Справа № 444/3085/14-ц
Провадження № 2/444/121/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2015 року Жовківський районний суд Львівської області у складі :

головуючого судді Ясиновський Р. Б.,

секретар судового засідання Реміцька І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жовкві Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 в якому просила визнати договір позики від 04 січня 2014 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - недійсним.

В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що 04 січня 2014 року між нею та ОСОБА_2 було підписано договір позики. За умовами вищезгаданого договору позики (п.1; п. 1.1. договору) відповідач ОСОБА_2 зобов'язаний був передати ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 149 000,00 тис. грн. в момент написання нею розписки, проте ОСОБА_2 свого обов'язку не виконав, будь-яких коштів ОСОБА_1 не передав. До моменту пред'явлення ОСОБА_2 до Жовківського районного суду Львівської області позову про повернення суми грошових коштів за договором позики (цивільна справа № 444/2702/14-ц), ОСОБА_1 була переконання, що укладений договір позики немає правових наслідків, оскільки довірившись словам ОСОБА_2, написала розписку про нібито отримання коштів, хоча таких не отримувала ні готівкою, ні будь-яким їх переказом на своє ім'я. Сам факт підписання договору позики позивачка не заперечує. Проте грошових коштів у сумі 149 000,00 тис. грн. які передбачені договором позики, ОСОБА_2 04.01.2014р. ні до, ні після написання розписки їй не передав, оскільки запевнив її, що розписка є лише формальністю, якою він себе перестраховує аби в майбутньому внести вказані у розписці грошові кошти на покриття витрат необхідних для відкриття спільного з її сином ОСОБА_3 продуктового магазину в селі Кунин.

Обставину про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали спільний намір відкрити продуктовий магазин, може підтвердити голова Кунинської сільської ради, оскільки з приводу розміщення магазину на території згаданого села ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до нього зверталися, були на прийомі.

Обставина про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали спільний намір відкрити продуктовий магазин є важливою для правильного вирішення справи, оскільки вона була використана ОСОБА_2, як привід аби ввести ОСОБА_1 в оману щодо істотних умов договору позики, а саме що в момент написання розписки передача їй грошових коштів є необов'язковою.

Чому саме ОСОБА_1 має надати йому розписку, а не її син, відповідач ОСОБА_2 повідомив, що ОСОБА_3 ніде офіційно не працевлаштований, зареєстрованого власного майна немає, а це створює для ОСОБА_2 загрозу неповернення йому внесених у спільний магазин коштів, а тому за переконаннями ОСОБА_2 розписку про нібито отримання коштів повинна написати ОСОБА_1, та як у її власності перебуває житловий будинок по АДРЕСА_1 в місті Жовкві, в якому вона та її син разом із своєю сім'єю проживають. Просив надати йому документи на будинок, проте ОСОБА_1 відмовилась йому їх надати.

Починаючи з січня 2014 року одразу після надання ОСОБА_1 ОСОБА_2 розписки про нібито отримання від нього коштів в сумі 149 000,00 тис. грн. у телефонних розмовах та при зустрічі з її сином ОСОБА_2 завжди знаходив відговори про нібито свою зайнятість та переносив з дня на день, з місяця на другий місяць початок ведення спільних дій по відкриттю продуктового магазину, коштів вказаний у розписці не надавав. Так, тривало до травня 2014 року допоки її син підчас праці на столярному станку не втратив чотири пальці лівої руки. Зараз він є інвалідом, має групу. Враховуючи згадані обставини, починаючи з травня 2014 року ОСОБА_1 та її сину було вже не до відкриття задуманого в селі Кунин продуктового магазину.

Таким чином позивачка вважає, що відповідач вів її в оману, а тому відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

28 листопада 2014 року ОСОБА_1 подано до Жовківського РВ ГУМВС України у Львівській області заяву про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення передбаченого статтею 190 Кримінального кодексу України.

Одразу після звернення позивачки ОСОБА_1 до Жовківського РВ ГУМВСУ у Львівській області із заявою про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення передбаченого ст. 190 Кримінального кодексу України, останній звертався до неї з пропозицією укласти мирову угоду та подати заяву до суду про визнання та затвердження мирової угоди.

За змістом запропонованої мирової угоди позивач ОСОБА_1 04.12.2014 нібито повернула 89 000,00 тис. грн. відповідачу ОСОБА_2 та повинна була визнати пред'явлений ним позов. Проте, ОСОБА_1 на згадану пропозицію ОСОБА_2 не погодилась, оскільки зміст запропонованої мирової угоди не відповідає дійсності, і по своїй суті є лише спробую ОСОБА_2 ввести суд та органи досудового розслідування в оману стосовно обставин справи і таким чином отримати 60 000 тис. грн.

Також, вважає, що на увагу заслуговує факт матеріального становища позивача ОСОБА_1, яка працює на посаді сестри-господині у Жовківській центральній районній лікарні понад 20 років та отримує невисоку заробітну плату, а саме за період грудня 2013 року по листопад 2014 року становить 17675,92 грн.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві, просили позов задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_2 позов заперечив повністю та суду пояснив, що пояснення позивача про нібито непередачу коштів ним позивачці не відповідають дійсності, оскільки свідченням передачі коштів є власне написана власноручно позивачкою боргова розписка про отримання коштів від нього. Крім цього зазначає, що під час підписання договору позики та розписки інших осіб окрім нього та позивачки присутніх не було, інакше б такі були зазначені в розписці. Також пояснив, що дійсно його представником готувалася мирова угода, так як після пред»явлення ним позову про стягнення коштів по розписці відповідачка хотіла повернути частину коштів, однак оскільки такі так і не повернула, то й мирова угода не була підписана, а тому просить в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши фактичні обставини справи суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ст.. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. ст.. 10, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беріть участь у справі, виникає спір.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходить з наступного.

Із договору позики від 04 січня 2014 р. вбачається, що такий було укладено між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник). Згідно данного договору позикодавець передав позичальнику, а позичальник прийняв у власніть 149000 грн. Зазначена сума грошей мала бути повернута до 31.10.2014.р.. Також даним договором засвідчено, що сторонни не приховують обставин, які мають істотні значення для даного договору, не порушено будь-чиїх прав даним договором, договір не укладається під впливом тяжкої обставини, укладення договору відповідає інтересам сторін, волевиявлення сторін є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, даний договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовленні в ньому, сторонни свідчать, що у тексті договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються позики.

Даний договір підписаний сторонами, і позивачка в судовому засіданні підтвердила факт підписання нею даного договору.

Із розписки від 04.01.2014 р. вбачається, що така написана власноручно позивачкою ОСОБА_1, про те, що вона сааме 04.01.2014 р. о 14 год. в приміщенні за адресою АДРЕСА_2 відповідно до договору позики отримала від ОСОБА_2 гроші в сумі 149000 грн.

Дана розписка написана та підписана позивачкою власноручно і позивачка в судовому засіданні підтвердила факт підписання нею даної розписки.

Із заяви ОСОБА_1 від 28.11.2014 р. вбачається, що такою вона звернулася в Жовківський РВ ГУМВСУ у Львівській області із заявою про внесення відомостей, щодо вчинення злочину ОСОБА_2, а саме за ст. 190 КК України.

Із витяту з кримінального провадження № 0001290 вбачається, що такі відомості було внесено в ЄРДР 05.12.2014 р., а саме, що ОСОБА_2 шляхом обману отримав розписку від ОСОБА_1 про передачу їй грошових коштів у сумі 149000 грн., однак грошові кошти на вказану суму ОСОБА_6 не отримувала.

З постанови про закриття кримінального провадження від 24.01.2015 р. вбачається, що кримінальне провадження за ст. 190 ч. 1 КК України за № 0001290 від 05.12.2014р. закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення).

Із тексту мирової угоди долученої до справи вбачається, що така сторонами не підписана.

Із довідки про доходи вбачається, що ОСОБА_1 працює в Жовківській ЦРЛ сестрою-господинею, загальна сума доходу за період з грудня 2013 р. по листопад 2014 р. складає 17675,92 грн.

Із аудіозапису від 06 грудня 2014 р. записанного на ДВД диск Ridata, зробленого відповідачем по справі ОСОБА_2 на телефон, який було досліджено судом, вбачається розмова двох осіб, а саме між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, із наступним змістом, а саме на запитання ОСОБА_2 до ОСОБА_3 чи збираються вони з мамою повертати йому кошти, які він їм позичив, ОСОБА_3 відповів «ну аякже», на запитання коли ОСОБА_3 відповів «так як казали до 31 січня 2015 року, на запитання чи ідуть вони на мирову угоду чи ні, ОСОБА_3 відповів «мама так і я їй кажу вона тіпа і так і щось проти, бо вона того слухає представника ОСОБА_5». В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду пояснив, що дійсно на аудіозаписі чути його голос і що між ним та відповідачем відбулася саме ця розмова і саме цього змісту, однак в такому записі відсутнє продовження розмови оскільки така тривала дещо довший період часу.

Із висновку експерта № 1006 від 22.07.2015 р. вбачається, що особистісна значимість для ОСОБА_1 обставин, за яких була укладена угода позики між нею і ОСОБА_2 лежить в площині психологічної прив»язаності її з сином, під час укладання угоди, досліджуваної судом, ОСОБА_1 у виключному емоційному стані не перебувала, перебувала у стані підвищеної тривожності, властивого для типу емоційного реагування під експертної, здатність ОСОБА_1 усвідомлювати, прогнозувати та усвідомлено приймати рішення і усвідомлено реалізовувати його збережені. На сприйняття ОСОБА_1 досліджуваних судом обставин мали вплив комплекс індивідуально-психологічних ознак (довірливість, надмірна психологічна прив»язаність та емоційна залежність, наївність, тощо).

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 суду пояснив, що до нього одного разу під час футболу в селі підійшов ОСОБА_2 та запитав чи є місця на території села для будівництва магазину і це було приблизно 2 роки назад. Іншої інформації не пригадує, так як це було давно.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 суду пояснив, що він 04.01.2014 р. разом з мамою, позивачкою по справі пішли до ОСОБА_2 з метою, щоб мама написала останньому розписку про те, що вона бере позичку в сумі 149000 грн. Така розписка була необхідна йому, оскільки він планував відкриття спільного бізнесу разом з ОСОБА_2, а саме магазину в одному із сіл Жовківського району, і оскільки він не мав грошей для відкриття магазину, а це приблизно 300000 грн., то відповідач йому запропонував написати розписку про буцімто отримання таких коштів, як гарантія, що він не обдурить в майбутньому відповідача. Так як він не працює, і у нього відсутнє будь-яке майно, то ОСОБА_2 сказав розписку щоб написала мама, так як на неї зареєстрований будинок. Він був присутній під час написання розписки, однак заперечує сам факт передачі коштів в сумі 149000 грн.

Допитана в судовому засіданні позивачка в якості свідка, суду дала пояснення аналогічні поясненням сина, свідка ОСОБА_3, та заперечила факт отримання нею від ОСОБА_2 кошти в сумі 149000 грн..

Суд не надає віри поясненням ОСОБА_3 та ОСОБА_1, так як їх пояснення про неотримання ОСОБА_1 грошових коштів від ОСОБА_2 спростовуються власноручно написаною розпискою ОСОБА_1 про отримання грошей від ОСОБА_2 в сумі 149000 грн., а також аудіо записом на якому зафіксована розмова між відповідачем ОСОБА_2 та свідком ОСОБА_3 з якої вбачається, що сам свідок ОСОБА_3 на запитання ОСОБА_2 чи збираються вони з мамою повертати йому кошти, які він їм позичив, відповів, що так, до 31 січня 2015 року, і сам свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні суду пояснив, що дійсно між ним та відповідачем ОСОБА_2 відбулася розмова із вищезазначеним змістом, а тому суд розцінює такі пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_1, що дані на користь ОСОБА_1 з метою неповернення нею коштів ОСОБА_2.

Крім цього із змісту самого оскаржуваного договору який підписаний сторонами, вбачається, що таким не приховуються обставин, які мають істотні значення для даного договору, не порушують будь-чиїх прав даним договором, договір не укладається під впливом тяжкої обставини, укладення договору відповідає інтересам сторін, волевиявлення сторін є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, даний договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовленні в ньому.

Відповідно до ст.. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.. ст.. 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача, так як позивачем не доведено наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, не здобуто таких доказів і судом.

Таким чином, суд прийшов до переконання, що в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 88, 208, 209 ч. 3, 212-215, 224-229 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики від 04 січня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Львівської області через Жовківський районний суд Львівської області.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя Ясиновський Р. Б.

Повний текст судового рішення виготовлено 04.09.2015 р.