АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

14 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживача, визнання недійсним частини кредитного договору та зобов'язання вчинити дії, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 березня 2015 року,-

встановила:

У листопаді 2013 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив: визнати неправомірним підвищення ПАТ «ОТП Банк» процентної ставки за користування кредитом до 15,4% згідно кредитного договору ML-009/510/2007 від 21.12.2007 р. за період з грудня 2008 року по грудень 2009 року; визнати недійсним частину положення пункту 3 частини №1 кредитного договору ML-009/510/2007 від 21.12.2007 р. щодо застосування FIDR при розрахунку плаваючої процентної ставки; визнати недійсним додаток №1 до кредитного договору ML-009/510/2007 від 21.12.2007 р. Також просив зобов'язати ПАТ «ОТП Банк»: здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором ML-009/510/2007 від 21.12.2007 р., виходячи з розміру процентної ставки за користування кредитом, визначеного в пункті 3 частини №1 кредитного договоруML-009/510/2007 від 21.12.2007 р., як фіксований відсоток 4,99% починаючи з 21.12.2007 р.; сформувати новий графік погашення кредиту до кредитного договору ML-009/510/2007 від 21.12.2007 р. виходячи з розміру процентної ставки за користування кредитом, визначеного в пункті 3 частини №1 кредитного договору ML-009/510/2007 від 21.12.2007 р., як фіксований відсоток 4,99% починаючи з 21.12.2007 р.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 21 грудня 2007 року між ним та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір ML-009/510/2007 від 21.12.2007 р. Відповідно до п. 2 частини 1 кредитного договору відповідач надав йому кредит в сумі 73 520,72 доларів США з датою повернення кредиту 21.12.2027 року. Згідно з п.3 частини 1 кредитного договору процентна ставка за користування кредитом визначається як плаваюча,а саме фіксований відсоток 4,99% + FIDR. З 21.12.2008 р. процентна ставка по кредиту підвищилася до 15,4% внаслідок збільшення значення FIDR до 10,5%.

Посилаючись на те, що сформульована в кредитному договорі плаваюча процентна ставка не відповідає вимогам законодавства та порушує права споживача; перед укладенням кредитного договору він, як споживач фінансових послуг, не отримав всю потрібну йому та передбачену законодавством інформацію про сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, як в процентному значенні у вигляді реальної процентної ставки, так і в грошовому виразі; письмових повідомлень про зміну процентної ставки він не отримував, просив позов задовольнити.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 березня 2015 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Свої доводи мотивує тим, що висновок суду про правомірність застосування до правовідносин сторін за кредитним договором плаваючої процентної ставки не відповідало вимогам законодавства, діючого на дату укладення договору. Судом також зроблена неправильна оцінка згоди позивача на укладення кредитного договору та коригування процентної ставки, висновку судово-економічної експертизи, справедливості умов кредитного договору та наявності письмових повідомлень банку про зміну процентної ставки.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності визначених законом підстав для визнання недійсними окремих положень кредитного договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 21 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № ML-009/510/2007, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 73 520,72 доларів США з терміном їх погашення 21 грудня 2027 року та сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка в розмірі 4,99 % річних та FIDR - процентної ставки по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватись банком (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку передбаченому цим договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті банку , а також в приміщенні банку (як в головному офісі так і в інших установах банку) на інформативних стендах.

Пунктами 1.4.1.1.2 -1.4.1.1.5 частини №2 кредитного договору № ML-009/510/2007 від 21 грудня 2007 року передбачено, що в разі використання плаваючої процентної ставки, проценти за користування кредитом розраховуються як FIDR + фіксований відсоток з розрахунку річної бази нарахування процентів. За базовий FIDR сторони приймають ставку FIDR (діючу на момент укладення цього договору). Плаваюча процентна ставка по кредиту підлягає корегуванню протягом дії цього договору щоразу після перебігу кожного 12 (дванадцятого ) календарного місяця, починаючи з дати укладання цього договору, якщо інше не передбачено цим договором. Плаваюча процентна ставка за користування кредитом продовж першого року дії цього договору, підлягає коригуванню після перебігу 11 (одинадцятого) календарного місяця, починаючи з дати укладення цього договору. Плаваюча процентна ставка фіксується відповідно до умов цього договору в перший банківський день місяця, наступного за місяцем закінчення вищезазначеного 11/12 місячного періоду дії попередньої плаваючої процентної ставки. З зазначених дат проценти нараховуються виходячи зі ставок FIDR (фактично діюча на дату корегування) + фіксований відсоток з розрахунку річної бази нарахування процентів. Сторони цим висловлюють свою цілковиту згоду щодо такої зміни плаваючої процентної ставки,стосовно всієї непогашеної суми кредиту, без укладення будь-яких додаткових договорів до цього договору.

Отже, виходячи з умов кредитного договору зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, а є зміною розміру ставки, що прямо передбачено умовами двостороннього кредитного договору, з якими сторони погодились.

З огляду на викладене, неотримання позивачем письмових повідомлень від відповідача про зміну розміру ставки FIDR за 2008-2013 р. не є обставиною, що впливає на її дійсність.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивач, отримавши кредит на умовах плаваючої процентної ставки та підписавши кредитний договір, виходив із тих умов, які йому були повідомлені відповідачем до укладення кредитного договору і зафіксовані в підписаній ним заяві-анкеті від 03.12.2007 р., а також із інформації про процентну ставку за кредитом -12,9%, що зазначена в додатку №1 до кредитного договору, є необґрунтованими.

Відповідачем в кредитному договорі наведено в чіткій та зрозумілій формі інформації про тип процентної ставки, визначення та механізм розрахунку плаваючої відсоткової ставки, що давало позивачу можливість правильно оцінити рівень ризиків і можливі наслідки набуття додаткових зобов'язань.

Про надання позивачу в письмовій формі та в повному обсязі інформації, передбаченої ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить анкета-заявка фізичної особи на отримання іпотечного кредиту.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що на дату укладення кредитного договору діючим законодавством не було передбачено можливості визначення розміру процентів за користування кредитними коштами у вигляді плаваючої процентної ставки є необґрунтованими.

Так, відповідно до ст.2 Закону України «Про захист прав споживачів» законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів.

Відповідно до ч.2 ст.536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Можливість встановлення плаваючої процентної ставки передбачена постановою Правління Національного банку України від 02.08.2004 №361 «Про схвалення Методичних рекомендацій щодо організації та функціонування систем ризик-менеджменту в банках України».

Так, відповідно до пункту 1.3 вказаних Методичних рекомендацій, чітке їх дотримання має на меті забезпечення здійснення банками операцій у межах допустимих параметрів ризиків та у такій спосіб, який забезпечить захист інтересів вкладників, кредиторів і власників банків.

У документах Національного банку щодо ризик-менеджменту терміни та поняття вживаються в такому значенні (п.1.8):

- базисний ризик ( щодо процентної ставки) - ризик того, що під час переоцінки змінної процентної ставки амплітуда зміни ставки не буде повністю збігатися з амплітудою коливання базової ставки;

- базова ставка - ставка, від величини якої вираховується значення змінної процентної ставки під час її переоцінки. Як правило, використовують як базові, так звані, "безризикові" ставки(на зразок LIBOR) або прайм-ставки, або "специфічні" ставки (на зразок собівартості залучених коштів банку);

- змінна процентна ставка - процентна ставка, рівень якої підлягає періодичній переоцінці залежно від зміни тієї чи іншої базової ставки (див. базисний ризик; фіксована процентна ставка; шокові величини).

Відповідно до п.2 п.п.2.1 «б» Правил надання інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. №168 ( надалі - Правил) , банки зобов'язані перед укладення кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши, в тому числі, тип відсоткової ставки (фіксована, плаваюча тощо).

Відповідно до п.2.3 вказаних Правил, у разі, якщо окремі умови кредитування діятимуть протягом не всього строку користування кредитом, банки мають обов'язково ознайомити споживача з умовами, а також зі строком, протягом якого діятимуть такі умови, та з порядком інформування споживача про їх зміну.

Відповідно до п. 3.4 вказаних Правил, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Кредитний договір укладений з дотриманням вказаних вимог.

Помилкове застосування судом першої інстанції до правовідносин сторін вимог ст.1056- 1 ЦК України не призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до висновку експерта за результатами судово-економічної експертизи від 24.09.2014 р. №0955, зазначені в додатку №1 до кредитного договору № ML-009/510/2007 від 21 грудня 2007 року показники (сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту) не відповідають фактичному обсягу фінансових зобов'язань нарахованих ПАТ «ОТП Банк» позичальнику ОСОБА_1 при врахуванні змін розрахунку зобов'язань за період з 22.12.2008 р. по 21.12.2009 р. Сукупна вартість кредиту та абсолютне значення подорожчання кредиту збільшено на 788,59 доларів США, а реальна процентна ставка збільшена з 14,36 % до 14,61%. Враховуючи, що процентна ставка договору є змінною, тому значення загальної вартості кредиту в графіку погашення (додаток №1 кредитного договору) на момент укладення кредитного договору розраховано необґрунтовано (а.с.179 -186 т.1).

Враховуючи ту обставину, що відповідно до умов договору плаваючи відсоткова ставка по кредиту підлягала коригуванню протягом дії договору щоразу після перебігу кожного (одинадцятого, дванадцятого) календарного місяця, при цьому показники кредитного договору (сукупна вартість кредиту, реальна процентна ставка, абсолютне значення подорожчання кредиту) підлягали визначенню за весь період дії договору, коректно визначити на час укладення кредитного договору сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку та абсолютне подорожчання кредиту за весь період дії договору було неможливим.

Разом з тим, збільшення сукупної вартості кредиту та абсолютного значення подорожчання кредиту на 788,59 доларів США не є обставиною, що свідчить про невиконання відповідачем вимог п.3.2, 3.3. Правил та підставою для визнання додатку №1 до кредитного договору недійсним з відповідним зобов'язання відповідача сформувати новий графік погашення кредиту та здійснити перерахунок заборгованості починаючи з 21.12.2007 р. виходячи з розміру фіксованого відсотка - 4,99 %.

У разі ненадання споживачу перед укладенням договору про надання споживчого кредиту інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, суб'єкт господарювання відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, яка не передбачає своїм наслідком визнання договору недійсним.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Доводи позивача про те, що кредитний договір містить дискримінаційні стосовно позивача правила зміни відсоткової ставки, з огляду на те, що використання плаваючої відсоткової ставки передбачало можливість як її збільшення, так і зменшення в залежності від поточної кон'юнктури на валютному ринку, є необґрунтованими.

Позивач також не надав суду жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що дисбаланс договірних прав та обов'язків не на його користь є істотним.

Позивач не довів наявність передбачених ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» обставин для визнання положень кредитного договору несправедливими.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа № 22-ц/796/6359/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Мирошниченко О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.