Провадження № 2/127/332/15
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 травня 2015 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Прокопчук А.В.,

при секретарі Поливаній Ю.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Панченка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" про визнання договору купівлі-продажу прав вимоги недійсним та визнання відсутності прав вимоги за договором іпотеки,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ПАТ "Альфа-Банк" про визнання договору купівлі-продажу прав вимоги недійсним та визнання відсутності прав вимоги за договором іпотеки.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 22.01.2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ "Сведбанк" було укладено кредитний договір №0101/0108/71-005, з подальшим внесенням змін та доповнень до нього. Для забезпечення виконання вимог за цим договором між ОСОБА_3 та ВАТ "Сведбанк" 22.01.2008 року також було укладено договір іпотеки №0101/0108/71-005-Z-01, згідно якого предметом іпотеки є належна позивачу, на праві власності, квартира АДРЕСА_1.

В червні 2014 року позивачу надійшла вимога від ПАТ "Альфа-Банк" про досудове врегулювання спору, в якій зазначалося прострочення виконання зобов'язань; вимога про дострокове повернення кредиту, сплати нарахованих процентів за користування кредитом і шатрафних санкцій, а також про те, що ПАТ "Альфа-Банк" набув право вимоги за Кредитним договором. Не погоджуючись із досудовою вимогою, позивачем було надіслано заперечення. ОСОБА_3 вважає, що з правочину укладеного між ВАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк", не випливає факт набуття права вимоги ПАТ "Альфа-Банк" за кредитним договором.

До початку розгляду справи по суті представником позивача було повторно подано заяву про зміну предмета позову, яка мотивована тим, що сам факт існування договору купівлі-продажу прав вимоги, ще не свідчить про те, чи був кредитний договір ОСОБА_3 об'єктом домовленостей, та чи відбулось реальне виконання договору та відступлення права вимоги у правовідносинах з ОСОБА_4, шляхом передачі правочинів з яких вони виникли. Також в заяві зазначив третю особу без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ПАТ "Дельта Банк", однак з клопотанням про залучення до суду не звернувся.

У зв'язку з вищевикладеним, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить визнати договір купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012р., укладений між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа-Банк" нікчемним в частині віступлення прав вимоги на користь ПАТ "Альфа-Банк" за кредитним договором № 0101/0108/71-005 від 22.01.2008 року, укладеним між ОСОБА_3 та ВАТ "Сведбанк"; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та визнати, що у ПАТ "Альфа-Банк" відсутнє право вимоги за кредитним договором № 0101/0108/71-005 та за договором іпотеки №0101/0108/71-005-Z-01, укладеними між ОСОБА_3 та ВАТ "Сведбанк", а також стягнути судові витрати з ПАТ "Альфа-Банк".

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та заяві про зміну предмету позову від 21.04.2015 року. Просив позовну заяву та заяву про зміну предмета позову задовольнити.

Представник відповідача ПАТ "Альфа-Банк" - Панченко Д.В. позов не визнав, надав заперечення та пояснив, що всі необхідні умови договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 року були дотримані, згідно чинного законодавства та боржник про вищевказане, був повідомлений належним чином. Просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3

Вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Панченка Д.В., дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання правочину недійсним.

Судом встановлено, що 22.01.2008 року між ВАТ "Сведбанк" та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0101/0108/71-005, відповідно до умов якого позивач отримав кредит для придбання квартири у розмірі 49300,00 дол. США, на строк по 20.01.2038р. включно, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5% річних (а.с. 4).

Згідно п. 1.1. кредитного договору, позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором.

В забезпечення кредитних зобов'язань між ВАТ "Сведбанк" та ОСОБА_3 22.01.2008р. укладено Іпотечний договір №0101/0108/71-005-Z-01, згідно якого іпотекодавець передав в іпотеку Іпотекодержателю належне йому на праві власності майно, а саме: двокімнатну квартиру за АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Також судом встановлено, що 15.06.2012 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа-Банк" укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого продавець продав (відступив), а покупець купив права вимоги сплативши Загальну Купівельну ціну (а.с.63-69).

Відповідно до акту приймання-передачі прав вимоги до Договору купівлі-продажу Прав вимоги від 15.06.2012 року, суд вбачає, що право вимоги за кредитним та іпотечним договорами ОСОБА_3 у повному обсязі перейшло від ПАТ "Дельта Банк" до Нового кредитора, згідно з умовами договору (а.с. 62, 70).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1, ч.3, ч.5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати договір купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012р., нікчемним, не будучи його стороною, зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним Договір купівлі-продажу прав вимоги порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Як роз'яснив Верховний Суд України в п.26 Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Як вбачається з матеріалів справи позивач не є стороною правочину - Договору купівлі-продажу прав вимоги, який він просить визнати нікчемним.

Посилання позивача на те, що до відповідача не перейшло право вимоги за кредитним договором, тому в нього відсутні цивільні права кредитора визначені в кредитному договорі є неправомірними та не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Договір купівлі-продажу права вимоги та Акт прийому-передачі прав вимоги відповідає вимогам вищевказаної статті, а саме він вчинений в письмовій формі та нотаріально посвідчений.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема розділу 1 Визначення термінів та тлумачень до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012р. визначено, що "Права вимоги" - означає всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) продавця у якості кредитора до позичальників за кредитними договорами, а також всі права вимоги продавця до осіб які надали забезпечення, за договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні продавцю, щодо виконання позичальниками та/або особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов'язків за кредитними договорами та договорами забезпечення.

Відповідно до ч 1. ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Матеріалами справи встановлено, що договір купівлі-продажу прав вимог від 15.06.2012 року, укладений з дотриманням всіх вимог чинного законодавства, а також він є нотаріально посвідченим, відповідно як це вимагає закон - правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Суд звертає увагу на те, що боржник ОСОБА_3 був належним чином повідомлений про зміну кредитора та іпотекодержателя, що підтверджується повідомлення про відступлення № 40882-23-б/б від 18.06.2012 року (а.с. 9) та вимогою про досудове врегулювання спору за вих. № 000142 від 11.06.2014 року (а.с. 6).

Отже, звернення до суду має бути пов'язане із необхідністю захисту порушених або оспорюваних прав чи охоронюваних законом інтересів позивача і, відповідно, задоволення позовних вимог можливе у разі, якщо суд встановить порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що будь-яких змін зобов'язань позивача за договорами не відбулося.

Із обставин цієї справи не вбачається порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача правочином щодо визнання договору купівлі-продажу прав вимоги нікчемним, стороною якого позивач не є, оскільки позивач не зазначив чим порушуються саме його права.

Крім того, відповідно до положень ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Як вбачається зі змісту п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", особа, яке не є стороною договору, не може заявляти вимогу про визнання правочину недійним та застосування наслідків недійсності правочину.

Крім того, відповідно до п.10 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Оскільки позивач на момент вчинення спірного правочину не був стороною даного договору, тому він не вправі просити суд про застосування наслідків недійсності правочину.

Також, суд звертає увагу на те, що вимога ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та визнання, що у ПАТ "Альфа-Банк" відсутнє право вимоги за кредитним договором № 0101/0108/71-005 та за договором іпотеки №0101/0108/71-005-Z-01 є похідною від вимоги про визнання договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012р. нікчемним в частині віступлення прав вимоги на користь ПАТ "Альфа-Банк" за кредитним договором № 0101/0108/71-005 та за договором іпотеки №0101/0108/71-005-Z-01, тому вона не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_3 до ПАТ "Альфа-Банк" про визнання договору купівлі-продажу прав вимоги недійсним та визнання відсутності прав вимоги за кредитним договором, договором іпотеки не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 202, 203, 207, 215, 216, 512, 513, 514, 516, 629 ЦК України, п.п. 10, 26 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", ст.ст. 10, 57-60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" про визнання договору купівлі-продажу прав вимоги недійсним та визнання відсутності прав вимоги за договором іпотеки - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: