Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Івано-Франківська міська рада, про знесення самочинно проведеної добудови до квартири за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області (далі - ІДАБК) звернулася до суду з вищевказаним позовом, у якому просила зобов'язати ОСОБА_3 знести об'єкт самовільного будівництва - самовільно здійснену прибудову до квартири АДРЕСА_1.

На обґрунтування позову позивач посилався на те, що ІДАБК було проведено перевірку додержання вимог містобудівного законодавства на об'єкт будівництва - прибудови до зазначеної вище квартири при здійсненні будівельних робіт. У процесі проведення перевірки встановлено, що ОСОБА_3 здійснює будівельні роботи самовільно без розробленої та затвердженої у встановленому порядку проектної документації, без отримання документа, що посвідчує право на виконання будівельних робіт, про що складено відповідний акт та протокол у справі про адміністративне правопорушення від 07 листопада 2012 року, а відповідачці винесено припис про усунення порушень шляхом оформлення дозвільних документів або знесення добудови до квартири. Постановою від 14 листопада 2012 року ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 6 800 грн.

30 травня 2013 року ІДАБК було проведено перевірку виконання вимог вищезазначеного припису та встановлено, що проектна та дозвільна документація на будівництво не оформлена, про що складено акт та протокол про адміністративне правопорушення. Постановою від 03 червня 2013 року ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 5 100 грн.

Зважаючи на наведене та посилаючись на те, що ІДАБК вживала всіх необхідних заходів до відповідача з метою усунення порушень вимог містобудівного законодавства, позивач просив позовні вимоги задовольнити.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2013 року позов ІДАБК задоволено. Вирішено знести за рахунок ОСОБА_3 самочинну добудову до квартири АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким ІДАБК відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення місцевого суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Проте зазначеним вимогам ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1, сама здійснила прибудову до своєї квартири, у зв'язку з чим притягувалась до адміністративної відповідальності за порушення вимог приписів щодо проведення будівельних робіт за місцем проживання.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 з істотним порушенням будівельних норм та правил на земельній ділянці, яка належить до земель міста, не наданій їй у користування або власність, самочинно, без відповідного дозволу та згоди сусідів - співвласників будинку провела роботи з влаштування прибудови до балкону своєї квартири.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову в позові, апеляційний суд зазначив, що оскільки ОСОБА_3 вжила заходів, спрямованих на оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку та прибудову до своєї квартири, під час знаходження справи в суді апеляційної інстанції отримала свідоцтво про право власності на квартиру з урахуванням прибудови, тому відсутні підстави кваліфікувати здійснення нею прибудови як самовільне.

Колегія не може погодитися з висновками судів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Результат аналізу наведеної норми свідчить про те, що критеріями самочинного будівництва є: будівництво на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети, будівництво, здійснене без дозволу або проекту, будівництво, здійснене з порушенням норм і правил.

Право власності на самочинне будівництво може бути визнане за особою, що вимагає такого визнання, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або право користування земельною ділянкою, що визначають цільове призначення такої ділянки.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 4 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Як роз'яснено у п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», вирішуючи позови про знесення самовільно збудованих (прибудованих, надбудованих) балконів, мансард, горищ тощо у багатоповерхових багатоквартирних будинках, суди повинні враховувати, що положення статті 376 ЦК України до цих правовідносин не застосовуються.

Проте у випадку, коли квартира в такому будинку розташована на першому (цокольному) поверсі й власник здійснив прибудову до неї з одночасним зайняттям частини прибудинкової земельної ділянки, спір повинен вирішуватися відповідно до правил статті 376 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 самовільно без проектної документації та дозволу ІДАБК здійснила добудову до квартири АДРЕСА_1.

Добудова проведена на земельній ділянці без відведення її для цієї мети, про що свідчать матеріали справи і проти чого не заперечувала і відповідачка.

Відповідного дозволу, що дає право на виконання будівельних робіт, відповідачка також не отримувала.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, зібраним доказам оцінки не надав, відмовляючи в позові, виходив лише з того, що під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_3 зареєструвала право власності на спірну прибудову.

При цьому будь-які докази про введення в експлуатацію цієї прибудови, її розміри суду надані не були.

Крім того, суд взагалі не надав ніякої оцінки експертному висновку від 18 жовтня 2012 року, згідно з яким під час будівництва каналізаційний випуск та газопровід попав в зону забудови, чим порушено вимоги ДБН В.2.5-20-2001 «Газопостачання» при експлуатації зовнішніх газопроводів. Забудовник на звертався для отримання технічних умов і не погодив проектні рішення щодо виносу інженерних мереж з зони будівництва прибудови. При здійсненні прибудови покриття даху влаштовано вище рівня підлоги приміщення другого поверху (а. с. 4).

Також суд не надав оцінки і листу комунального підприємства «Івано-Франківськводоекотехпром» від 28 вересня 2012 року, згідно з яким прибудова збудована на каналізаційному випуску, який є елементом внутрішньобудинкової мережі і підприємством не обслуговується (а. с. 63).

Наведене свідчить про те, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводів та заперечення сторін, не з'ясував обставин справи та дійшов передчасного висновку про відмову в позові.

Із рішенням суду першої інстанції також не можна погодитися із таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції на порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України не мотивував, чи порушує санітарно-технічні вимоги чи правила експлуатації будинку самочинна прибудова та чи порушуються цим права власників інших квартир.

При оцінці наявних в матеріалах справи доказів місцевим судом не враховано приписів ч. 2 ст. 59 ЦПК України, згідно з якими обставини справи, що за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У необхідних випадках для з'ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами статті 143 ЦПК (п. 23 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)».

Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред'явила позов про знесення самочинного будівництва (ч. 7 ст. 376 ЦК України, ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

У процесі розгляду даної справи судом не дотримано вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. За умов суперечливості чи недостатності доказової бази для правильного вирішення спору та прийняття мотивованого рішення судом першої інстанції взагалі залишилось нерозглянутим клопотання щодо призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, при тому, що представник відповідача подав це клопотання письмово (а. с. 140).

Фактично, суд першої інстанції допустив однобічність у дослідженні доказів, що є порушенням ст. 60 ЦПК України.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами, як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що, у свою чергу, призвело до поверхневого вирішення спору.

З огляду на допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин справи, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2013 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко