УХВАЛА

іменем україни

9 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ЧерненкоВ.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення суми боргу за договором позики, процентів за користування позикою та трьох відсотків річних; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання договору позики та додаткового договору до договору позики недійсними, визнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя та додаткового договору до договору про задоволення вимог іпотекодержателя припиненими за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, поданою представником - ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2015 року, та за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_8, на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 26 серпня 2008 року між ним та ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого позичальникам надано грошові кошти у розмірі 54 тис. доларів США до 26 серпня 2009 року, які вони зобов'язались повертати відповідно до додатку у порядку та строки, визначені цим договором, з розстроченням одинадцятьма платежами, а саме по 1 тис. доларів США не пізніше 26 числа кожного місяця та здійснити остаточне повернення позичених коштів не пізніше 28 серпня 2009 року в сумі 43 тис. доларів США, проте повернули йому лише 12 тис. доларів США з порушенням порядку та строків повернення боргу. 28 серпня 2009 року, коли настав остаточний строк повернення коштів, відповідачі попросили розстрочити повернення боргу ще на один рік та позичили додатково ще 12 тис. доларів США, і між ними було укладено додатковий договір до указаного договору позики та збільшено суму боргу до 66 тис. доларів США, проте позичальники не виконали умов зазначених договорів й борг не повернули.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів залишок неповернутої відповідачами частини позичених коштів в сумі еквівалентній 48 тис. доларів США, проценти за користування позиченими коштами у сумі еквівалентній 21 417 доларів США та три проценти річних від простроченої поверненням суми богу в сумі еквівалентній 4 227 доларам США.

У грудні 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись з зустрічним позовом, посилаючись на те, що указані договори було укладено з порушенням вимог закону, оскільки відповідач не мав відповідної ліцензії на укладення спірних договорів з використанням іноземної валюти, та в силу п. 6 ст. 4, п. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», який підлягає застосуванню до правовідносин сторін, надання позики зі сплатою процентів особами, які не є фінансовими установами або суб'єктом підприємницької діяльності, не допускається, тому просили визнати їх недійсними. Також просили визнати договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 серпня 2008 року та додатковий договір до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 28 серпня 2009 року, які було укладено між ними на забезпечення виконання умов договору позики, укладеного з порушенням вимог закону, предметом якого є була квартира АДРЕСА_1, яка є їхньою власністю, припиненими.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсним договір позики від 26 серпня 2008 року. Визнано недійсним додатковий договір до договору позики від 28 серпня 2009 року. Визнано припиненим договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 серпня 2008 року. Визнано припиненим додатковий договір до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 28 серпня 2009 року.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 1 600 704 грн 62 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовлено.

У березні 2015 року ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_8 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, у якій просив стягнути з відповідачів на його користь передбачену умовами договору позики неустойку у розмірі 850 500 тис. грн за період з 8 квітня 2010 року по 5 серпня 2013 року.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2015 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_8, про ухвалення додаткового рішення у справі відмовлено.

У касаційних скаргах, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в особі представника - ОСОБА_7, просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції; ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_8, просить скасувати ухвалу апеляційного суду від 12 травня 2015 року та передати справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення.

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірний договір позики та додатковий договір до нього укладені з порушенням вимог закону, оскільки відповідач не мав відповідної ліцензії на укладення спірних договорів з використанням іноземної валюти та надання фінансових послуг та в силу п. 6 ст. 4, п. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», який підлягає застосуванню до правовідносин сторін, надання позики зі сплатою процентів особами, які не є фінансовими установами або суб'єктом підприємницької діяльності, не допускається. При цьому вважав договір про задоволення вимог іпотекодержателя та додатковий договір до нього, які були укладені на забезпечення виконання умов незаконного договору позики, припиненими.

Скасовуючи рішення місцевого суду та частково задовольняючи первісний позов і відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд виходив із того, що спірні договори укладені з дотриманням вимог ЦК України щодо правочинів у формі встановленій законом, відповідали внутрішній волі сторін і були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а відповідачі порушили взяті на себе зобов'язання за договором позики, не повернули борг у строки та у порядку, визначеному договорами, який підлягає стягненню з них у солідарному порядку.

Відмовляючи в ухваленні додаткового рішення, апеляційний суд виходив із того, що під час розгляду справи в апеляційному суді ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_8, надано розрахунок заборгованості відповідачів перед позивачем станом на 10 березня 2015 року, який розцінено судом апеляційної інстанції як уточнення позовних вимог. При цьому у вказаному розрахунку вимоги про стягнення неустойки не ставились. Отже, ураховуючи наведене та те, що рішенням апеляційного суду в іншій частині позовних вимог відмовлено, підстави для ухвалення додаткового рішення відсутні.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду у частині вирішення первісного позову не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 не відповідають.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого позичальникам надано грошові кошти у розмірі 54 тис. доларів США до 26 серпня 2009 року, які вони зобов'язались повертати відповідно до додатку у порядку та строки, визначені цим договором, з розстроченням одинадцятьма платежами, а саме по 1 тис. доларів США не пізніше 26 числа кожного місяця та здійснити остаточне повернення позичених коштів не пізніше 28 серпня 2009 року в сумі 43 тис. доларів США. Проте повернули лише 12 тис. доларів США.

На забезпечення виконання умов указаного договору позики 26 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було укладено нотаріально посвідчений договір про задоволення вимог іпотекодержателя предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка є власністю останніх.

28 серпня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було укладено додатковий нотаріально посвідчений договір до указаного договору позики, відповідно до умов якого позичальникам додатково надано ще 12 тис. доларів США та збільшено суму боргу до 66 тис. доларів США.

28 серпня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було укладено нотаріально посвідчений додатковий договір до указаного договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідачі не виконали зобов'язання за указаними договорами позики, повернули лише 18 тис. доларів США.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.

Згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобов'язання спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремо частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони право на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, оскільки за умовами договору повернення боргу повинно здійснюватись позичальниками частинами щомісячно не пізніше 26 числа кожного місяця, початок позовної даності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116 цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-215, 315 ЦПК України зазначене не врахував, не звернув уваги, що згідно з умовами договору позики позичальники зобов'язані здійснювати повернення боргу частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення позики та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення боргу та процентів за користування ним, не перевірив доводів відповідачів про звернення позивача з позовними вимогами після спливу строку позовної давності, у рішенні не навів мотивів відхилення цих доводів.

Оскільки умовами договору (графіком погашення боргу) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а, відтак, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Перший платіж за договором мав бути сплачений до 26 вересня 2008 року, з позовом позивач звернувся у серпні 2013 року, зазначивши у позові про сплату позичальниками за договором позики лише 12 тис. доларів США, не вказавши, з якого часу позичальниками став порушуватись графік погашення щомісячних платежів. Також апеляційний суд не перевірив порядок нарахування неустойки, в судовому рішенні про стягнення заборгованості у порушення ст. 215 ЦПК України всі складові цієї заборгованості не визначив.

За таких обставин рішення апеляційного суду у частині позовних вимог ОСОБА_3 не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон) встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії та регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам.

У Законі зазначено, що його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

У частинах 1, 2 ст. 2 Закону, які визначають сферу його дії, вказано, що він регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з наданням фінансових послуг.

Фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності.

Визначення фінансових установ дано у п. 1 ст. 1 Закону.

У п. 7 ст. 1 Закону наведено вичерпний перелік суб'єктів, на яких поширюється дія цього закону. Це - учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг. При цьому закон розповсюджує свою дію не на усі юридичні особи, а лише на ті, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг.

В ч. 4 ст. 5 Закону вказано, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Визначення фінансової послуги наведено у п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону як операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Перелік видів фінансових послуг міститься у ст. 4 Закону, до яких, зокрема, належать надання коштів у позику та надання поручительства.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що сфера дії закону за суб'єктним складом учасників є обмеженою і не поширюється на: по-перше, юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; по-друге, фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Позивач ОСОБА_3 за своїм правовим статусом не відноситься ні до юридичних осіб, ні до суб'єктів підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України, а відтак відсутні підстави застосування положень цього закону до спірних правовідносин.

У свою чергу поняття «фінансова послуга» не пов'язане лише із фінансовими установами.

Аналіз норм чинного законодавства (зокрема пп. 6, 7 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. ст. 553, 1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительство) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

ЯкщоЗакон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» регулює відносини лише за участю учасників ринків фінансових послуг, то регулювання відносин між фізичними особами, зокрема щодо договорів позики, поруки регулюються нормами ЦК України (ст. ст. 553 -559, 1046 - 1053 ).

Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Таким чином, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 - 1048 ЦК України.

До зазначеного висновку слід дійти і з урахуванням дії темпоральних правил (принцип дії закону у часі), виходячи з яких у випадку колізії законів (суперечність один одному двох або більше чинних нормативних актів, прийнятих стосовно одного і того ж питання) застосовується акт, виданий пізніше, як у випадку, коли про скасування старих норм прямо зазначено у новому законі, так і у випадку, коли таких застережень у новому законі немає.

Враховуючи, що ОСОБА_3 не відноситься до суб'єктів, на яких поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (не є учасником ринку фінансових послуг) спір має вирішуватися на підставі норм ЦК України (ст. ст. 1046-1048).

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-48 цс 12 від 30 травня 2012 року та № 6-79 цс 12 від 18 липня 2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Разом із тим, колегія не може погодитись з ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2015 року щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення у справі.

Відповідно ч. 2 ст. 31 ЦПК України, крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

За положеннями ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як у суді першої інстанції, так і у апеляційному суді позивач крім неповернутої частини боргу, процентів за користування позикою і трьох процентів річних, також просив стягнути з відповідача передбачену умовами договору позики неустойку за весь час прострочення відповідачами основного зобов'язання у розмірі 850 тис. грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і надавали пояснення, не ухвалено рішення.

За змістом абз. 1, 3 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ст. 220 ЦПК України і не може змінити по суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.

Тобто додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ст. 220 ЦПК України, і не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтовуючи заяву про ухвалення у справі додаткового рішення, позивач посилався на те, що у суді першої інстанції ні він, ні його представник не подавали жодних заяв і не заявляли усних клопотань про уточнення позовних вимог щодо стягнення неустойки, зменшення цієї вимоги чи відмову від неї. Тобто ці вимоги були, вони досліджені, по них надавались докази і пояснення.

Апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не дослідив наявність умов та підстав для ухвалення додаткового рішення суду, та фактично безпідставно припустив, що представник позивача відмовився від позовної вимоги про стягнення неустойки, надавши розрахунок заборгованості відповідачів.

Колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення апеляційного суду в частині вирішення зустрічного позову.

Апеляційний суд, відмовляючи ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у задоволенні його зустрічних вимог, вірно зазначив, що їхволевиявлення при укладенні спірних договорів було вільним, відповідало їх внутрішній волі і вони усвідомлювали умови договорів, на яких вони укладалися. При цьому правильно виходив із того, що ОСОБА_3 не відноситься до суб'єктів, на яких поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (не є учасником ринку фінансових послуг) і спір правильно вирішений на підставі норм ЦК України (ст. ст. 1046-1048).

Під час розгляду справи у цій частині зустрічних позовних вимог судами не було порушено норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи є необґрунтованими та правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, подану представником - ОСОБА_7, таОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_8, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2015 рокув частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення суми боргу за договором позики, процентів за користування позикою та трьох відсотків річних та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2015 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення у справі скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко