Справа № 341/2200/14-ц
Провадження № 22-ц/779/512/2015
Головуючий у 1 інстанції Максимчин Ю. Д.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю: апелянта ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду від 16 січня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей Галицької районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1. Оскільки він хворіє та потребує постійного догляду, то зареєстрував у вказану квартиру свою дочку - відповідача по справі. Однак дочка не доглядала його та не проживала у спірній квартирі, крім того зареєструвала без його згоди свою малолітню доньку. Оскільки відповідач більше одного року не проживає у зазначеній квартирі, просив суд визнати її такою, що втратила право на користування житлом.

Рішенням Галицького районного суду від 16 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в яких посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт зазначає, що оскаржуване рішення суду суперечить Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном.

Апелянт вказує, що судом не з'ясовано тих обставин за яких позивач приписав відповідачку у свою квартиру. Так, він погодився зареєструвати свою доньку при умові, що остання буде його доглядати та лікувати, оскільки він хворів та не міг обходитись без стороннього догляду. Разом з тим, після того, як він приписав її у квартиру, дочка відмовилась переселятись до батька, а разом із своєю матір'ю (колишньою дружиною позивача), забрали документи та ключі від квартири, залишивши його одного у небезпечному стані. Крім того, дочка без його згоди зареєструвала в його квартиру свою малолітню дитину. Після того, за ним доглядала його сестра, яка затрачала на це значні кошти, які заборгувала. Позивач вирішив продати квартиру, щоб повернути частину позичених коштів та придбати собі меншу квартиру. Однак покупець зажадав, щоб у квартирі не було зареєстрованих осіб. Оскільки відповідач добровільно зніматись з реєстрації відмовилась, та враховуючи, що вона не проживає у спірній квартирі фактично з вересня 2013 року, вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову.

Вважає, що посилання суду на рішення комісії з питань захисту прав дитини Галицької РДА про недоцільність визнавати відповідачку та її малолітню дочку такими, що втратили право на користування квартирою, є безпідставним, оскільки таке рішення носить рекомендаційний характер.

Крім того в матеріалах справи містяться письмові докази, які підтверджують про наявність у відповідачки іншого житла.

З вище наведених підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В судовому апелянт та його представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили про їх задоволення.

Інші сторони в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про час й місце розгляду справи, що у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам законодавства оскаржуване рішення не відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1. Підставою виникнення права власності є укладений 14.03.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 договір дарування зазначеної квартири (а.с. 10-11).

Згідно довідки КП «Житловик» від 23.09.2014 року №2245 (а.с. 14) в даній квартирі крім власника зареєстровані на проживання його сестра - ОСОБА_6, 1959 р.н.; племінниця - ОСОБА_7, 1999 р.н.; дочка - ОСОБА_4, 1988 р.н.; внучка - ОСОБА_8, 2014 р.н.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач та її малолітня дочка тимчасово не проживали у спірній квартирі з поважних причин.

Однак погодитись з таким висновком суду, колегія суддів не може.

Право власності має абсолютний характер, зміст якого складає правомочність власника володіти, користуватися та розпоряджуватися належним йому майном.

Згідно із ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Цивільним Кодексом України передбачена спеціальна норма для визнання членів сім'ї власника такими, що втратили право користування житловим приміщенням (ч.2 ст. 405 ЦК України), яка підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Згідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є одноосібним власником житлового приміщення, яке знаходиться АДРЕСА_1. В даній квартирі крім позивача зареєстровані також дочка - ОСОБА_4, 1988 р.н.; внучка - ОСОБА_8, 2014 р.н. які не проживають у квартирі з вересня 2013 року, що підтверджується наданими доказами та відповідачами не заперечується. При цьому, між сторонами не було домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

Таким чином, достовірно встановлено відсутність відповідачки та її малолітньої дочки у спірному приміщені понад один рік.

Єдине що заперечують відповідачі - це те, що вони не проживали понад строк, встановлений ч.2 ст.405 ЦК України, з поважних причин.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснено судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Як на поважність причин відсутності у спірному житлі відповідачка ствердила, що і суд першої інстанції взяв до уваги - це те, що в період вагітності та після народження дитини їй була необхідна допомога та належні санітарно-гігієнічні умови проживання, у зв'язку з чим вона проживала у будинку батьків свого чоловіка.

Проте дана причина відсутності у спірному житлі, на думку колегії суддів, не є поважною, оскільки ґрунтується на припущеннях і не підтверджена належними доказами.

Відповідно до норм процесуального права передбачається, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Жодних доказів про поважність причин відсутності у спірному житлі та наявності будь-якої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності відповідачі не надали і судом їх не здобуто.

Крім того, судом встановлено, що позивач хворіє, потребує лікування та витрачає значні кошти на це, що підтверджується письмовими доказами (а.с.24-37). Свою дочку ОСОБА_4 - відповідача по справі, він приписав у свою квартиру саме тому, що вона обіцяла доглядати за ним та надавати допомогу у лікуванні, однак після прописки залишила його проживати одного та не проживала у спірній квартирі.

Колегія суддів констатує, що відповідач будучи відсутньою за місцем реєстрації більше одного року без поважних причин, знаючи про наміри позивача визнати її такою, що втратила право на користування житлом, не вживала будь-яких заходів щодо повернення у належне позивачу житло з метою проживання, не намагалася помиритися з ним.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції з приводу того, що позов в частині позбавлення права на користування житлом малолітньої дитини, порушуються норми матеріального права, які регулюють спеціальний статус права на житло дітей.

Так, відповідно до ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Згідно ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, але у будь-якому разі здійснення батьками своїх прав не може суперечити інтересам дитини (ч.2 ст.155 СК України), яка через вік та об'єм дієздатності не може у повному обсязі самостійно здійснювати свої права, зокрема, щодо обрання місця та умов проживання. Ці права, відповідно до ч.2 ст.14 СК України, здійснюють батьки, опікун чи особи за допомогою батьків чи піклувальника.

Статтею 8 ЗУ "Про охорону дитинства" встановлено, що дитина має право на рівень життя, достатній для її розвитку, та батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Таким чином, саме на батьків покладено обов'язок щодо відповідальності за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Малолітню дочку ОСОБА_4 прописала у спірну квартирі без згоди власника і після прописки вони не проживали у зазначеній квартирі. Сама відповідачка вказала, що проживала з дочкою у батьків чоловіка в належних умовах. А тому, це є підставою, згідно ст.405 ЦК України та ст.167 ЖК України, для визнання їх такими, що втратили право користування спірною квартирою, оскільки місцем проживання дітей до 10 років є місце проживання їхніх батьків.

Суд, першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, тому судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду від 16 січня 2015 скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей Галицької районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 та її малолітню дитину - ОСОБА_8 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартири АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: Р.Й. Матківський

В.Д. Фединяк