У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,Маляренка А.В.,Юровської Г.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до відкритого акціонерного товариства «Рівнельон» про визнання права власності, за касаційною скаргою заступника прокурора Рівненської області на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 травня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 14 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом, на обґрунтування якого вказав, що відповідно до умов договору купівлі-продажу від 28 травня 2008 року відкрите акціонерне товариство «Рівнельон» (далі − ВАТ «Рівнельон») передало ОСОБА_6 у власність цілісний майновий комплекс, вичерпний перелік майна якого був передбачений договором. До складу цілісного майнового комплексу, який прийняв у власність ОСОБА_6, як невід'ємні частини договору увійшли і спірні протирадіаційні сховища, які не були передбачені у договорі, однак зазначені у додатку до договору.

З урахуванням наведеного просив визнати за ним право власності на протирадіаційні сховища: ІТМ-1 - площею 1 164,6 кв. м; ІТМ-2 - площею 1 151,8 кв. м; ІТМ-3 - площею 1 110,6 кв. м.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 травня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 14 листопада 2014 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на протирадіаційне сховище (ІТМ-1) площею 1164,6 кв. м , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на протирадіаційне сховище (ІТМ-2) площею 1151,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на протирадіаційне сховище (ІТМ-3) площею 1110,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі заступника прокурора Рівненської області просить скасувати судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позов, суди керувалися тим, що відповідно до договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 28 травня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого у реєстрі за № 3447, ВАТ «Рівнельон» передало, а ОСОБА_6 прийняв у власність цілісний майновий комплекс, до складу якого згідно з переліком майна, що входить до цілісного майнового комплексу ВАТ «Рівнельон» та який є невід'ємною частиною договору, увійшли ІТМ-1, ІТМ-2, ІТМ-3.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки вони зроблені при неповному з'ясуванні обставин справи та з порушенням норм процесуального та матеріального закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак висновки судів не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 28 травня 2008 року ВАТ «Рівнельон» передало ОСОБА_6 у власність цілісний майновий комплекс, вичерпний перелік майна якого був передбачений договором (а. с. 6−14).

Згідно з технічним паспортом № 64030 ІТМ-1 - протирадіаційне сховище площею 1 164,6 кв. м (а. с. 18−23).

Згідно з технічним паспортом № 64031 ІТМ-2 - протирадіаційне сховище площею 1 151,8 кв. м (а. с. 24−30).

Згідно з технічним паспортом № 64032 ІТМ-3 - протирадіаційне сховище площею 1 110,6 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 31−36).

Отже, спірні протирадіаційні сховища є самостійними об'єктами права власності.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п. «в» ч. 2 ст. 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження захисних споруд цивільної оборони» приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, у тому числі протирадіаційні споруди.

Згідно з пунктом 2 Порядку використання захисних споруд цивільного захисту (цивільної оборони) для господарських, культурних та побутових потреб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2009 року № 253 (далі − Порядок № 253), протирадіаційним укриттям визнається негерметична захисна споруда, яка забезпечує захист людей від негативного впливу іонізуючого випромінювання у разі радіоактивного забруднення місцевості.

Відповідно до ч. 3 п. 25 Порядку № 253, у разі приватизації (корпоратизації) державних підприємств захисні споруди виключаються з переліку майна підприємства, що підлягає приватизації (корпоратизації), і передаються в установленому порядку його правонаступникові на відповідальне зберігання.

Разом з тим суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що спірні протирадіаційні сховища не зазначені в договорі купівлі-продажу від 28 травня 2008 року, не врахувавши, що згідно з технічними паспортами протирадіаційні сховища існують як самостійні об'єкти права власності, а тому у позивача не могло виникнути права власності на вказаний об'єкт нерухомого майна, оскільки цей об'єкт не підлягав приватизації.

Крім того, суд першої інстанції задовольняючи позов ОСОБА_6 не врахував, що право власності на спірні протирадіаційні сховища не може бути визнано на підставі ст. 392 ЦК України з огляду на те, що за рішенням суду право власності не визнається, оскільки законом встановлений певний порядок набуття у власність нерухомого майна.

Враховуючи зазначене, ухвалені судові рішення не можуть залишатися в силі, допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Рівненської області частково задовольнити.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 травня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 14 листопада 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур А.В. Маляренко Г.В. Юровська