок неправомірних дій відповідача ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_1, яка є власницею 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, завдані моральні страждання, такі дії відповідача призвели до втрати позивачем нормальних життєвих та виробничих зв'язків, нервової напруги та переживань щодо неможливості користуватися квартирою, вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру заподіяної позивачу моральної шкоди, суд керується засадами розумності, виваженості та справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховує характер та обсяг душевних страждань, які зазнала позивач, важкість вимушених змін у житті позивача, характер додаткових зусиль для організації її життя, тому вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у сумі, яка за переконанням суду, становить 2 000,00 грн.

Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою, встановлення порядку користування квартирою, зобов'язання надати свідоцтво про право власності та будинкову книгу, відшкодування моральної шкоди слід задовольнити частково.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321, 356, 358, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 4, 6, 7, 10, 57-60, 77, 169, 197, 209, 212-214, 218, 222-233, 292, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою, встановлення порядку користування квартирою, зобов'язання надати свідоцтво про право власності та будинкову книгу, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, у квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, що складається із житлової кімнати площею 20,7 кв.м., коридору площею 3,5 кв.м., ванної площею 1,9 кв.м., вбиральні площею 0,6 кв.м., комори площею 0,4 кв.м., кухні площею 8,4 кв.м. та комори в підвалі площею 12,6 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, моральну шкоду у сумі 2 000,00 грн. (дві тисячі грн. 00 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуто Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення складені, підписані у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 22 вересня 2015 року.

Повний текст рішення суду виготовлений 25 вересня 2015 року.

Суддя Л.В. Мелещенко