Провадження №2/761/852/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15 вересня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальності «Делівері», фізична особа-підприємець ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про стягнення збитків, 3% річних, інфляційних втрат та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення збитків, 3% річних, інфляційних втрат та моральної шкоди. В ході розгляду справи позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог (а.с. 92).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем 07.05.2014 року із складу Київ-3 представництва Логістичної компанії «Делівері» на склад Полтава-1 було відправлено вантаж, а саме двигун човна HONDA BF50 відповідно до квитанції про прийом вантажу № НОМЕР_1, з позначенням у додаткових послугах «Заборона видачі». Вартість вантажу було оцінено на суму 70000 грн. Зокрема, 19.05.2014 року на склад Київ-3 позивачем була подана заява з проханням з'ясувати місцезнаходження вантажу, оскільки отримувач ОСОБА_3 на протязі тижня не зателефонував та умови щодо отримання вантажу не виконав. На дану заяву було повідомлено, що до 29.05.2014 року буде проведено службове розслідування.

Оскільки позивачу про результати службового розслідування не було повідомлено, він 05.06.2014 звернувся до ТОВ «Делівері» із заявою-претензією та 13.06.2014 року з відповідною заявою до Оболонського РУ ГУМВС України в м. Києві.

Проте, на день подачі позову відповідач взятих на себе зобов'язань не виконав, збитки за втрачений вантаж позивачу у розмірі 70000 грн не відшкодував.

Таким чином, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів збитки в розмірі 70000 грн, 3 % річних в розмірі 2185 грн., інфляційні збитки в розмірі 37724, 78 грн та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, зважаючи на те, що позивач ніякої згоди на видачу вантажу ОСОБА_3 не давав і факс із копією свого паспорту з дозволом на видачу не відправляв.

Представник відповідача ТОВ «Делівері» в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, підтримавши надані ним заперечення та суду пояснив, що уповноваженими особами відповідача було вручено належний позивачу вантаж ОСОБА_3 у відповідності до вимог п.6.1 «Правил транспортного експедирування вантажів», оскільки останній пред»явив посвідчення водія особою на своє ім»я. Уповноважені представники відповідача не могли знати, що наданий ним документ є підробним, а копію паспорту позивача із дозволом на видачу вантажу передала на факс відповідача невідома особа у відсутність на це волевиявлення самого позивача. Підстав для відмови у видачі вантажу не було. Позивачем не доведено ознак вину відповідача у втраті вантажу. За таких обставин, просив в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ФОП ОСОБА_2 в судовому засіданні також заперечував проти позову та пояснив, що позивачем не доведено вини ТОВ «Делівері» у втраті належного позивачу вантажу, оскільки ні в кримінальному чи іншому судочинстві не було доведено підробку документів та вину у цьому відповідача.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, а тому суд вважає за можливе розглядати справу без його участі.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1,2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що згідно квитанції про прийняття вантажу № НОМЕР_1 від 08.05.2014 року, від вантажовідправника ОСОБА_1 на адресу одержувача ОСОБА_3 був відправлений вантаж в кількості 1 місця, тип вантажу-багаж, ціна вантажу, зазначена відправником, - 70000 грн, вага 139 кг, об'єм 0,73 м3., з додатковою послугою «Заборона видачі».

Судом також встановлено, що даний вантаж був відправлений із складу Київ-3 представництва ТОВ «Делівері» на склад Полтава-1.

Згідно Правил транспортування експедирування вантажів (багажу) (далі Правила), затвердженого Наказом ТОВ «Делівері» № 39 від 20.11.20012 року, ТОВ «Делівері» здійснює транспортне експедирування вантажів (багажу) у порядку, передбаченому цими Правилами, Законом України «Про транспорт», Законом України «Про дорожній рух», Статутом автомобільного транспорту України, Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, ЦК України, ГК України, Законом України «Про транспортно-експедиторську діяльність» та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють транспортно-експедиторську діяльність.

Транспортне експедирування вантажів (багажу) здійснюється на підставі договору на надання транспортно-експедиторських послуг, що укладається між замовником (вантажовідправником, вантажоодержувачем) і експедитором, і (або) заявки вантажовідправника на перевезення вантажу.

Крім того, даними Правилами визначено, що експедитор приймає вантаж (багаж) до перевезення на підставі заявки вантажовідправника, якому після прийому вантажу (багажу) надає квитанцію про прийняття вантажу до перевезення, яка є єдиними документом, що підтверджує прийняття вантажу до транспортування. Заявка на транспортне експедирування вантажу залишається у експедитора.

З матеріалів справи вбачається, що даний вантаж було доставлено до складу експедитора в м. Полтава. Після отримання листа разом з копією паспорта відправника ОСОБА_1 про зняття заборони на видачу, вантаж було видано належному отримувачу ОСОБА_3 (а.с58-61).

Пунктом 6.1 Правил передбачено, що видача вантажу (багажу) проводиться експедитором по електронним актам отримання вантажу (багажу) особам, зазначеним вантажовідправником у квитанції в якості вантажоодержувача, за умови заповнення всіх граф акту, з обов'язковим пред'явленням документа, що посвідчує особу - паспорта або водійського посвідчення, що діють на території України.

Із досліджуваної в судовому засіданні копії Акту отримання багажу (а.с. 60) вбачається, що багаж було отримано 10.05.2014 року отримувачем ОСОБА_3 Для встановлення особи ОСОБА_3 було пред'явлено водійське посвідчення серії НОМЕР_2, виданого ДАІ ГУ МВС України в м. Полтава 23.05.2002 року.

Оскільки ОСОБА_3 не виконав умови щодо отримання багажу, позивач 19.05.2014 року звернувся з заявою до ТОВ «Делівері» з проханням з'ясувати місцезнаходження багажу, а також 05.06.2014 року з заявою-претензією, в якій позивач просив відшкодувати йому збитки у розмірі вартості втраченого багажу.

В свою чергу 13.06.2014 року ОСОБА_1 звернувся до Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою з приводу втрати багажу. 26.06.2014 року Оболнським РУ ГУМВС України на адресу Київського РВ УМВС України в м. Полтава були направлені матеріали перевірки ЄО № 22273 від 13.06.2014 року по зверненню ОСОБА_1

На запит Шевченківського районного суду м. Києва від 10.04.2015 року, УДАІ ГУ МВС України в м. Києві повідомило, що у відповідності до облікових даних НАІС ДДА МВС України посвідчення водія НОМЕР_2 категорії «АВД» від 19.03.2003 року видавалось на ім'я громадянина ОСОБА_4

В судовому засіданні представник позивача заперечував, що позивач надавав згоду на видачу вантажу, тобто заперечував щодо надсилання факсимільним зв'язком письмового дозволу на видачу вантажу та копії паспорта на ім'я ОСОБА_1 Проте, під час розгляду справи представник позивача не довів, що позивач не надавав відповідного дозволу на видачу багажу, та не зміг пояснити, яким чином у відповідача була в наявності копія паспорта на ім'я позивача.

Таким чином, обов'язок ТОВ «Делівері» щодо перевезення вантажу з м. Києва до м. Полтави було виконано в повному обсязі, вантаж було доставлено та видано належному отримувачу після одержання письмового дозволу про зняття заборони на видачу, а отже, у відповідача не було жодних підстав для відмови у видачі багажу.

А відтак, посилання позивача на ч. 9 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої виконавець зобов'язаний протягом місця відшкодувати збитки, що виникли у зв'язку з втратою речі, прийнятої ним від споживача для виконання робіт, є безпідставними, оскільки згідно, наданих сторонами доказів, вантаж втрачено не було, оскільки вантаж було отримано особою, зазначеною відправником в якості одержувача вантажу.

Відповідно до ч. 6 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не несе відповідальності за невиконання, прострочення виконання або інше неналежне виконання зобов'язання та недоліки у виконаних роботах або наданих послугах, якщо доведе, що вони виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили.

Дана норма Закону кореспондується з ч. 1 ст. 617 ЦК України, згідно якої особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Частинами 1, 2 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Оскільки відповідач ТОВ «Делівері» не мав можливості передбачити наявність у отримувача вантажу копії чи оригіналу паспорта відправника, в зв'язку з чим видача вантажу проводилась на загальних підставах, тобто по письмовій заяві відправника ОСОБА_1 з наданнями копії паспорта, відправленої засобами факсимільної або електронної пошти, а отже, в даному випадку вина відповідача ТОВ «Делівері» відсутня.

У відповідності до вимог ч.2 ст.924 ЦК України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталось не з його вини.

З огляду на наявні обставини у цій справі та дослідження докази із урахуванням дотримання вимог Правил при видачу вантажу, його видачу по документам і дозволом на видачу позивача, у справності яких не було жодних сумнівів, суд вважає відповідачем було доведено, що втрата вантажу сталась не з його вини, а позивачем таких обставин доведено в суді не було.

Виходячи з наведеного вище, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача ТОВ «Делівері» збитків, 3 % річних та інфляційних втрат.

Не підлягають також позовні вимоги про стягнення збитків, 3 % річних та інфляційних втрат з ФОП ОСОБА_2 з огляду на наступне.

Пунктом 7.9 Правил передбачено, що замовник при відправленні вантажу може укласти договір страхування вантажів - разовий на одне транспортування або генеральний на всі транспортування вантажу.

Відповідно до квитанції про прийом вантажу № НОМЕР_1 вантаж, відправлений позивачем, був застрахований у розмірі 0,4 % страхового збору, страховиком зазначено ФОП ОСОБА_2

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_2 здійснює діяльність у сфері страхування.

Відповідно до п. ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами.

Отже, між сторонами був вчинений правочин, оформлений квитанцією про прийом вантажу, як в частині перевезення так і в частині страхування.

Таким чином, між позивачем ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 виникли відносини, які регулюються Законом України «Про страхування».

Враховуючи, що судом не було встановлено вини з боку відповідачів, а отже, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Слід також зазначити, що посилання позивача на ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», як на підставу для відшкодування моральної шкоди, є необґрунтованими, оскільки положення ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо права споживачів на відшкодування моральної шкоди, передбачає таке відшкодування тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством.

Суд, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст..ст. 15, 16, 22, 617, 625, 929 ЦК України, ст.ст. 1, 4, 10, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 10, 60, 88, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальності «Делівері», фізична особа-підприємець ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про стягнення збитків, 3% річних, інфляційних втрат та моральної шкоди, - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: