Справа № 716/1663/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2015 року Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді - Угриновської Л. Я.,

при секретарі - Климус Г.В. ,

за участю сторін: позивачки- ОСОБА_5,

представника позивачки- ОСОБА_4,

відповідачки- ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Заставна цивільну справу за позовом ОСОБА_4 в інтересаї ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третьої особи - служби у справах дітей Заставнівьскої РДА про визнання осіб такими , що втратили право на користування житловим будинком,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивачки ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом визнання відповідачів ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування житловим будинком, що розташований в АДРЕСА_1. В мотивування позову посилається на те, що вказаний будинок належить ОСОБА_5 на праві особистої власності. В період із 01.09.2009 року по 08.08.2012 року син останньої ОСОБА_8 перебував в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 . Від спільного проживання в них народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Представник позивачки посилається на те, що із 2012 року відповідачі не проживають у вказаному будинку, їх реєстрація перешкоджає позивачці у праві розпорядженні своєю власністю, а тому вважає, що вони втратили право на користування ним.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_5 підтримала позов. Пояснила суду , що відповідачка була зареєстрована в будинку в 2009 році, до того часу жила без реєстрації. Коли народився син ОСОБА_7, то він також був зареєстрований у вказаному будинку. Позивачка вказала, що в червні 2012 року, ще до розлучення сина із відповідачкою, між нею та невісткою, склались неприязні відносини, тому вона приїхала в село і вигнала останню із сином ОСОБА_7 та дочкою від першого шлюбу. Дочку відповідачки від попереднього шлюбу змусила відповідачку зняти із реєстрації ще раніше.

Представник позивачки в судовому засіданні підтримала позов повністю. Пояснила, що житловий будинок з погосподарськими будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 належить позиваці на підставі договору дарування ВВТ№645006 від 28.12.2004 року. У вказаному будинку зареєстровані син позивачки- ОСОБА_8 , бувша невістка ОСОБА_6 та внук ОСОБА_7. Протягом двох років відповідачі у спірному будинку не проживають, не допомагають в його утриманні. Представник позивачки вказав, що відповідачі проживають в будинку померлої тітки по АДРЕСА_2 без реєстрації.

Відповідачка ОСОБА_6 в судовому засіданні позов визнала частково. Пояснила суду, що із 2007 року проживала разом із ОСОБА_8 в м.Чернівці, знімали квартиру. Після народження сина ОСОБА_7, а саме коли йому було три місяці перейшли проживати в с. Юрківці в будинок позивачки. В 2009 році офіційно зареєструвала шлюб із ОСОБА_8, і тоді ж вона зареєструвалась у вказаному будинку. Відповідачка вказала, що покинула будинок позивачки, оскільки остання неодноразово ображала її і в червні 2012 року вигнала із будинку. Відповідачка вказала, що свого власного житла не має На даний час разом із сином із дозволу брата проживає в будинку померлої тітки, котрий останній успадкував. Крім цього вказала, що вона не має на праві власності житла. Не заперечує проти позовних вимог щодо неї, проте заперечує в інтересах неповнолітнього сина. Просить в цій частині відмовити. Коли буде вирішено питання із її житлом, вона випише сина, а на даний час просить залишити його реєстрацію біля батька.

Відповідно до ч. 1,2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, що приймає участь у справі , розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Конституція України у ст.30 проголошує недоторканість житла. Стаття 47 Конституції гарантує кожному право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але і можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатись ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст.13 ч.3 Конституції України власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині , суспільству.

Положення п.1 ст.8 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою житла.

Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири ), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.150 ЖК України, ст. 317, 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання , проживання членів сім»ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише із підстав , передбачених законом.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування ВВТ№645006 від 28.12.2004 року житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 .

Відповідачка ОСОБА_6 та неповнолітній ОСОБА_7 не мають права власності, а мають право користування, тобто право проживати в даному будинку.

Судом встановлено, що відповідачка із сином вселилась у вказаний будинок як член сім»ї власника, відповідачі проживали в будинку до червня 2012 року, в серпні 2012 року шлюб між сином позивачки та відповідачкою ОСОБА_6 розірвано.

Судом встановлено, що до розлучення позивачка вигнала відповідачку із неповнолітнім сином та дочкою від першого шлюбу із будинку. Позивачка визнала вказану обставину, вказала, що вона, не проживаючи деякий період в будинку, навідувалась туди і через неприязні відносини вигнала відповідачку із дітьми із будинку.

Відповідно до ЖК України ніхто не може бути виселений із житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як із підстав і в порядку передбачених законом.

Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення , допускається на підставах . передбачених законом та тільки в судовому порядку. Вигнання одного із подружжя із дитиною, в якому вони проживали, слід вважати самоуправством, тобто протиправними діями.

Позивачка ОСОБА_5, маючи у власності житловий будинок , має право володіння та розпорядження ним, але розпоряджатись житлом вона може, не порушуючи право на проживання дитини.

Судом встановлено, що у відповідачки не має житла на праві власності. Після залишення будинку позивачки вона стала проживати в будинку, що успадкував її брат, із дозволу останнього.

Дочка від першого шлюбу, знята нею добровільно із реєстрації в будинку по АДРЕСА_1 і зареєстрована за місцем проживання свого батька.

Судом встановлено, що відповідачі із червня 2012 року не проживають в будинку по АДРЕСА_1 із поважних причин.

Крім цього встановлено, що в будинку за зазначеною адресою продовжує проживати та зареєстрований батько неповнолітнього ОСОБА_7 ОСОБА_8.

Відповідно до змін до ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - реєстрація місця проживання дітей віком до 14 років здійснюється за місцем проживання батьків відповідно до поданої заяви одного із них. При проживанні батьків за різними адресами надається письмова згода другого з батьків та довідка за місцем його проживання про те, що дитина не не зареєстрована разом із ним.

Місцем проживання дитини, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків, або одного із них, з яким вона проживає.

Відповідачка не заперечує проти реєстрації неповнолітнього сина у будинку , де проживає батько, і де неповнолітній зареєстрований. Родинні стосунки неповнолітнього із батьком не припинені.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особою такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку.

Відповідно до ст.405 ЦК України - член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом.

Враховуючи наведене, ту обставину, що відповідачка хоча і не проживає в будинку із поважних причин , проте не має наміру повернутись в житловий будинок в АДРЕСА_1, позовні вимоги до неї визнає, суд вважає, що позов до неї слід задоволити, а в задоволенні вимог щодо неповнолітнього відмовити. Реєстрація неповнолітнього біля батька не створює позивачці перешкод користуватись житловим будинком, що належить їй на праві власності. Посилаючись на те, що реєстрація відповідачів в будинку створить їй перешкоди в майбутньому розпоряджатись її власністю, позивачка не заявляє вимог про усунення перешкод в користуванні правом власності.

Керуючись ст.ст. 150, 155 ЖК України, ст.ст. 72 СК України, ст.405 ЦК України, ст.ст. 11, 57-60, 213-215,218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити частково.

Визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на користування житловим будинком, який знаходиться в с.Юрківці по АДРЕСА_3 .

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Чернівецької області через районний суд протягом 10 днів з часу проголошення.

Суддя