АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2/216/14 Головуючий в першій
Провадження 22-ц/774/1557/К/15 інстанції Філатов К.Б.
Категорія № 54 (І) Доповідач - Барильська А.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Ляховської І.Є., Соколан Н.О.

секретар: Маслова К.В.

за участю: позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 17 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур» про визнання наказу незаконним, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, стягнення середнього заробітку за весь час остаточного розрахунку при звільненні, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Промліфт» правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур» (далі ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур») про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

06 лютого 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовними вимогами до ТОВ «Промліфт» правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур» (далі ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур») про стягнення заробітної плати, не виплаченої при звільненні, стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 12 лютого 2014 року позовні заяви ОСОБА_4 від 06.02.2014 року об'єднані в одне провадження та присвоєно цивільній справі № 216/963/14-ц провадження № 2/216/960/14.

13 лютого 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Промліфт» правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур» (далі ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур») про визнання наказу № 142 від 05.12.2013 року в частині поновлення на роботі ОСОБА_4 з 05.12.2013 року незаконним. провадження № 2/216/1013/14.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 17 лютого 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 провадження № 216/1136/14-ц та провадження № 2/216/1013/14 об'єднані в одне провадження та присвоєно цивільній справі № 216/963/14-ц провадження № 2/216/960/14.

Ухвалою Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу від 04 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 провадження № 216/464/14-ц та провадження № 2/216/846/14 об`єднано в одне провадження та присвоєно цивільній справі № 216/963/14-ц, провадження № 2/216/960/14.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалась на те, що з 19 липня 2012 року вона займала посаду чергової виробничої дільниці № 3 ТОВ «Промліфт», за домовленістю з адміністрацією ТОВ «Промліфт» встановлено робоче місце позивача на опорному пункті за адресою: м. Кривий Ріг, вул. 22 партз`їзду буд.2

Наказом № 81-к від 10.07.2013 року ОСОБА_4 була звільнена з посади чергової згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я.

Наказом № 142-к від 05 грудня 2013 року по ТОВ «ПРОМЛІФТ», на виконання рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18.11.2013 року, яким скасовано наказ № 81-к від 10.07.2013 року ОСОБА_4 поновлено на посаді чергового виробничої діяльності ТОВ «Промліфт» з 05 грудня 2013 року.

Позивач ОСОБА_4 вважає, що поновлюючи її на роботі 05 грудня 2013 року, відповідач затримав виконання рішення суду, чим порушив її право на працю. Тому, відповідач повинен виплатити середню заробітну плату за затримку виконання рішення суду за 10 робочих днів ( 10 х 60.81 грн. = 608, 10 грн.). Крім того, поновлення позивача підприємством відповідача відбулося не з дати незаконного звільнення, а з дати примусового виконання рішення суду відповідача виконавчою службою. Відповідно до рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18.11 2013 року позивач повинна бути поновлена на роботі з 11 липня 2013 року. Крім того, при звільненні відповідачем не було проведено остаточного розрахунку, а саме не виплачена заробітна плата за відпрацьовані дні з 18 грудня 2013 року по 17 січня 2014 року 21 робочий день х 60.81 грн. середній заробіток = 1277.01 грн. та компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за 12 днів в сумі 729, 72 грн..

Відповідно до трудового договору, укладеного між сторонами обумовлене виконання роботи чергової виробничої дільниці № 3 ОСОБА_4 в певному опорному пункті, з зазначенням його адреси: м. Кривий Ріг вул. 22 партз`їзду буд.2 де працює бригада ОСОБА_5 та майстра ОСОБА_6, закріпленого наказом № 94 від 28 березня 2013 року, а тому начальник дільниці № 3 в порушення вимог ст.31 КЗпП України, не мав права вимагати від позивача ОСОБА_4 виходити на роботу з 18 грудня 2013 року в бригаду ОСОБА_7, майстра ОСОБА_8 на житловому масиві Інгулець, що свідчить про порушення відповідачем норм трудового законодавства.

15 січня 2014 року Профспілковим комітетом первинної профспілкової організації розглянуто подання генерального директора ТОВ «Проліфт» від 26.12.2013 року та надано відмову в наданні згоди щодо звільнення ОСОБА_4 з посади чергової дільниці №3, проте всупереч даної відмови, Наказом №3 від 17 січня 2014 року позивача ОСОБА_4 звільнено з займаної посади на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України.

На підставі наведених обставин, позивач ОСОБА_4, уточнивши позовні вимоги, в останній їх редакції від 05.12.2014 року, просила суд визнати незаконним наказ № 142-к від 05 грудня 2013 року по ТОВ «ПРОМЛІФТ» м. Кривого Рогу в частині поновлення на роботі ОСОБА_4 з 05 грудня 2013 року та зобов`язати відповідача скасувати його та поновити позивача на роботі, відповідно рішення Центрально-Міського районного суду ч. Кривого Рогу від 18.11.2013 року з 11 липня 2013 року. Стягнути з відповідача середній заробіток у розмірі 608, 10 грн. за затримку виконання рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18.11.2013 року, визнати незаконним невиплату належних сум остаточного розрахунку при звільненні наказом № 3 - к від 17 січня 2014 року та стягнути з відповідача заробітну плату 1277.01 грн. + 729.72 грн. = 2006.73 грн. не виплачену в день звільнення та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, визнати звільнення ОСОБА_4 наказом № 3-к від 17 січня 2013 року незаконним, зобов`язати відповідача скасувати наказ № 3- к від 17 січня 2014 року та поновити ОСОБА_4 на попередній роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; зобов`язати відповідача відшкодувати заподіяну незаконними діями вимушені матеріальні затрати на ліки 707.65 грн. та моральну шкоду в розмірі 20000 грн.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 17 червня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Зокрема, позивач посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що згідно вимог ст.. 235 КЗпП України рішення про поновлення звільненого працівника підлягає негайному виконанню, проте відповідач в супереч рішенню Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18 листопада 2013 року затримав виконання рішення суду і поновив позивача лише 05.12.2013 року, в зв'язку з чим позивач має право отримати середній заробіток за 10 робочих днів з 19.11.2013 року по 05.12.2013 року за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі.

На думку апелянта, звільнення згідно наказу № 3-к від 17.01.2014 року є незаконним, відсторонення її від роботи з 18.12.2013 року адміністрацією ТОВ «Промліфт» відбулося з підстав не визначених законодавством, відповідач приховав фактичне безпідставне відсторонення позивача від виконання нею посадових обов'язків чергової виробничої дільниці за адресою: вул. 22 партз`їзду буд.2, що є порушенням ст. 46 КЗпП України, яка регламентує випадки, коли роботодавець має право відсторонити працівника від роботи. Звільнивши позивача з роботи 17.01.2014 року, відповідач безпідставно не виплатив їй заробітну плату за період з 18.12.2013 року по 17.01.2014 року та компенсацію за невикористану відпустку за цей же період. Внаслідок незаконного відсторонення позивача ОСОБА_4, від роботи виник вимушений прогул, який суттєво погіршив матеріальний стан позивача, в зв'язку з чим відповідач повинен сплатити на користь ОСОБА_4 заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 18.12.2013 року по 17.01.2014 року, відповідно до вимог ст.. 235 КЗпП України та середній заробіток до повного розрахунку на день винесення рішення суду. Позивач звільнена з роботи без згоди первинної профспілкової організації, що є підставою для поновлення її на роботі. Крім того, в наказі від 10.12.2013 року не зазначено конкретне місце роботи, на яке переведена позивач, у зв'язку з чим, вона зверталася до роботодавця з заявами з цього приводу.

В запереченнях на апеляційну скаргу ПрАТ «ВО «Стальканат Сілур» просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване на їх думку.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 06 липня 2012 року по 10 липня 2013 року позивач ОСОБА_4 працювала на посаді чергової виробничої дільниці № 3 ТОВ «Промліфт», за домовленістю з адміністрацією ТОВ «Промліфт» встановлено робоче місце позивача на опорному пункті за адресою: м. Кривий Ріг, вул.. 22 партз`їзду буд.2

Наказом № 81-к від 10.07. 2013 року ОСОБА_4 була звільнена з посади чергової на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18 листопада 2013 року визнано незаконним наказ №81-К від 10.07.2013 р. про звільнення ОСОБА_4 з посади чергового виробничої діяльності Товариства з обмеженою відповідальність «ПРОМЛІФТ» за п.2 ст.40 КЗпП України у зв'язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я та поновлено ОСОБА_4 на посаді чергового виробничої діяльності Товариства з обмеженою відповідальність «ПРОМЛІФТ». Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальність «ПРОМЛІФТ» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 5594 грн. 52 коп. без урахування податків та обов'язкових платежів. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМЛІФТ» на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 1500 грн., в решті позовних вимог відмовлено. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах платежів за один місяць допущено до негайного виконання. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальність «ПРОМЛІФТ» на користь держави судовий збір в сумі 229 грн. 40 коп.

Наказом № 142-к від 05 грудня 2013 року по ТОВ «ПРОМЛІФТ», на виконання рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18.11.2013 року, яким скасовано наказ № 81-к від 10.07.2013 року, ОСОБА_4 поновлено на посаді чергового виробничої діяльності ТОВ «Промліфт» з 05 грудня 2013 року.

Наказом № 142 -к /1 від 06.12.2013 року ОСОБА_4, звільнену наказом № 81-к від 10.07.2013 року поновлено на роботі з 11.07.2013 року, та скасовано наказ № 142-к від 05.12.2013 року в частині поновлення на роботі ОСОБА_4 на посаді чергового з 05.12.2013 року (т. а.с 89).

На підставі наказу № 448 від 10.12.2013 року «Про переміщення» ОСОБА_4 чергову виробничої дільниці №3 поновлену на роботі на підставі рішення Центрально-міського районного суду м. Кривого Рогу від 18.11.2013 року, переміщено з 11.12.2013 року на житловий масив Інгулець в бригаду ОСОБА_10 без змін істотних умов праці обумовлених трудовим договором.

Наказом № 3-к від 17.01.2014 року ОСОБА_4 звільнено з займаної посади на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з систематичним невиконанням ОСОБА_4 без поважних причин обов'язків покладених на неї трудовим договором з 17.01.2014 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилалась на те, що наказ про поновлення на роботі ОСОБА_4 з 05 грудня 2013 року є незаконним,так як поновлення на роботі повинно бути з 11 липня 2013 рокуз дати незаконного звільнення. Відповідач повинен виплатити середню заробітну плату за затримку виконання рішення суду в сумі 608, 10 грн., оскільки затримав виконання рішення суду на 10 днів. Крім того, при звільненні позивача 17.01.2014 року відповідачем не виплачена заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку за період з 18.12.2013 року по 17.01.2014 року в сумі 2006, 73 грн. Зазначеними діями відповідача позивачу було спричинено моральну шкоду. Позивача незаконно звільнено з роботи наказом № 3-к від 17.01.2014 року, так як вона не погодилася на переведення її на житловий масив Інгулець, та виходила на попереднє місце роботи. Первинна профспілкова організація не дала згоди на звільнення позивача, що є підставою для поновлення її на роботі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п.3 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Згідно ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до положень ст. 32 КЗпП України, не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Згідно роз'яснень викладених в п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 16.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу № 448 від 10.12.2013 року «Про переміщення» ОСОБА_4 чергову виробничої дільниці №3 поновлену на роботі на підставі рішення Центрально-міського районного суду м. Кривого Рогу від 18.11.2013 року, переміщено з 11.12.2013 року на житловий масив Інгулець в бригаду ОСОБА_10 без змін істотних умов праці обумовлених трудовим договором.

18 та 19 грудня 2013 року ОСОБА_4 не вийшла на робоче місце, обумовлене наказом № 448 від 10 грудня 2013 року, у зв'язку з чим, наказами № 458 від 19.12.2013 року та № 459 від 20.12.2013 року «Про дисциплінарне стягнення», їй оголошені догани за порушення трудової дисципліни, Правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства - невихід на роботу 18 грудня 2013 року та 19 грудня 2013 року згідно наказу від 10.12.2013 року № 448 «Про переміщення», з якими ОСОБА_4 була ознайомлена 20.12.2013 року.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 25 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2014 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Виробниче Об'єднання «Стальканат-Сілур» про визнання незаконними наказів про дисциплінарне стягнення та стягнення моральної шкоди відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2014 року, по даній справі ОСОБА_4 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 26 травня 2015 року ОСОБА_4 відмовлено у допуску до провадження Верховного суду України зазначеної справи.

23 грудня 2013 року ОСОБА_4, після оголошень доган за невихід на роботу 18 та 19 грудня 2013 року, не вийшла на робоче місце, обумовлене наказом № 448 від 10 грудня 2013 року без поважних причин.

Відповідно до пояснювальної записки від 23.12.2013 року ОСОБА_4 23.12.2013 року знаходилась на опорному пункті за адресою: вул. 22 Партз'їзду в м. Кривому Розі, так як вона не згодна з наказом № 448 від 10.12.2013 року про переміщення її з Дзержинського району на житловий масив Інгулець у м. Кривому Розі, оскільки немає грошей на проїзд.

Зазначену причину невиходу ОСОБА_4 на роботу, не можна визнати поважною. Вихід позивача на роботу на виробничу дільницю № 3 у зв'язку з відсутністю коштів на проїзд, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки наказом № 448 від 10.12.2013 року обумовлено робоче місце позивача на житловому масиві Інгулець у м. Кривому Розі.

26 грудня 2013 року підприємство відповідача звернулось з поданням до Первинної профспілкової організації профспілки «Влада належить народу» ТОВ «Промліфт» про надання згоди на звільнення ОСОБА_4, у зв`язку з систематичним невиконанням нею без поважних причин обов'язків покладених на неї трудовим договором.

Рішенням Первинної профспілкової організації профспілки «Влада належить народу» ТОВ «Промліфт» відмовлено в наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_4

Наказом № 3-к від 17.01.2014 року ОСОБА_4 звільнено з займаної посади на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з систематичним невиконанням ОСОБА_4 без поважних причин обов'язків покладених на неї трудовим договором з 17.01.2014 року.

При винесенні наказу №3-к від 17.01.2014 року про звільнення ОСОБА_4, підприємство відповідача дійшло висновку про необгрунованість рішення профспілкової організації про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_4

Колегія суддів, вважає, що підприємством відповідача звільнено ОСОБА_4 з посади чергової з дотриманням вимог п.3 ст. 40 КЗпП України, оскільки ОСОБА_4 наказом № 448 від 10 грудня 2013 року переміщена з посади чергової виробничої дільниці №3 на посаду чергової житлового масиву Інгулець, без зміни істотних умов праці. З зазначеним наказом ОСОБА_4 ознайомлена 10.12.2013 року.

Наказами № 458 від 19.12.2013 року та № 459 від 20.12.2013 року «Про дисциплінарне стягнення», їй оголошені догани за порушення трудової дисципліни

Зазначені накази позивачем ОСОБА_4 оскаржені. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 25 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Виробниче Об'єднання «Стальканат-Сілур» про визнання незаконними наказів про дисциплінарне стягнення та стягнення моральної шкоди відмовлено в повному обсязі.

Після застосування до ОСОБА_4 дисциплінарних стягнень вказаними вище наказами, позивач 23.12.2013 року повторно не вийшла на робоче місце обумовлене наказом № 448 від 10.12.2013 року, у зв'язку з чим підприємство відповідача дійшло правильного висновку про систематичне невиконання ОСОБА_4 обов'язків обумовлених трудовим договором.

При цьому підприємство відповідача правомірно виходило з необгрунтованості відмови Первинної профспілкової організації профспілки «Влада належить народу» ТОВ «Промліфт» у наданні згоди на звільнення ОСОБА_4, з огляду на наступне.

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Висновок про правильне застосування зазначених норм матеріального права викладено, зокрема у постановах Верховного Суду України від 24 вересня та від 22 жовтня 2014 року.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами".

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Відмовляючи у наданні згоди на звільнення Первинна профспілкова організація профспілка «Влада належить народу» ТОВ «Промліфт» виходила з порушення наказом №448 від 10.12.2013 року трудових прав ОСОБА_4 і вважала, що позивача було не переміщено, а переведено в іншу місцевість на роботу без її згоди. Однак, такі підстави для відмови не можна визнати необгрунтованими, оскільки вони спростовуються обставинами встановленими рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 25 липня 2014 року, яким було встановлено факт переміщення ОСОБА_4, що відповідно до положень ст. 32 КЗпП України, не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника.

Тому, відмова первинної профспілкової організації профспілки «Влада належить народу» ТОВ «Промліфт» у надані згоди на звільнення позивача, не є добре аргументованою щодо обставин, які є підставою для її звільнення. Відмова не містить правового обґрунтування незаконності дій відповідача щодо звільнення позивача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відсутність позивача на робочому місці за наказом № 448 від 10.12.2013 року, тобто на житловому масиві Інгулець м. Кривого Рогу, обумовлені поважною причиною, так як це робоче місце знаходиться в іншій місцевості - безпідставні, оскільки на підставі постанови Верховної Ради України «Про зміну меж місті Кривого Рогу Дніпропетровської області» від 24.10.2002 року № 217- VI місто Інгулець та землі Миколаївської селищної ради включені в межі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. У зв'язку з чим, переміщення позивача в межах міста Кривого Рогу без зміни істотних умов праці не можна визнати переведенням на іншу роботу в іншу місцевість.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_4 на те, що відповідач в наказі № 448 від 10.12.2013 року не зазначив конкретного місця роботи позивача на житловому масиві Інгулець м. Кривого Рогу, в зв'язку з чим вона зверталась до відповідача з відповідними листами, колегія суддів не може взяти до уваги, так як відповідно до звернень ОСОБА_4, які знаходяться в матеріалах справи, нею не ставиться питання щодо уточнення її місця роботи, а лише висловлюється незгоди з наказом №448 від 10.12.2013 року.

Як пояснив у засіданні колегії суддів представник відповідача, на житловому масиві Інгулець працює лише одна дільниця де працює бригада ОСОБА_10, що не заперечувалось позивачем та її представником. Зазначені пояснення спростовують необізнаність позивача щодо її місця роботи визначеного наказом № 448 від 10.12.2013 року.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову про визнання наказу № 142-к від 05.12.2013 року в частині поновлення на роботі ОСОБА_4 з 05.12.2013 року, так як наказом № 142 -к /1 від 06.12.2013 року ОСОБА_4, звільнену наказом № 81-к від 10.07.2013 року поновлено на роботі з 11.07.2013 року та скасовано наказ № 142-к від 05.12.2013 року в частині поновлення на роботі ОСОБА_4 на посаді чергового з 05.12.2013 року (т. а.с 89).

В зв'язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Суд першої інстанції, також дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_4 середнього заробітку за затримку виконання рішення Центрально-міського районного суду м. Кривого Рогу від 18.11.2013 року в сумі 608, 10 грн. так як підприємство відповідача в добровільному порядку, відповідно до вимог ст. 236 КЗпП України згідно платіжного доручення № 1513 від 18.07.2014 року сплатило позивачу зазначену суму ( а.с. 149)

Посилання в апеляційній скарзі на те, що зазначена сума їй сплачена на виконання рішення суду від 18.11.2013 року про стягнення середнього заробітку, колегія суддів не може взяти до уваги, так як вбачається з матеріалів справи сума у розмірі 608, 10 грн. сплачена підприємством відповідача саме за затримку невиконання рішення суду (а.с. 231-234).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідач на користь позивача належних їй сум при звільненні в розмірі 2 006, 73 грн., яка складається з заробітної плати за період з 18.12.2013 року по 17.01.2014 року та компенсації відпустки за зазначений період, оскільки як встановлено судом першої та апеляційної інстанції ОСОБА_4, у період з 18.12.2013 року по 17.01.2014 року, не виконувала свої обов'язки покладені трудовим договором. У зв'язку з цим колегія суддів вважає, що у підприємства відповідача не було правових підстав для нарахування заробітної плати за цей період, що спростовує доводи апеляційної скарги.

Оскільки позивач ОСОБА_4 підставою для відшкодування відповідачем моральної шкоди зазначила незаконність її звільнення з роботи, а матеріалами справи не встановлено порушень відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивача, то висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди також є правильним.

Отже, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги доведені, а відповідачем не наведено жодних підстав, що тягнуть скасування рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційну скаргу відхиляє, а рішення районного суду залишає без змін відповідно до ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 17 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: І.Є. Ляховська

Н.О. Соколан