Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів : Боймиструка С.В., Буцяка З.І.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин під час шлюбу.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області 29 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин під час шлюбу задоволено.

Встановлено факт окремого та фактичного припинення шлюбних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, починаючи з грудня 2001 року і по дату розірвання шлюбу - 21 вересня 2012 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 114 (сто чотирнадцять) гривень 70 копійок судового збору.

В поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на його незаконність в частині відмови у задоволенні первісного позову, оскільки рішення постановлено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Судом не встановлено обсягу спільного майна подружжя в період спільного проживання із відповідачем в шлюбі з 09 листопада 1974 року по 26 грудня 2001 року.

Судом не враховано, що сторонами в цей період було побудовано надвірні будівлі біля садового будинку в с. Нова Українка, Рівненського району, Рівненської області в садовому масиві «Західний -2» під НОМЕР_2, а саме в період 1997 року; набуто земельну ділянку в с. Нова Українка масив «Західний-2», цегляні гаражі НОМЕР_1 в кооперативі «За кермом» та НОМЕР_3 гаражного кооперативу «Малага», автомобіль марки ВАЗ-2121, будівельні матеріали.

Зазначає про порушення судом норм процесуального права, оскільки не прийнято до уваги клопотання про допит свідків в судовому засіданні.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В запереченні на апеляційну скаргу відповідач вказує, що рішення суду першої інстанції законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

Рішення в частині задоволення зустрічного позову не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги із наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог .

Проте з таким висновком суду в повній мірі погодитись не можна.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст.59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з частиною 1 статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно із ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Також аналогічне правове положення закріплене в ст. ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України.

Пунктом 22, 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди- виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 листопада 1974 року по 11 вересня 2012 року. Разом з тим, рішенням суду від 29 грудня 2014 року встановлено факт окремого проживання та фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами з грудня 2001 року по 21 вересня 2012 року. Рішення в цій частині не оскаржується та набрало законної сили.

Крім того, встановлено, що садовий будинок із господарськими приміщеннями побудований на земельній ділянці НОМЕР_2 садового масиву «Західний-2» в с. Нова Українка Рівненського району, що виділена відповідачу в 1995 році рішенням Новоукраїнської сільської ради Рівненського району для ведення садівництва. На земельній ділянці сторонами спільно, під час шлюбу до 1997 року побудовано господарські приміщення: літню кухню-сарай, вбиральню, літній душ, колодязь, огорожу, замощення, які не були прийняті в експлуатацію на момент припинення шлюбних стосунків у грудні 2001 року. В період з 2003 року по 2010 рік, тобто після припинення шлюбних стосунків, був збудований садовий будинок з прибудовою та сходами, а тому він не є спільною сумісною власністю подружжя.

22.12.2010 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на садовий будинок з надвірними будівлями.

Відповідно до ст. 186 ЦК України, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язане з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, надвірні будівлі не можуть бути самостійним предметом поділу в натурі (без визначення частки), без поділу в натурі всього житлового будинку, яке є об'єктом права особистої власності.

Згідно ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до додаткового висновку судової будівельно-технічної експертизи від 30 квітня 2015 року дійсна вартість господарських приміщень: літньої кухні-сарай, вбиральні, літнього душу, колодязя, огорожі, замощення становить 59 388 грн.

За таких обставин, позивач має право на грошову копенсацію вартості ? частки цих будівель в сумі 29 694 грн., що належать на праві спільної сумісної власності подружжя. Позивач проти отримання такої компенсації не заперечує.

Разом з тим, висновок суду проте, що гараж НОМЕР_1 в автомобільному кооперативі «За кермом» не підлягає поділу в натурі між сторонами є правильним, оскільки будь яких належних та достатніх доказів проте, що гараж збудований сторонами під час шлюбу у 1983 році в матеріалах справи відсутні. Самі по собі квитанції (а.с.20) не є достатнім та належним доказом внесення коштів подружжям саме на будівництво гаража в кооперативі «За кермом».

Крім того, як встановлено судом та не заперечувалося сторонами, гараж НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «За кермом», не прийнятий до експлуатації, а право власності на нього не зареєстровано у встановленому законом порядку.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України новостворене нерухоме майно стає об'єктом цивільних правовідносин з моменту завершення його будівництва, прийняття до експлуатації або державної реєстрації права власності на нього.

Таким чином майно, яке не прийнято до експлуатації або право на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку, не може входити до складу майна, яке підлягає поділу.

Пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз'яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.(п.30 Постанови)

В судовому засіданні встановлено що автомобіль ВАЗ 2121 придбаний подружжям за час шлюбу. Разом з тим, в судовому засіданні сторони не досягли згоди щодо вартості автомобіля, а в натурі він відсутній, місцезнаходження його невідоме, тому неможливо визначити його дійсну вартість на час розгляду справи.

Доводи позивача проте, що автомобіль проданий позивачем за 16000 грн. належними доказами не стверджується.

Не заслуговують на увагу, доводи апеляційної скарги проте, що під час шлюбу сторони придбали гараж НОМЕР_3 в кооперативі « Малага», будівельні матеріали : 8 шт. будівельні блоки та дерев'яні вікна - 10 шт., оскільки позивач будь-яких належних та допустимих доказів з цього приводу суду не надала і судом їх не здобуто.

Згідно з вимогами ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно з пунктом 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Таким чином, спірна земельна ділянка не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому судом першої інстанції підставно відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо поділу земельної ділянки.

Керуючись ст..ст. 307,309, 316 ЦПК України, ст..ст. 22, 29 КЗпШ України, ст..364 ЦК України, колегія суддів, в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 грудня 2014 року в частині відмови в позові щодо стягнення грошової компенсації ? частини вартості господарських приміщень скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в цій частині задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 29 694 грн. (двадцять дев'ять тисяч шістсот дев'яносто чотири ) грошової компенсації її ? частини вартості господарських приміщень, що розташовані на земельній ділянці НОМЕР_2 садового масиву «Західний-2» в с. Нова Українка Рівненського району.

В решті рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий : Судді: