Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/2878/15 Головуючий у 1 інстанції: Лисенко Л.І.
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.

суддів: Подліянової Г.С.

Кримської О.М.

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" в особі Запорізької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2014 року у справі за позовом Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" в особі Запорізької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди, та зустрічному позову ОСОБА_3 до Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" в особі Запорізької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" про визнання наказу недійсним та часткового його скасування .

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди, вказавши, що з 05 червня 2012 року ОСОБА_3 працював у Запорізької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" заступником директора, а в подальшому у зв'язку із зміною структури філії -першим заступником директора з технічних питань, а згодом і першим заступником.

У 2013 році підприємство в цілому із всіма своїми обласними філіями проходило планову перевірку органами Державної фінансової інспекції України. Відповідно до Акту ревізії фінансово-господарської діяльності УДППЗ "Укрпошта" та його структурних підрозділів за період з 01.04.2012 по 31.08.2013 ріку., в порушення п. 1.3 Норм витрат палива, п.4 Додатку 2 до Наказу від 25.06.2012 № 431 "Про затвердження змін до Норм витрат палива і мастильних матеріалів для автомобілів затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 № 43", працівниками дирекції не застосовувався зменшуючий коефіцієнт 0,9, Внаслідок чого за період з 02.07.2012 (дата набрання чинності Наказу від 25.06.2012 №431) по 31.08.2013р., зайво списано пального у кількості 8061,36 л., чим завдано підприємству матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 70,42 тис. гривень. Винною особою у нанесенні державному підприємству збитку серед інших, визначених Актом ревізії, є і відповідач - ОСОБА_3. Виходячи з вимог статей 130, 132 КЗПП України де за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку позивач пропонував відповідачу добровільно, відшкодувати завдану підприємству шкоду, однак добровільно відшкодувати завдану підприємству шкоду відповідач відмовився.

На теперішній час відповідач не є працівником підприємства тому розрахунок середньомісячного заробітку було зроблено за місяці, що передували його звільненню.

Розмір середньомісячного заробітку відповідача на момент звільнення складав 7863,13 грн.

Позивач просить стягнути вказану суму з ОСОБА_3 на користь Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта".

Відповідач проти позову заперечує, звернувся із зустрічною позовною заявою про визнання наказу недійсним та скасуванні його частково, оскільки в оскаржуваному наказі не зазначено у чому саме полягає порушення його трудових обов'язків, які призвели до виникнення матеріальних збитків, причинного зв'язку між порушенням та шкодою та, оскільки стосується декількох осіб, не містить визначення ступеня вини кожного окремого працівника. Наказ обмежується лише посиланням на Акт перевірки Державної фінансової інспекції як на підставу притягнення до матеріальної відповідальності. Стаття 130 КЗпП України прямо вказує на обов'язок роботодавця встановити факт вини працівника як головної умови притягнення де матеріальної відповідальності.

Крім того, з наказом №127 від 21.02.14 його ніхто не знайомив, наказ було видано вже після його звільнення, на день видання даного наказу такого працівника, який би обіймав посаду першого заступника директора ОСОБА_3 на підприємстві не було. Наказ було видано з порушенням строку. Просить визнати наказ №127 від 21.02.2014 частково незаконним, скасувати частково п. 1 наказу №127 від 21.02.2014, а саме: в частині притягнення до матеріальної відповідальності першого заступника директора - ОСОБА_3

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2014 року відмовлено у задоволенні позову. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

Не погоджуючись з рішенням суду представник дирекції УДППЗ "Укрпошта" подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні їх позову та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом установлено, що на підставі наказу № 808-к від 05 червня 2012 року відповідач ОСОБА_3 був прийняти на посаду виконуючим обов"язки заступника директора Запорізькій дирекції Українського державного підприємства поштового зв"язку "Укрпошта" ( а.с.5).

У 2013 році підприємство в цілому із всіма своїми обласними філіями проходило планову перевірку органами Державної фінансової інспекції України. Відповідно до Акту ревізії фінансово-господарської діяльності УДППЗ "Укрпошта" та його структурних підрозділів за період з 01.04.2012 по 31.08.2013 ріку., в порушення п. 1.3 Норм витрат палива, п.4 Додатку 2 до Наказу від 25.06.2012 № 431 "Про затвердження змін до Норм витрат палива і мастильних матеріалів для автомобілів затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 № 43", працівниками дирекції не застосовувався зменшуючий коефіцієнт 0,9, Внаслідок чого за період з 02.07.2012 (дата набрання чинності Наказу від 25.06.2012 №431) по 31.08.2013р., зайво списано пального у кількості 8061,36 л., чим завдано підприємству матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 70,42 тис. гривень.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладені матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівника гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями( бездіяльністю) працівника.

Зазначена стаття характеризує юридичний склад , сукупність яких дає власникові право притягти працівника до матеріальної відповідальності. Таких юридичних фактів чотири: порушення працівником трудових обов"язків; наявність прямо дійсної шкоди; причинний зв'язок між порушенням і шкодою та вина працівника.

Відсутність хоча б одного з цих фактів виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

Так, відповідно до записів, зроблених у трудовій книжці відповідача як основного документу, що підтверджує трудову діяльність вбачається, що 05.06.2012 року відповідач був прийнятий виконуючим обов"язки заступника директора, 13.07.2012 року переведений на посаду заступника директора, 23.07.20012 року переведений на посаду першого заступника директора з технічних питань, 25.12.2013 року звільнено за згодою сторін ( а.с. 102).

Таким чином, відповідно до трудової книжки відповідач ніколи не обіймав посади першого заступника директора, як позивач зазначає в позові, та за своєю природою та колом обов'язків є значно ширшим ніж посада першого заступника директора з технічних питань.

Позивач зазначає, що псадові обов"язки відповідача не регламентуються посадовою інструкцією, а визначаються наказом, який затверджує регламент роботи апарату управління. На підтвердження цього, позивач посилається на наказ № 164 від 19.03.2013 року, але не додає доказів онайомлення відповідача зі встановленими обов"язками та займаною посадою.

Доводи позивача про те, що факт візування (погодження) відповідачем проекту цього наказу є підтвердженням ознайомлення його з таким наказом є неспроможними, оскільки погодження проекту наказу та ознайомлення вже виданим наказом не є тотожними поняттями.

Як вбачається з акту ревізії № 05-21/336 від 13.12.2013 року виявлені порушення починаються з 02.07.2012 року та закінчуються 31.08.2013 року, а в цей період відповідач займав різні посади, проте, позивач не надав відповідних наказів ( регламентів) щодо визначення кола його обов'язків, ані доказів ознайомлення відповідача з такими наказами.

Посилання позивача на наказ № 431 від 25.06.2012 року, яким на відповідача покладено обов"язок контролю за його виконання є також необгрунтованим.

З змісту вищезазначеного наказу вбачається, що відповідальними за списання норм витрат палива призначено диспетчера, контроль за застосування лінійних норм витрат палива при списанні ПММ з урахуванням коригуючих коефіцієнтів покладено на начальника ЦПП, комісії по зняттю залишків ПММ доручено перевіряти правильність та доцільність витрачання ПММ, результати роботи оформлювати актами під розпис водіїв, при виявленні фактів перевитрат палива, згідно з встановлених норм, проводити розслідування їх причин та утримувати з винних осіб кошти за перевитрати ПММ. На відповідача, як на заступника директора покладено обов"язок контролю за виконанням наказу.

Таким чино, наказ зазначає конкретне коло осіб безпосередньо відповідальних за списання, за контроль за застосуванням встановлених норм, а також орган, уповноважений контролювати та перевіряти означені питання. Контроль за виконанням певними особами доручень не означає встановлення матеріальної відповідальності за дії ( бездіяльність) інших осіб, на яких покладений обов'язок вчинити певні дії.

Отже, наказом не встановлюється відповідальність як за списання так і за контроль за застосуванням лінійних норм безпосередньо на відповідача. Сам наказ зазначає безпосередніх відповідальних осіб з цих питань, а функції контролю за виконанням наказу в цілому не є підставою для перенесення відповідальності за дії інших осіб, на яких відповідно і покладена безпосередня відповідальність.

Наказом покладено функції перевірки., проведення розслідувань, визначення винних осіб у перевитраті та утримання з таких осіб коштів на комісію по зняттю залишків ПММ. Відповідач не є членом такої комісії, та не керує її роботою. За період роботи відповідача на підприємстві комісія не встановила фактів неправильності, недоцільності витрачання ПММ.

Контроль за правильністю заповнення шляхових листів службового автотранспорту не входило до компетенції відповідача.

Крім того, на дату видання цього наказу відповідач ще не обіймав посаду заступника директора, а лише виконував обов'язки. Період, коли відповідач був переведений на посаду заступника директора - з 13.07.2012 року по 22.07.2012 року. В подальшому з 23.07.2012 року при переведенні на іншу посаду, а саме першого заступника директора з технічних питань, в наказ не вносилися зміни та, відповідно, контроль за виконанням наказу не був покладений на відповідача, як на першого заступника директора з технічних питань.

Таким чином, позивачем не доведено, які саме трудові обов'язки було порушено відповідачем за порушення яких він має нести матеріальну відповідальність.

В позовній заяві позивач зазначає, що актом ревізії встановлено факти покриття витрат юридичних осіб всупереч законодавству при відсутності дебіторської заборгованості в обліку позивача, а саме, працівниками підприємства не застосувався зменшуючий коефіцієнт 0,9, внаслідок чого зайво списано пального у кількості 8061.36л, чим завдано шкоди на загальну суму 70.42 тис. грн.

Натомість, позивачем не надано доказів, які саме витрати та яких саме юридичних осіб були покриті підприємством та яким чином відсутність дебіторської заборгованості стосується виконання трудової функції відповідача. Інвентаризація, відповідно до Інструкції про інвентаризацію основних засобів, нематеріальних активів, ТМЦ грошових коштів документів та розрахунків, затвердженого Наказом Міністерства Фінансів України від 11.08.1994 року № 96, якою можливо було б встановити наявність чи відсутність матеріальної шкоди позивачем проведено не було.

П. 2 ст. 133 КЗпП України встановлює обмежену відповідальність окремого кола працівників: керівників підприємств, установ, організацій, їх структурних підрозділів ( не тільки відокремлених) та їх заступників. Підставою для притягнення до матеріальної відповідальності на підставі цього пункту, є широкий спектр порушень трудових обов"язків, що потягли пряму дійсну шкоду. Після зазначення на неправильну постановку обліку і зберігання матеріальних цінностей як на підставу матеріальної відповідальності відповідно до п. 2 ст. 133 КЗпП України ця підстава конкретизується: передбачається матеріальна відповідальність за невжиття необхідних заходів до запобігання розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних цінностей. Неправильна постановка обліку і зберігання матеріальних цінностей ще не є підставою для притягнення до матеріальної відповідальності, тому що воно можливе тільки за наявності прямої дійсної шкоди.

Виходячи з положень зазначеної норми , не можна зробити висновок, що названі в ній працівники несуть матеріальну відповідальність за будь-яке незбереження майна. У випадках недостачі матеріальних цінностей ці працівники можуть нести відповідальність тільки в тому випадку, якщо буде доведено, що недостача знаходиться в причинному зв"язку з неправильною постановкою зберігання матеріальних цінностей, і лише остільки, оскільки правильна постановка зберігання входить до кола трудових обов"язків працівника. Навіть у тих випадках , коли працівник, що належить до кола осіб, які несуть матеріальну відповідальність на підставі п. 2 ст. 133 КЗпП України, вчинив порушення, коли настала пряма дійсна шкода, цей працівник не повинен нести матеріальну відповідальність при наявності того суб"єкта, який безпосередньо вчинив дії, направлені на збереження матеріальних цінностей, керівник (їх заступники), зазначені в п. 2 ст. 133 КЗпП України, можуть відповідати лише у випадках, коли правопорушник ( розкрадач) не встановлений.

Як вбачається з матеріалів справи, в акті ревізії зазначається 5 відповідальних осіб.

Суд першої інстанції врахував фактичні обставини справи, вимоги закону, надав оцінку всім доказам у справі і прийшов до правильного висновку, що позивачем не доведена пряма дійсна шкода, які саме порушення допущені відповідачем, за які він повинен нести матеріальну відповідальність, причинний зв"язок та вину відповідача, тому обґрунтовано відмовив задоволенні позову Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта".

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що вину відповідача доведено актом перевірки Державної фінансової інспекції України від 13.12.2013 року за № 05-21/336 та вимогою щодо відшкодування збитків завданих державному підприємству за рахунок винних осіб від 27.01.2014 року № 05-14/96 не заслуговують на увагу, оскільки в акті ревізії лише зазначені відповідальні особи за вказане порушення ( аркуш 165 акту № 05-21/336 від 13.12.2013 року , а.с. 37), а вже до компетенції роботодавця прямо віднесений обов'язок визначати чи є в порушені винні працівники та чи є підстави та умови для застосування заходів дисциплінарного та матеріального стягнення.

Крім того, відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції оцінив вищезазначений акт ревізії, надав йому належну оцінку і взаємозв"язок доказів у їх сукупності і прийшов до обгрунтованого висновку, про недоведеність позивачем конкретних допущених порушень відповідачем його трудових обов"язків, за які він повинен нести матеріальну відповідальність, причинний зв"язок між порушенням і шкодою та його вину.

Виходячи з наведенного, колегія суддів вважає, що судом повно і всебічно з"ясовані обставини справи, висновки відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами визначений правильно, норми матеріального і процесуального права при розгляд спору не порушені, застосовані правильно, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, а інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 15, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" в особі Запорізької дирекції УДППЗ "Укрпошта" відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: