РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/22157/14-ц

пр. № 2/759/1805/15

21 травня 2015 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого-судді Лопатюк Н.Г.,

при секретарі Фещук Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві; треті особи: ОСОБА_2, Головне управління юстиції у м. Києві про зняття арешту з нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ВДВС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві; треті особи: ОСОБА_2, Головне управління юстиції у м. Києві про зняття арешту з нерухомого майна.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що він являється власником 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Зазначена квартира належить йому на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 02 лютого 1998 року Управлінням справами Національної Академії наук України, згідно з розпорядженням №218 від 02 лютого 1998 року.

Право власності на вказану квартиру зареєстровано в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» 09 лютого 1998 року і записано в реєстрову книгу за №2314.

Іншим співвласником 1/3 частини вказаної квартири є його брат - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час оформлення спадщини, після смерті матері, 20 лютого 2014 року йому стало відомо про те, що на належну йому з братом квартиру накладено арешт відповідно до постанови державного виконавця ВДВС у Ленінградському р-ні м. Києва №692/2 від 13 лютого 2001 року. Арешт був зареєстрований 14 жовтня 2004 року за №1378251 реєстратором Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори.

Як йому стало відомо, арешт був накладений у зв'язку із виконанням Постанови Радянського районного суду м. Києва про притягнення ОСОБА_2до адміністративної відповідальності та накладення штрафу в розмірі 136 грн.00 коп.

24 жовтня 2014 року він звернувся до ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві із заявою про зняття арешту з усієї квартири, шляхом накладення арешту виключно на частину, належну його брату ОСОБА_2, оскільки накладення арешту на всю квартиру порушує його права як власника 2/3 частин спірної квартири.

24 жовтня 2014 року йому було надано відповідь №13574, відповідно до якої надати інформацію стосовно зняття арешту з квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, не вбачається можливим, оскільки він, позивач, не є стороною виконавчого провадження.

Додатково було повідомлено про те, що зняти арешт з майна боржника на даний час не виявляється можливим, оскільки виконавчі провадження, в ході здійснення яких державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, були завершені та передані до архіву більше трьох років, а також знищені по закінченню трирічного терміну зберігання.

Керуючись ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», йому порадили звернутись до суду.

На підставі наведеного, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить ухвалити рішення, яким зняти арешт з квартири АДРЕСА_1, накладений Постановою державного виконавця ВДВС у Ленінградському районі м. Києва №692/2 від 13 лютого 2001 року та зареєстрований за №1378251 реєстратором Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори 14 жовтня 2004 року.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи неодноразово був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, жодних посьмових пояснень (заперечень) на адресу суду не надіслав, а тому суд вважає за можливе розглядати справу у його відсутності, що жодним чином не порушить процесуальні права останнього.

Третя особа ОСОБА_2, а також представник третьої особи - ГУЮ у м. Києві в судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи неодноразово повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, а тому суд вважає за можливе розглядати справу у їх відсутності.

Вислухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини даної справи, дослідивши письмові докази в сукупності та співставленні, суд дійшов до висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В ході судового розгляду встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло від 02 лютого 1998 року, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та членам його сім'ї: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.7 - копія Свідоцтва про право власності на житло).

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 лютого 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В., ОСОБА_1 є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна , а спадщина, на яку видане це Свідоцтво складається з 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 (а.с.8 - копія Свідоцтва про право на спадщину за заповітом).

Як вбачається з довідки за Формою №3, у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.9 - копія довідки за Формою №3).

З інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.02.2014 року, вбачається, що на квартиту АДРЕСА_1 накладено арешт, у відповідності до Постанови Відділу Державної виконавчої служби у Ленінградському районі №692/2 від 13.02.2001 року (а.с.12 - копія інформації з Державного реєстру).

Як вбачається з листа ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві, надану ОСОБА_1, копія якого міститься в матеріалах справи, зняти арешт з майна боржника на даний час не виявляється можливим, оскільки виконавчі провадження, в ході здійснення яких державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, були завершені й передані до архіву більше трьох років тому, а також знищені по закінченню трирічного терміну зберігання (а.с.12 - копія листа).

Дійсно, постановою судді Радянського районного суду м. Києва від 30 вересня 2000 року, накладено на ОСОБА_2 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 136 грн. 00 коп., на користь держави (а.с.13 - копія постанови судді).

Отже, задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з наступного.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Як визначено в ч.1 ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Частиною другою вказаної статті визначено, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Частиною п'ятою вказаної статті передбачено, що у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Таким чином, в ході судового розгляду знайшли своє підтвердження належними доказами обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, а тому суд дійшов до висновку що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 316, 317, 328, 334 ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 10, 11, 57-60, 208-209, 212-215, 292-294 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві; треті особи: ОСОБА_2, Головне управління юстиції у м. Києві про знаття арешту з нерухомого майна - задовольнити.

Зняти арешт, накладений на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, накладений Постановою Відділу Державної виконавчої служби у Ленінградському районі м. Києва №692/2 від 13.02.2001 року та зареєстрований за №1378251 реєстратором Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 14 жовтня 2004 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Лопатюк Н.Г.