У х в а л а

26 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів:Сеніна Ю.Л., Романюка Я.М.,Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень в справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євростиль», товариства з обмеженою відповідальністю «Комунальник», виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а:

29 квітня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеною заявою про перегляд судових рішень.

У заяві ОСОБА_4 зазначає, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 4 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року, у задоволенні його позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вищезазначені судові рішення на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, зокрема пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 наводить постанови Вищого господарського суду України від 5 серпня 2010 року та від 17 серпня 2010 року.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У справі, рішення касаційного суду в якій просить переглянути заявник, судами було встановлено, що наказом Фонду державного майна України від 31 січня 1994 року був затверджений «План приватизації Київського державного заводу верстатів-автоматів та Київського державного підприємства по виробництву товарів народного споживання», до якого було включено спірний гуртожиток. 5 березня 1996 року Фонд державного майна України передав у власність ВАТ «Веркон» майно, до складу якого увійшов спірний гуртожиток.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що гуртожиток, в якому мешкали позивачі, перебував у приватній власності ПАТ «Веркон», а не в державній чи комунальній власності, тому позивачі не мали права на приватизацію його житлових приміщень. На час укладання оспорюваних договорів між

ВАТ «Веркон» та ТОВ «ВК «Комунальник» (9 жовтня 2007 року), дія

пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» на спірні правовідносини не розповсюджувалася, оскільки Закон набув чинності 1 січня 2009 року.

У наданих для порівняння постановах Вищого господарського суду України від 5 серпня 2010 року та від 17 серпня 2010 року суд касаційної інстанції виходив із того, що спірний гуртожиток підпадає під дію установленого мораторію на відчуження, оскільки його збудовано за рахунок державних коштів, а також він увійшов до статутного фонду

ВАТ «Машинобудівний завод «Тиса», створеного в процесі корпоратизації державного підприємства машинобудівний завод «Тиса».

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, яке переглядається, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євростиль», товариства з обмеженою відповідальністю «Комунальник», виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та зобов'язання вчинити дії за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Святошинського районного суду м. Києва від 4 листопада 2014 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Л. Сенін
Я.М. Романюк
Н.П. Лященко