У Х В А Л А

26 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів:Лященко Н.П.,
Гуменюка В.І.,
Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до фермерського господарства «Ніка», третя особа - Головне управління Держземагенства України у Кіровоградській області, про визнання договору оренди землі недійсним та за зустрічним позовом фермерського господарства «Ніка» до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до фермерського господарства «Ніка» (далі - ФГ «Ніка») про визнання договору оренди землі недійсним.

Зазначав, що на підставі договору оренди землі від 28 лютого 2014 року, укладеного з Головним управлінням Держземагенства у Кіровоградській області, він користується земельною ділянкою площею 110 га ріллі, розташованою на території Володимирівської сільської ради Знам»янського району Кіровоградської області (за межами населеного пункту) для ведення фермерського господарства.

ФГ «Ніка» оспорює його право оренди, посилаючись на те, що воно є належним орендарем вказаної земельної ділянки на підставі договору оренди землі від 18 січня 2005 року, укладеного між Знам'янською районною державною адміністрацією та ФГ «Ніка».

Договір оренди землі від 18 січня 2005 року не містить таких істотних умов, передбачених законом, як строк його дії, а також кадастрового плану земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів та акту визначення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості). Крім того, оспорюваний договір оренди не пройшов державну реєстрацію.

Вважав, що ФГ «Ніка» самовільно займає належну йому на праві оренди земельну ділянку, а договір оренди землі є недійсним.

У серпні 2014 року ФГ «Ніка» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Зазначало, що ОСОБА_4 не набув права користування спірною земельною ділянкою, оскільки договір оренди землі від 28 лютого 2014 року не містить відомостей щодо затвердженої грошової оцінки землі, а тому є неукладеним. З квітня 2014 року ОСОБА_4 чинить перешкоди у користуванні земельною ділянкою та у здійсненні господарської діяльності ФГ «Ніка».

Рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 серпня 2014 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 27 листопада 2014 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовів з інших підстав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 27 листопада 2014 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2015 року ОСОБА_4 порушує питання про скасування ухвалених у справі рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій та залишення в силі рішення суду першої інстанції, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме: статей 15, 16, 210 та 640 ЦК України, статті 125 ЗК України, статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі».

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 листопада 2013 року та від 19 листопада 2014 року.

ОСОБА_4 указує на те, що правові висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про застосування зазначених норм матеріального права не є однаковими з висновками, зробленими судом касаційної інстанції в наданих для прикладу судових рішеннях, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Проте надане заявником як приклад неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 листопада 2013 року не може бути зразком неоднакового застосування, оскільки суд касаційної інстанції у справі, ухвала в якій надана як приклад, скасував рішення суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог апеляційний суд, з висновком якого погодився і суд касаційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не є стороною договору оренди від 18 січня 2005 року, відтак не може ставити питання про визнання його недійсним, а обраний позивачем спосіб захисту порушеного чи невизнаного права позивача не відповідає вимогам статті 16 ЦК України.

Разом з тим у справі, ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року в якій надана заявником для порівняння, судом встановлено, що право оренди земельної ділянки у відповідача виникло 7 вересня 2010 року після державної реєстрації договору оренди, але вже після смерті орендодавця, а тому права та обов'язки за договором оренди до спадкової маси не увійшли, а набувач на підставі статті 1213 ЦК України зобов'язаний повернути безпідставно набуте майно в натурі.

Отже, у справі, про перегляд якої подано заяву, та у справі, на рішення в якій посилається заявник в її обґрунтування, наявні різні фактичні обставини, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції вказаних у заяві норм матеріального права.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до фермерського господарства «Ніка», третя особа - Головне управління Держземагенства України у Кіровоградській області, про визнання договору оренди землі недійсним та за зустрічним позовом фермерського господарства «Ніка» до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Судді:Н.П. Лященко
В.І. Гуменюк
В.М. Сімоненко