АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Корнієнка В.І., Абрамова П.С., при секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 грудня 2014 року по справі за позовом ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 16 грудня 2014 року позов ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01.12.2006 по 01.07.2014 року в сумі 3240,18 грн. з урахуванням індексу інфляцій та 3% річних.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в рівних частках на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» судові витрати по справі у вигляді судового збору у сумі 243 грн. 60 коп. по 121,80 грн.

З рішенням суду не погодилась ОСОБА_2 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохає скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» нарахованого індексу інфляції у сумі 844,83 грн. та 3% річних у сумі 325, 21 грн., в іншій частині рішення місцевого суду залишити без змін. Апелянт вважає, що судом неповно з'ясовані обставини справи, що мають суттєве значення для вирішення даного спору.

Судове засідання проводилося за участю апелянта та представника позивача, за відсутності іншого відповідача, який будучи належним чином та завчасно повідомленим про час та місце слухання справи в судове засідання не з'явився.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Згідно п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 є споживачами послуг з теплопостачання та перебувають у договірних відносинах з ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» по наданню послуг з центрального опалення та гарячого водопостачання в квартиру відповідачів АДРЕСА_1, загальною опалювальною площею 33,3 кв.м. Відповідачі свої зобов'язання по оплаті послуг з теплопостачання належним чином не виконували, тому за ними у період з 01.12.2006 по 01.07.2014 року утворилась заборгованість у сумі 2070,14 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості, а також за цей період нарахована заборгованість з урахуванням індексу інфляції у сумі 844,83 грн. та 3% річних у сумі 325,21 грн., у зв'язку з чим загальна заборгованість склала 3240,18 грн.

Позивач у серпні 2010 року звертався до суду із заявою про видачу судового наказу, в якій прохав стягнути заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01.12.2006 року по 01.08.2010 року у розмірі 1952,57 грн. 30.08.2010 року було видано судовий наказ, який за заявою ОСОБА_2 11.07.2014 року був скасований Октябрським районним судом. Після отримання ухвали суду позивач 25.07.2014 року звернувся до суду із зазначеним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з що, оскільки відповідачі належним чином зобов'язання по оплаті житлово-комунальних послуг не виконували, у зв'язку з чим за ними утворилась заборгованість у розмірі 3240,18 грн., яка підлягає стягненню. Крім того, враховуючи те, що відповідачами у період з 01.12.2006 по 01.07.2014 рік періодично здійснювалася оплата послуг за надані послуги теплопостачання, що свідчить про визнання ними свого боргу, строки позовної давності застосуванню не підлягають.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, при вирішенні питань щодо наявності підстав для задоволення заявлених позивних вимог, в цілому правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Проте, колегія суддів, не погоджується з рішенням суду в частині визначення розміру заборгованості за надані позивачем послуги, оскільки вони ґрунтуються на неправомірних висновках суду про не пропущення позивачем строків позовної давності виходячи з дій відповідачів, які свідчать про його переривання.

Відповідно до ст. 162 ЖК України та п.п. 14, 17, 35 Правил утримання жилих будинків та при будинкових територій, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 17 травня 2005 року №76 (далі Правил), відповідачі зобов'язані своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги, в тому числі і за послуги з теплопостачання у строки, встановлені чинним законодавством.

Пунктом 18 «Правил надання послуг населенню з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, передбачено, що споживачі зобов'язані оплачувати за спожиті послуги не пізніше 20 числа наступного за розрахунковим місяцем.

Згідно статей 526, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Виходячи з викладеного, відповідачами порушено зобов'язання по оплаті послуг з теплопостачання, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Беручи до уваги обставини справи та вказані положення норм закону, факт видачі 30.08.2010 року судового наказу за заявою позивача, перервав перебіг строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості з липня 2007 року, а тому в цій частині строк розпочався заново з моменту скасування судового наказу, тобто з 11.07.2014 року, а відповідно він є не пропущеним.

Що стосується строку позовної давності за період час з 01.12.2006 року по 01.07.2007 року, перебіг щодо якого розпочався з 21 січня 2007 року та закінчився 20.07.2010 року, тобто до моменту звернення позивача до суду із заявою про видачу судового наказу, то він сплинув, а відповідно вимоги задоволенню не підлягають, виходячи із заявлення відповідачами про це вимоги.

Доводи позивача, з якими погодився суд першої інстанції, що строк позовної давності ними не пропущено, оскільки він переривався внаслідок постійної зміни суми боргу, є необґрунтованими.

Вивченням розрахунку заборгованості встановлено, що починаючи з серпня 2007 року всі проплати, які здійснювалися відповідачами направлялися на оплату послуг за звітний період, який передував оплаті та поточної заборгованості (в разі оплати більшої суми), яка була виведена в загальній сумі без зазначення конкретного періоду. Зважаючи на це, даний метод розрахунку, не дає можливості з'ясувати, на погашення якого щомісячного платежу, по якому виникла заборгованість, було спрямовано відповідні проплати, це при тому, що загальна сума заборгованості має постійно-змінний характер, в залежності від терміну і суми проплати, а тому не може бути належним підтвердження переривання строку позовної давності відповідно до положень ч.1 ст. 264 ЦК України.

Таким чином, у стягненні суми заборгованості за послуги теплопостачання за період часу з 01.12.2006 року по 01.01.2007 року, у розмірі 575,06 грн., слід відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями.

Виходячи з викладено, даний вид спеціальної цивільно-правової відповідальності, не є також додатковою вимогою в розумінні положень ст.266 ЦК України, а тому строк позовної давності по даних сумах також обраховується окремо.

Беручи до уваги дату звернення позивача до суду, положення зазначених вище положень норм закону, суми інфляційних витрат та 3% річних, підлягають стягненню за період з 01.06.2011 року по 01.07.2014 року, відповідно інфляційні витрати у сумі 584.91 грн. та 3% річних у сумі 134.20 грн., за період 01.01.2007 року по 01.06.2011 року стягненню не підлягають у зв'язку з пропуском строку позовної давності для звернення з відповідними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 грудня 2014 року - змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» заборгованості за послуги з теплопостачання до 1946 (однієї тисячі дев'ятсот сорока шести) гривень 01 копійки.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Г.Л. Карпушин