Ухвала

іменем україни

4 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

Коротуна В.М., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5, до Стрижавської селищної ради Вінницького району, ОСОБА_6, треті особи без самостійних вимог: Вінницький регіональний державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву, Орган опіки і піклування Вінницької районної державної адміністрації, ОСОБА_7, про визнання незаконним та скасування рішення Виконкому Стрижавської селищної ради, скасування свідоцтва про право власності; за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5, до Стрижавської селищної ради Вінницького району, ОСОБА_6, Вінницького регіонального державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання права власності на житло, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 22 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5, звернулась до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що прийняттям рішення від 22 липня 2004 року та видачею свідоцтва про право власності від

29 липня 2004 року на ім'я лише ОСОБА_6, Стрижавська селищна рада порушила її права та інтереси, а також інтереси неповнолітніх дітей, оскільки квартира АДРЕСА_1 була набута відповідачем в період шлюбу із позивачкою, а тому вона та діти мають право на частку квартири.

Просила суд скасувати рішення Стрижавської селищної ради Вінницького району № 210 від 22 липня 2004 року, свідоцтво

№ 80 від 29 липня 2004 року про право власності на квартиру АДРЕСА_1

У травні 2013 року ОСОБА_3 доповнила свій позов, в якому просила суд поновити строк для звернення до суду, ухвалити рішення, яким в частині 3/4 часток визнати недійсним свідоцтво № 80 від 29 липня 2004 року про право власності на вказану квартиру та визнати право власності на

3/4 частки квартири за нею та ОСОБА_4, ОСОБА_5

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від

12 червня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_3 пропущений строк для звернення до суду з позовними вимогами.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в смт Стрижавка Вінницького району Вінницької області зі сплатою ОСОБА_3 половини залишку боргових зобов'язань по кредитній угоді, що укладена між Вінницьким регіональним відділенням державного фонду сприяння молодіжного житлового будівництва та ОСОБА_6 від 28 липня

2003 року № 19/03.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 22 серпня

2014 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині зобов'язання ОСОБА_3 сплачувати половини залишку боргових зобов'язань за кредитною угодою від 28 липня 2003 року № 19/03.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 і ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 лютого 2001 року, який було між ними розірвано рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 20 травня 2009 року.

Від шлюбу вказані сторони мають спільну неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

28 липня 2003 року між ОСОБА_6 та Вінницьким регіональним відділенням державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву було укладено кредитну угоду № 19/03 про надання пільгового довгострокового державного кредиту на будівництво житла загальною площею 69,18 кв.м для своєї сім'ї у складі чотирьох осіб, строком на 30 років від дати укладення угоди.

Рішенням виконкому Стрижавської селищної ради від 22 липня

2004 року №210 вирішено, зокрема, оформити за ОСОБА_6 право приватної власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2.

29 липня 2004 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності № 80 на вищевказану квартиру.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи

№ 1688/1689/13-21 від 31 березня 2014 року ринкова вартість

спірної квартири станом на час проведення дослідження складає

425 420 грн (а.с. 2-18, том 2).

Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, відповідно до ст. 68 СК України.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Частиною 3 статті 368 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 370 Цивільного кодексу України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Із роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в пунктах

23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання ОСОБА_3 сплачувати половину залишку боргових зобов'язань за кредитною угодою від 28 липня 2003 року № 19/03, апеляційний суд обґрунтовано посилався на те, що позивачем такі позовні вимоги не були заявлені і суд першої інстанції, розглядаючи спір в цій частині, в порушення ст. 11 ЦПК України, вийшов за їх межі.

Задовольняючи частково позовні вимоги про поділ квартири

№ 17, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірна квартира була придбана сторонами в період перебування їх у зареєстрованому шлюбі, тому частки сторін у праві спільної сумісної власності є рівними, тобто по

1/2 ідеальній частці кожному, а також правильно посилався на відсутність підстав для задоволення позовних вимог про скасування рішення Стрижавської селищної ради Вінницького району від 22 липня 2004 року

№ 210 та свідоцтва від 29 липня 2004 року № 80 про право власності на квартиру № 17.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Встановлено й вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції, та не дають підстав для висновку, що судом першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, отже колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 22 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов В.М. Коротун І.К. Парінова С.П. Штелик