Справа № 569/8623/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2015 року м.Рівне м.Рівне

Рівненський міський суд

Рівненської області в особі судді - Кучиної Н.Г.

при секретарі - Соломон О.М.

з участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримали і просять суд визнати договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 12 серпня 2014 року укладений ОСОБА_1 з ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №1058, недійсним в частині дарування ОСОБА_1 ОСОБА_7 ОСОБА_8 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями № ОСОБА_9, по вул. Карпенка- Карого, м. Рівне.

В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що 12 серпня 2014 року укладено договір дарування за яким ОСОБА_1 та ОСОБА_10 подарували ОСОБА_5 по 1/2 частині належного їм будинку по вул. Карпенка - ОСОБА_9, м. Рівне, що посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 1058.

Зазначають, що договір в частині дарування позивачем ОСОБА_5 1/2 частини будинку не відповідає, її волевиявленню, підписаний внаслідок обману і не може бути дійсним.

Так, 1/2 будинку ОСОБА_9 по вул. Карпенка-Карого, в м. Рівне ОСОБА_1 отримала на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.12.2009 року, після смерті свого двоюрідного брата ОСОБА_11, померлого 26.05.2009 року.

Ствердили, що в 2014 році відповідачка разом з ОСОБА_10 умовили позивача передати квартиру у власність ОСОБА_5, з умовою її проживання в будинку за життя та надання їй утримання. Тобто, як ОСОБА_1 розуміла, що це має бути довічне утримання.

12.08.2014 року в нотаріальній конторі було укладено договір. Відповідно якого вони з ОСОБА_10 передавали у власність ОСОБА_5 свої частки будинку № ОСОБА_9, по вул. Карпенка- Карого, м. Рівне.

За своїм станом здоров"я та освітою осмислити текст складеного договору ОСОБА_1 не могла, повністю довіряла відповідачці. Вважала, що між нею та відповідачкою укладено договір довічного утримання і вона буде надавати їх матеріальну допомогу.

Але ОСОБА_5 ніякої матеріальної чи іншої допомоги їй не надає, сплачує комунальні послуги по будинку повністю за свій кошт, а тому її матеріальний стан не покращився. Крім того, постало питання вселення в будинок матері відповідачки та права ОСОБА_1 на проживання в будинку і користування городом який їй потрібний як засіб для існування.

Як виявилось в теперішній час, замість договору довічного утримання був укладений договір дарування ОСОБА_5 належної їй 1/2 частки будинку. Такого наміру позивач не мала.

Відповідачка навмисне ввела її в оману, в звязку з чим вона замість договору довічного утримання підписала договір дарування належного їй нерухомого майна.

Договір підписаний під впливом обману, відповідно до ст. 230 ЦК України дійсним бути не може.

Вважають, що саме з цих підстав договір дарування від 12 серпня 2014 року має бути визнаний недійсним.

Представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнали і просять суд в позові відмовити повністю. На заперечення позовних вимог посилаються на те, що обставини, на які посилається позивач, є повністю надуманими і нічим не доведеними.

Приватний нотаріус ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що 12 серпня 2014 до нього в нотаріальну контору прийшли ОСОБА_1, ОСОБА_10 ОСОБА_5 та попросили скласти та посвідчити договір дарування. Він посвідчував вказаний договір. При цьому він особисто спілкувався з ОСОБА_1, яка була при нормальній свідомості, сама прочитала договір та підписала його. Також пояснив, що він роз»яснював ОСОБА_1, що укладається саме договір дарування, і що у разі його підписання право власності на майно переходить до обдарованої. ОСОБА_1 самостійно розписалась як в договорі дарування, так і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, а також у заяві, в якій учасникам договору також роз»яснювалось, що ними підписується договір дарування та відповідні наслідки підписання даного договору. Також пояснив, що при складанні договору дарування, ним як нотаріусом було повністю дотримано Інструкції з вчинення нотаріальних дій.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позовні вимоги є недоведеними та безпідставними.

Судом встановлено, що 12 серпня 2014 року було укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, за яким ОСОБА_1 та ОСОБА_10 подаровано ОСОБА_5 по 1/2 належного їм на праві приватної спільної часткової власності будинку по вул. Карпенка-Карого, ОСОБА_9 в м. Рівне, що посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за №1058.

Згідно із ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона ( дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні ( обдарованому ) безоплатно майно ( даруванок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Як вбачається з оглянутого в судовому засіданні договору дарування від 12 серпня 2014 року , посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_6 сторони мали уяву про предмет договору, що передбачено розділом 1 договору та було досягнуто згоди про всі його істотні умови, передбачено права та обов»язки сторін ( а.с. 4)

З оглянутої в судовому засіданні справи № 02-01 том 7 договори відчудження будинковолодіння та документи нотаріуса ОСОБА_6 на аркуші 143 міститься договір дарування, який особисто підписаний ОСОБА_1

В пункті 3.6 оспорюваного договору зазначено, що право власності у обдаровуваної на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Пунктом 3.7 договору передбачено, що обдаровувана за цим договором підтверджує факт прийняття дарунком шляхом одержання документів на предмет договору.

Тобто, в договорі дарування конкретно зазначено, що право власності переходить до обдарованої, а отже твердження позивача, що вона не знала, що майно перейде у власність ОСОБА_5 не заслуговують на увагу.

На аркуші 214 вказаного тому міститься власноруч підписана заява ОСОБА_1 в якій зазначено, що дарування є безоплатним, не пов»язане з доглядом, піклуванням, лікуванням. Розуміємо, що майно може бути відчужене обдарованою.

Допитаний в судовому засіданні приватний нотаріус повідомив, що волевиявлення ОСОБА_1 він зафіксував у посвідченому ним договорі дарування, дотримуючись всіх вимог та правил. Дарувальник ОСОБА_1 з іншим дарувальником ОСОБА_10 прийшли до нього в нотаріальну контору, він на робочому місці виготовив проект договору, з яким ОСОБА_1 особисто ознайомилась, прочитала його та погодилась. Ним було роз»яснено правові наслідки укладення договору дарування. Після чого вона власноручно підписала вказаний договір. Ним вказаний договір дарування зареєстрований. Ствердив, що під час складання договору від 12.08.2014 року ОСОБА_1 адекватно сприймала обставини та ситуацію, розуміла, що укладається договір дарування, оскільки він наголошував на тому, що майно перейде у власність обдарованої та, що жодних зобов»язань обдарованої щодо утримання, піклування, доглядом за нею немає. Сумнівів у відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору дарування не було.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що нотаріусом при посвідчені договору дарування було повністю дотримано вимоги Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ № 296/5 від 22.02.2012 р. (надалі-Інструкції) та роз»яснено правові наслідки укладення договору дарування.

В оспорюваному договорі, а саме у п.3.5 договору визначено, що сторони стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними чи обмежено дієздатними, не страждають на захворювання,що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору, договір не вчиняється під впливом тяжких для Дарувальників обставин, договір не є наслідком зловмисної домовленості Дарувальників та Обдаровуваної, вчинення цього правочину не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних осіб.( а.с. 4)

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доводи позивача ОСОБА_1, що вказаний договір в частині дарування нею ОСОБА_5 1/2 частини будинку не відповідає її волевиявленню, підписаний внаслідок обману і не може бути дійсним, так як відповідачка (ОСОБА_5В.) разом з ОСОБА_10 умовили її передати квартиру у власність ОСОБА_5 з умовою її проживання в будинку та надання утримання і вона за своїм станом здоров'я та освітою не могла осмислити текст складного договору в ході судового розгляду свого підтвердження не знайшли.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 пояснила, що саме вона особисто умовила ОСОБА_10 подарувати ОСОБА_5 свої частки, які належать їм на праві приватної спільної часткової власності будинку по вул. Карпенка-Карого, ОСОБА_9 в м. Рівне.

Також, було встановлено, що відповідачка - ОСОБА_5 не знайома з ОСОБА_10, тому вони ніяким чином не могли умовити позивачку передати свою частку, у власність ОСОБА_5.

Твердження в позові, що вона за своєю освітою не могла осмислити текст складного договору спростовула як вона сама особисто, так і свідок ОСОБА_12, яка вказала, що у позивачки ОСОБА_1 вища освіта і вона працювала бухгалтерам у дитячому садочку.

Позивачем жодними доказами обставини, на які вона посилається, не доведені.

Допитані судом свідки ОСОБА_12, яка є рідною сестрою позивача , ОСОБА_13, яка є кумою позивача та ОСОБА_15. суд повідомили, що ОСОБА_1, ніколи не говорила їм, що хоче подарувати належну їй частку будинковолодіння по вул. К.Карого, 3-б, їм було відомо, що вона хотіла, щоб за нею доглядали. Зазначені свідки при укладенні договору дарування присутні не були.

Пояснення вказаних свідків не підтверджують наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких ОСОБА_1 було введено в оману і сам факт обману.

Такі показання свідків, які були допитані за клопотанням позивача, не спростовують ті обставини, що дарувальник ОСОБА_1 на момент укладання договору 12 серпня 2014 року в силу свого стану здоров»я та освітою осмислити текст договору та її в силу введення її в оману ОСОБА_5 не мала наміру укладати договір дарування.

Відповідно до положень ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а також бути направленим на реальне настання правових наслідків обумовлених правочином.

Саме на ці обставини недійсності договору і посилається позивач.

Разом з тим, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що при складанні 12 серпня 2014 року договору дарування волевиявлення ОСОБА_1 не було вільним і не відповідало її волі.

Не знайшли свого підтвердження і доводи позивача в тій частині, що вона протягом 2014 року хворіла та не могла повністю усвідомлювати, який договір вона підписує, оскільки з оглянутої в судовому засіданні амбулаторної карти ОСОБА_1, наданої нею для огляду, вбачається, що остання на огляді у лікарів протягом 2014 року не була. ( а.с. 46-51)

Таким чином, покликання позивача на те, що вона в силу свого стану здоров»я не могла осмислити текст складеного договору ніяким чином не може свідчити про відсутність у неї вільного волевиявлення під час укладення договору дарування.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 « Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» убачається, що правочин вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини є оспорюваним. В пункті 20 вказаної постанови передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин , щодо яких особу введено особу в оману, і сам факт обману повинна довести особа, що діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

В судовому засіданні позивачем не доведено, що договір дарування від 12.08.2014 року було вчинено під впливом обману, оскільки не встановлено навмисного цілеспрямованого введення ОСОБА_1 в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину і сам факт обману.

Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення.

Таким чином, факт обману в ході судового розгляду не встановлено при цьому суд також враховує, що інший дарувальник ОСОБА_10 даний договір не оспорює.

Тому, на підставі наведеного, суд вважає, що позовні вимоги про недійсність правочину з підстав, передбачених ст.230 ЦК України є недоведеними.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,11,57-60,88, 212, 213-215,218,223, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору дарування відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Рівненської області через суд першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Суддя Рівненського міського суду Н.Г.Кучина