УХВАЛА

іменем україни

9 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ЧерненкоВ.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні за касаційною скаргою ОСОБА_4 на додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 9 липня 2015 року й ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 15 жовтня 2010 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від якого мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З серпня 2014 року вони припинили подружні стосунки та проживають окремо. Зазначав, що син залишився проживати з відповідачкою, яка перешкоджає йому у спілкуванні з сином та участі у його вихованні.

Позивач просив, з урахуванням уточнених позовних вимог, зобов'язати відповідачку не чинити йому перешкод у вихованні та спілкуванні з сином та визначити графік його побачень з дитиною.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 травня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_3 у спілкуванні з сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та участі у його вихованні у встановлений день та час. Визначено ОСОБА_3 порядок участі у вихованні та спілкуванні з сином - ОСОБА_5: перша та третя субота кожного місяця з 9 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. та друга та четверта неділя кожного місяця з 9 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв.

У червні 2015 року ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_6, звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення.

Додатковим рішенням Комінтернівського районного суду від 9 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 вересня 2015 року, визначено ОСОБА_3 наступний порядок участі у вихованні та спілкуванні з сином - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1: перша та третя субота кожного місяця з 9 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. та друга та четверта неділя кожного місяця з 9 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. за місцем проживання ОСОБА_3

У касаційній скарзі ОСОБА_4., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати додаткове рішення районного суду й ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні вимог ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із того, що позивачем доведено наявність перешкод, які йому чинить відповідачка у спілкуванні та вихованні малолітнього сина, тому є підстави для усунення таких перешкод шляхом встановлення порядку участі батька у вихованні дитини та визначення порядку спілкування згідно з висновком Департаменту праці та соціальної політики Управління служб у справах дітей Харківської міської ради.

Додатковим рішенням було визначено місце спілкування батька з сином за місцем проживання позивача. При цьому суд виходив із того, що ці вимоги не були вирішені при ухваленні основного рішення.

Апеляційний суд погодився з підставою та мотивами ухвалення додаткового рішення суду.

Проте погодитись з такими висновками судів не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону додаткове рішення суду та ухвала апеляційного суду не відповідають.

Судом встановлено, що з 15 жовтня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З серпня 2014 року вони припинили подружні стосунки та проживають окремо. ОСОБА_4 чинить ОСОБА_3 перешкоди у спілкуванні та вихованні малолітнього сина.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом.

На батьків, котрі проживають окремо, покладено обов'язок брати участь у вихованні дитини і мають право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитини, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ст. 157 СК України).

Відповідно до чч. 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Разом з тим орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, чч. 7.8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і надавали пояснення, не ухвалено рішення.

За змістом абз. 1, 3 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ст. 220 ЦПК України і не може змінити по суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.

Тобто додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ст. 220 ЦПК України, і не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Комінтернівський районний суд м. Харкова у порушення вказаних процесуальних норм 9 липня 2015 року ухвалив додаткове рішення, яке було залишене без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 вересня 2015 року, яким змінив суть основного рішення, встановивши інший ніж в основному рішенні, порядок участі позивача у вихованні та спілкуванні з сином за місцем проживання позивача усупереч вимогам ст. 19 СК України за відсутності такого висновку органом опіки і піклування та без дослідження й урахування обставин щодо поведінки батька, на яку звертала увагу відповідачка, та яка не була предметом обговорення Департаменту праці та соціальної політики Управління служб у справах дітей Харківської міської ради, а також інших обставин, що мають істотне значення в інтересах дитини.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову та доводи апеляційної скарги, відповідачка посилалась на те, що до органу опіки і піклування з заявою про визначення місця спілкування з дитиною за місцем проживання позивача останній не звертався, був присутній на засіданні комісії та погодився з висновками Департаменту праці та соціальної політики Управління служб у справах дітей Харківської міської ради з запропонованим порядком його спілкування з сином. При цьому звертала увагу на неправомірну та неадекватну поведінку позивача з сином, заподіяння сину тілесних ушкоджень, та наявності порушеного кримінального провадження відносно позивача за указані неправомірні дії.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 220, 315 ЦПК України суди на зазначені положення закону уваги не звернули; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірили; не дослідили наявність умов та підстав для ухвалення додаткового рішення суду.

Ураховуючи, що судами не встановлені фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судові рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 9 липня 2015 року й ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко