АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 676/300/15-ц
Провадження № 22-ц/792/807/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого-судді Ярмолюка О.І.,

суддів Власенка О.В., Федорової Н.О.,

при секретарі Шевчук Ю.Г.,

з участю позивачки ОСОБА_1,

її представника ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільно нажитого майна за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 березня 2015 року,

встановила:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільно нажитого майна.

ОСОБА_1 зазначила, що з 1993 року вона проживала з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вела з ним спільне господарство. У цей період на відведеній ОСОБА_4 земельній ділянці по АДРЕСА_1, сторони за рахунок спільної праці та спільних коштів побудували житловий будинок з господарськими будівлями. Починаючи з жовтня 1994 року вони стали проживати у житловому будинку та продовжували його благоустрій. 22 грудня 2001 року позивачка та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, у якому мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після завершення будівництва відповідач зареєстрував житловий будинок на своє ім'я, а на даний час ОСОБА_4 не визнає її право на майно та відмовляється провести його поділ.

За таких обставин ОСОБА_1 просила суд визнати її право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та ? частину земельної ділянки площею 0,22 га по АДРЕСА_1, а право на іншу ? частину нерухомого майна визнати за ОСОБА_4

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 березня 2015 року позов задоволено частково. Визнано право власності ОСОБА_1 на ? частину домоволодіння та земельну ділянку площею 0,2220 га по АДРЕСА_1. В решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 645 грн. судового збору.

Суд виходив з того, що сторони побудували житловий будинок під час свого спільного проживання та внаслідок спільної праці, ступінь їх трудової участі у створенні майна є рівною, тому ОСОБА_1 набула право власності на ? частину домоволодіння, у зв'язку з чим у неї виникає право власності на ? частину земельної ділянки, закріпленої за цим домоволодінням.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального права.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивачка ОСОБА_1 зазначила, що рішення суду є законним та обґрунтованим, тому відсутні підстави для його скасування.

Заслухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом вірно з'ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Встановлено, що з вересня 1993 року до 22 грудня 2001 року ОСОБА_4 і ОСОБА_1 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. 22 грудня 2001 року сторони зареєстрували шлюб, який розірвано за рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 січня 2010 року. В шлюбі вони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Рудської сільської ради Кам'янець-Подільського району Хмельницької області від 8 червня 1993 року № 5 надано ОСОБА_4 у постійне користування земельну ділянку площею 0,2220 га по АДРЕСА_1, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі рішення Рудської сільської ради Кам'янець-Подільського району Хмельницької області від 27 лютого 1995 року № 6 цю земельну ділянку передано у власність ОСОБА_4 в порядку її приватизації. 1 червня 1999 року ОСОБА_4 одержав державний акт на право власності на землю, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право власності на землю за НОМЕР_1.

Протягом 1994-1999 років сторони за рахунок спільної праці та спільних коштів побудували житловий будинок з господарськими будівлями на цій земельній ділянці. 10 листопада 2009 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на домоволодіння на своє ім'я.

Зазначені обставини частково визнані сторонами, а також підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 і наявними у справі письмовими доказами.

Частиною 1 статті 22 КпШС України, чинному на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Згідно до ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Аналогічні положення містяться у п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 57 СК України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 12 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (в редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в пункті 5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

У відповідності до ст. 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697 «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначаються ступенем його трудової участі.

В силу ст. 112 ЦК України (в редакції Закону 1963 року), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Аналогічні норми містить ст. 355 СК України.

З роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пункті 5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», убачається, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір часки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, ця особа має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу без визначення ступеня її участі працею та коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання за нею права власності на половину спірного майна.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 25 грудня 2013 року (справа № 6-135цс13) і від 11 березня 2014 року (справа № 6-211цс14), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, що зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗК України (в редакції Закону 1992 року), який був чинним на час виникнення спірних відносин, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Аналогічні положення містяться у ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

Отже, при виникненні в осіб спільної власності на житловий будинок і визнанні за одним із співвласників права на ? його частку у цього співвласника виникає право власності на ? частину земельної ділянки, необхідної для обслуговування будинку.

Саме до цього зводиться правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 11 червня 2011 року (справа № 6-66цс11).

В суді ОСОБА_4 і ОСОБА_1 визнали, що починаючи з вересня 1993 року і до 22 грудня 2001 року вони проживали однією сім'єю, але не перебували у шлюбі між собою, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. В подальшому вони перебували в зареєстрованому шлюбі до його розірвання за рішенням суду.

Факт спільного проживання сторін і ведення ними спільного господарства з 1993 року підтверджується довідкою Рудської сільської ради Кам'янець-Подільського району Хмельницької області від 5 січня 2014 року № 3 (а.с. 7), свідоцтвом про вінчання від 12 вересня 1993 року (а.с. 60).

Зазначену обставину не спростовує й те, що за даними погосподарського обліку Рудської сільської ради Кам'янець-Подільського району Хмельницької області (а.с. 38, 39, 42, 43) до 19 січня 2002 року ОСОБА_4 і ОСОБА_1 були записані членами різних господарств.

Як пояснили в суді свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, житловий будинок був побудований сторонами у 1994-1995 роках, після чого вони вселилися до нього. Виписки погосподарських книг Рудської сільської ради Кам'янець-Подільського району Хмельницької області за 1996-2010 роки (а.с. 38-43) вказують на те, що жилий будинок був побудований (введений в експлуатацію) у 1995 році та внесений до погосподарського обліку у 1996 році.

З паспорту забудови і технічного паспорту на домоволодіння (а.с. 19, 21-25, 45-50, 63-64) убачається, його будівництво завершено у 1999 році.

На час будівництва житлового будинку ОСОБА_4 та ОСОБА_1 працювали в колгоспі «Обрій» і мали стабільний заробіток. На цю обставину вказує трудова книжка ОСОБА_1 (а.с. 59). При цьому свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_10 зазначили, що сторони одержували заробітну плату в колгоспі будівельними матеріалами, які були використані на будівництві житлового будинку, а батьки позивачки, що повернулися з роботи в районах Крайньої Півночі, надавали їм матеріальну допомогу в цьому будівництві.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що спірний об'єкт будівництва створений сторонами за рахунок спільної праці та спільних коштів і підлягає поділу між ними. Розмір частки ОСОБА_1 у спільному будинку доведено ступенем її участі, працею та розміром її коштів, тому слід визнати її право власності на ? частину житлового будинку, а, у зв'язку з цим, - і на ? частину земельної ділянки, закріпленої за цим домоволодінням.

Доводи ОСОБА_4 про неповноту з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, не відповідають дійсності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як передбачено ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. (ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Аналіз указаних норм свідчить про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов.

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим будинком, після чого вона довідалася, що право власності на нерухоме майно зареєстровано у 2009 році лише за ОСОБА_4, який не визнає її права на частку у спільному майні.

Саме з цього часу у ОСОБА_1 виникло право на позов, тому твердження відповідача про сплив позовної давності не відповідають фактичним обставинам справи.

Не спростовують висновків суду й інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/ Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О. І. Ярмолюк

_____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Бондар О.О.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 48