Справа № 740/1436/15 Провадження № 22-ц/795/1304/2015 Головуючий у I інстанції Пантелієнко В. Г. Доповідач - Позігун М. І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Позігуна М.І.

суддів: Губар В.С., Мамонової О.Є.

при секретарі: Козлачковій Ю.В.

з участю: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Ніжинського міськрайоного суду Чернігівської області від 22 травня 2015 року, яким їй відмовлено в задоволенні позовних вимог до ПАТ „УкрСиббанк про визнання недійсним Договору про надання кредиту № 0 від 18 липня 2007 року, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Незаконність рішення суду апелянт обґрунтовує невідповідністю висновків суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог фактичним обставинам справи, оскільки судом не враховано, що предметом договору є іноземна валюта, яку банк не мав права їй надавати за відсутності ліцензії на проведення ним валютних операцій, а відповідно і за відсутності в нього індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з іноземною валютою. Таким чином, за доводами ОСОБА_1, умови договору про надання кредиту в іноземній валюті суперечать положенням статей 3, 19, 41, 99 Конституції України, статей 524, 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю. Апелянт вказує, що без належної оцінки судом залишилась і та обставина, що в порушення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року, перед укладенням договору кредитодавцем їй не було у письмовій формі надано інформації, надання якої передбачено п.2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів, а також, що в матеріалах справи відсутні докази отримання нею такої інформації, про що зазначено в п. 9.13. Договору. Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що статтею 1056-1 ЦК України встановлено заборону збільшення розміру процентів за договором в односторонньому порядку, тому така умова договору є нікчемною, а згідно ст. 18, 21 Закону України „Про захист прав споживачів до договору не можуть бути включені умови, які є несправедливими, порушують принцип добросовісності та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду споживача, порушується принцип рівності сторін. За доводами апелянта, невідповідність кредитного договору зазначеним умовам згідно ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання такого договору недійсним.

Заслухавши доповідача, позивача та її представника, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку.

Відповідно до положень статей 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Таким чином, виходячи з аналізу зазначених норм права, істотними умовами кредитного договору є розмір грошових коштів, які надаються позичальнику, а також розмір процентів, які останній зобовязаний сплатити.

Певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту встановлено Законом України „Про захист прав споживачів.

Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Як встановлено судом, 18.07.2007 року між сторонами було укладено договір про надання кредиту, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит на споживчі потреби в розмірі 20 000 доларів США строком до 17.07.2018 року під 12.5% річних.

Своїм підписом на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього та на всіх додаткових угодах позивач фактично підтвердила своє волевиявлення на отримання кредитних коштів в іноземній валюті на умовах, викладених в договорі та в додатку № 1 до нього, а також ту обставину, що банк надав їй у письмовій формі та в повному обємі інформацію, яка передбачена п. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів ( п.9.13 Договору).

Як пояснила в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1, щомісячні платежі нею здійснювалися з врахуванням графіку зменшення ліміту кредитної лінії, який є додатком №1 до Договору, та з яким її було ознайомлено при укладенні договору.

В суді апеляційної інстанції позивач також підтвердила, що на час укладення договору її влаштовували умови договору, але в звязку з постійним зростанням курсу долара в неї виникають проблеми з погашенням кредитних коштів.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що оскільки ОСОБА_1, систематично сплачуючи протягом тривалого часу періодичні платежі згідно умов договору, погоджувалася з умовами кредитного договору, не порушувала питання про його розірвання чи визнання недійсним, то її волевиявлення, як учасника правочину, було вільним і відповідало її внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а отже, не вважала умови договору несправедливими. Правочин було вчинено у письмовій формі відповідно до вимог закону, а сама позивач не заперечує, що на момент укладення договору мала і в даний час має необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Щодо відповідності змісту кредитного договору вимогам цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, то апеляційний суд враховує, що згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі за №6-145цс14 у силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, зокрема за наявності в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями.

В матеріалах справи містяться копії: банківської ліцензії № 75 від 24 грудня 2001 року на право здійснення банківських операцій та дозвіл № 75-2 з додатком до дозволу від 19 листопада 2002 року, згідно яких банк має право на здійснення операцій з валютними цінностями. Виходячи з положень Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю та Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 жовтня 2004 року № 483, за наявності в банку ліцензій, в тому числі і на здійснення валютних операцій, не потребується наявність індивідуальної ліцензії в отримувача кредитних коштів в іноземній валюті.

При цьому, оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, то, укладаючи спірний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, а виходячи зі змісту ст. ст. 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальникові. Позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, враховуючи і можливість отримання кредиту в національній валюті.

За таких обставин, умови договору щодо надання кредиту в іноземній валюті не можна визнати несправедливими.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів в редакції, яка діяла на час укладення договору (далі - Закон), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно пункту 9.13. Договору ОСОБА_1 підтвердила факт отримання інформаційного листа відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема п.2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів.

Посилання апелянта на незаконне включення до договору такої умови як можливість підвищення банком відсоткової ставки, що призвело до порушень прав споживача банківської послуги, є безпідставними, оскільки на момент укладення договору законодавство не містило заборони банку збільшувати розмір процентів за кредитним договором. Зазначену заборону банку збільшувати в односторонньому порядку встановлений договором розмір процентів було передбачено Законом України від 12.12.2008 р. N 661-VI, яким ЦК України було доповнено статтею 1056-1 та який набрав чинності 10 січня 2009 року).

Згідно частин 1 та 2, 5 та 6, 7 ст. 18 Закону Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналізуючи положення ст.18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому.

Положення ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права.

Так, відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та зясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав.

Необхідність встановлення у договірних правовідносинах причинно - наслідкового звязку порушення законних прав позивача внаслідок недотримання вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110 цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року.

Проте, виходячи зі змісту позовної заяви, посилаючись на наявність підстав для визнання недійсним кредитного договору в цілому, ОСОБА_1 не навела як будь-яких доводів недійсності окремих положень договору вимогам діючого законодавства, так і істотності порушення її законних прав і інтересів на час укладення зазначеного договору.

З врахуванням викладеного, оскільки на час укладення договору сторони досягли домовленості щодо таких істотних умов кредитного договору, як розмір кредитних коштів та виду валюти, а також щодо розміру процентів, які позичальник зобовязувався сплатити позикодавцю, обовязковість встановлення яких передбачено ст. 1054 ЦК України, ненадання інформації щодо детального розпису загальної вартості кредиту не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому.

Таким чином, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: