АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Качана В.Я.

при секретарі Архіповій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 серпня 2015р. по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на нерухоме майно,

встановила:

у травні 2015р. позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки від 5 березня 2008р., на користь ПАТ «Універсал Банк» шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, початкову ціну встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій у погашення заборгованості у сумі 26 191,71 долар США.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 5 березня 2008р. між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого він є, та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, на підставі якого позичальник отримав 30 000 доларів США строком до 1 березня 2028р. зі сплатою 13,45% річних за користування кредитом.

Позивач стверджував, що позичальник належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання, у зв'язку із чим станом на 27 квітня 2015р. виникла заборгованість, яка складається із простроченої заборгованості по кредиту у сумі 461 долар США, сума дострокового стягнення кредиту у розмірі 25 424,31 долара США, відсотки - 254,53 долара США, підвищені відсотки у сумі 51,87 долар США, тому 23 жовтня 2014р. на адресу позичальника направлено вимогу-повідомлення про погашення суми боргу, яка залишена без реагування.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1.

Позивач вважав, що оскільки позичальником зобов'язання за кредитним договором не виконуються, він має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням суду від 27 серпня 2015р. позов задоволено.

У поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду скасува-

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/14304/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Макаренко В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
ти, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

- 2 -

Відповідач посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки до участі у справі не було притягнено ОСОБА_4, який є співвласником квартири та стороною договору іпотеки, а також позичальником по кредитному договору.

Також апелянт стверджує про порушення судом норм матеріального права, оскільки договір іпотеки не проходив державну реєстрацію, судом не були застосовані норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а резолютивна частина рішення не відповідає вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та відповідача ОСОБА_2, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника позивача, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 5 березня 2008р. між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 072-2008-482, на підставі якого позичальник отримав кредит у сумі 30 000 доларів, які зобов'язався повертати щомісячними платежами до 1 березня 2028року та сплачувати проценти у розмірі 13,45% річних за користування кредитом.

Пунктом 1.1.1. договору встановлено, що за користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 40,35% річних.

Відповідно до змісту пункту 5.2.5. кредитного договору кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту у разі прострочення сплати чергового платежу за кредитом та/або процентів за користування кредитом понад 2 місяців.

У забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором 5 березня 2008р. між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силкою І.В. Предметом даного договору є квартира АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцям на праві власності.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості останній платіж у погашення кредитної заборгованості позичальником був здійснений 12 лютого 2015р.

23 жовтня 2014р. позивачем на адресу ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 направлені вимоги про сплату простроченої заборгованості, які отримані відповідачами 6 листопада 2011р.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, виходячи з наступного.

З наданих суду документів вбачається, що договір іпотеки 5 березня 2008р. позивачем був укладений з ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 29 квітня 1994р. квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_1 у рівних долях.

Станом на 14 лютого 2008р. власниками вказаної квартири були ОСОБА_3 - 1/2 частини, ОСОБА_4 - 1/6 частини, ОСОБА_10 - 1/6 частини та ОСОБА_1 - 1/6 частини.

Проте, звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, позивачем у якості відповідача не був зазначений ОСОБА_4, який є співвласником квартири і який був стороною іпотечного договору.

На вказані обставини не звернув увагу суд першої інстанції і у порушення вимог ч. 4

- 3 -

ст. 10 ЦПК України не роз'яснив представнику позивача наслідки не притягнення до участі до даній справі співвласника квартири ОСОБА_4, а ухваливши рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, порушив права співвласника квартири ОСОБА_4, який не був стороною по даній справі, вирішивши питання про його права та обов'язки.

Згідно ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові, так як суд апеляційної інстанції відповідно до чинного процесуального законодавства не має правових підстав для притягнення до участі у справі співвідповідача.

Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права при розгляді справи у відсутність відповідача ОСОБА_1, оскільки про день та час розгляду справи 27 серпня 2015р. відповідач був повідомлений належним чином (с.с.70), у судове засідання не з'явився, причини своєї неявки суду не повідомив, тому відповідно до положень ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд не мав правових підстав для відкладення розгляду справи у зв'язку із неявкою відповідача ОСОБА_1

Крім того, колегія суддів вважає за необхідно звернути увагу на те, що пунктом 5.2.5. кредитного договору визначено, що кредитор має право ставити питання про дострокове повернення кредитної заборгованості у випадку прострочення позичальником сплати чергового платежу за кредитом та/або процентів за користування кредитом понад 2 місяців та направлення на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення кредитором вищевказаного повідомлення (вимоги) позичальнику.

Проте, позивачем суду не надано доказів направлення такої вимоги саме позичальнику, так як відповідачі, на адресу яких позивач направив вимоги про дострокове повернення кредиту, не є ні позичальниками, ні поручителями, а є майновими поручителями.

Також судом не було взято до уваги, що положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. При цьому позивачем не було зазначено початкову ціну предмета іпотеки.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у справі 6-61цс15 від 27 травня 2015р., виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» судова палата у цивільних справах Верховного Суду України приходить до правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встанов-

- 4 -

лення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Проте, звертаючись до суду з даним позовом, позивачем не було зазначено початкову ціну продажу предмета іпотеки, а судом під час розгляду справи, не було встановлено зазначену ціну та не зазначено її у резолютивній частині рішення.

Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про неправомірне не застосування судом Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», так як вказаний закон не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також неправильно застосовані норми матеріального права, що відповідно до положень ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 серпня 2015р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на нерухоме майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: