№ апеляційного провадження:22-ц/796/1298/2014
Головуючий у суді першої інстанції: Сирбул О.Ф.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Лапчевська О.Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого - судді Лапчевської О.Ф.

Суддів Корчевного Г.В., Слободянюк С.В.

при секретарі Басюк Ю.В.

за участю: позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

третіх осіб ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представників третіх осіб ОСОБА_8, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 квітня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання права власності,

за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_9, треті особи: ОСОБА_12, ОСОБА_11 про визнання права власності,

за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_12 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_9, третя особа яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_6, третя особа яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_11 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, позови третіх осіб з самостійними вимогами ОСОБА_6 та ОСОБА_12 задоволено./ т. 4 а.с. 13-23/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на рішення суду посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Вважає, що судом першої інстанції не повно з'ясовані обставини справи, зокрема не враховано що з тих же підстав між тими самим сторонами вже було постановлено рішення Дарницьким районним судом м. Києва, яке ОСОБА_6 пред'явлене до виконання. Крім того зазначив, що судом не враховано положення Договору про будівництво житлового будинку від 01.09.2007 р., яким встановлено необхідність отримання згоди учасників на передачу своїх прав і обов'язків третім особам, та вчинення будь-яких дій чи угод щодо об'єкту будівництва, тому для залучення коштів ОСОБА_6 для будівництва об'єкта інвестування ОСОБА_5 необхідно було отримати письмову згоду інших учасників - ОСОБА_9 та ОСОБА_3 Оскільки такої згоди не було, у нього не можуть виникати зобов'язання перед ОСОБА_6 Не враховано також судом першої інстанції, що будь-яких доказів укладення між сторонами договору будівельного підряду матеріали справи не містить. Зобов'язання за борговими розписками ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за договором позики від 08.04.2008 року у сумі 150 000 грн. перед ОСОБА_6, припинені в подальшому укладенням 10.04.2010 р. угоди між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, шляхом зарахування боргу в рахунок оплати роботи з будівництва спірної квартири, не можуть свідчити про укладення договору підряду. Не враховано також судом рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11.03.2013 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення боргу за вище вказаним договором позики на виконання якого відкрито виконавче провадження. З урахуванням зазначеного в апеляційній скарзі просив рішення суду скасувати в частині визнання за ОСОБА_6 права власності на спірну квартиру та визнати право власності за ним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з'явились у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню в частині визнання права власності за ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1, з ухваленням нового рішення в цій частині, на підставі наступного.

Судом встановлено, що 01 вересня 2007 року між ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_9 укладено Договір №1 про будівництво житлового будинку. /т. 1 а.с.8-16/ Відповідно до п. 1.1 вказаного договору учасники беруть зобов'язання об'єднати свої внески та спільні дії для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до позовних заяв ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_9 про визнання права власності в порядку вимог ст.ст. 328, 331, 392 ЦК України та Договору про спільну діяльність, учасники визначили розподіл площ Об'єкта будівництва, відповідно до чого права власності на приміщення, зазначені у договорі про будівництво житлового будинку, в тому числі на квартиру №20, було визнано за ОСОБА_3

Крім того, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.12.2009 року між ОСОБА_9, ОСОБА_3 та ОСОБА_13 було розподілено площі Об'єкта будівництва, в тому числі визнано за ОСОБА_3 право власності на спірну квартиру №20 / т. 1 а.с. 83-90/, рішення сторонами виконано, право власності зареєстровано, в подальшому реєстрація не скасована, особисто сторони рішення не оскаржували, оскільки визначились між собою.

Вказане рішення скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 02.10.2013 р., за наслідком розгляду касаційних скарг ОСОБА_12 та ОСОБА_11 В частині щодо визнання за ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру №20 рішення не оскаржувалось. / т. 2 а.с. 263-266/

Підставою скасування рішень було те, що суди не звернули уваги на те, що житловий будинок не зданий в експлуатацію, не перевірили чи було питання оформлення права власності на будівництво предметом розгляду компетентного державного органу. Не перевірили хто із зацікавлених осіб приймав участь у інвестуванні спірного будинку на підставі укладених договорів, не залучено їх до участі у справі.

31.01.2014 року з позовом про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1, як третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, звернулась ОСОБА_6 / т. 3 а.с.21-24/

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, та визнаючи за ОСОБА_6 право власності на спірну квартиру, суд першої інстанції встановив, що гроші, передані ОСОБА_6 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за розпискою у розмірі 150 000 грн. є удаваним договором позики, оскільки витрачені в рахунок оплати спірної квартири за договором будівельного підряду, тому судом першої інстанції на підставі ст. 253 ЦК України визнано, що грошові кошти передано на підтвердження укладення 08.04.2008 р. договору підряду, шляхом підписання графіку виконання робіт з будівництва спірної квартири. Крім того, встановивши, що в подальшому ОСОБА_6 було передано за розписками 26.06.2008 р. 10 000 доларів США, 06.10.2008 р. 10 000 доларів США, 10.04.2010 р. 10 000 доларів США, 21.11.2010 р. 6 000 доларів США., а за актом приймання-передачі виконаних робіт ОСОБА_3 та ОСОБА_5 передали ОСОБА_6 спірну квартиру, ОСОБА_6 проводиться внутрішнє оздоблення квартири, вона там проживає та сплачує комунальні послуги, суд першої інстанції прийшов до висновку про укладення між сторонами договору підряду у спрощений спосіб, у зв'язку з чим у відповідності до ст.ст. 328, 392 ЦК України, визнав її право власності на спірну квартиру.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Визнаючи за ОСОБА_6 право власності на спірну квартиру, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо укладення між ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договору будівельного підряду, та сплати нею вартості будівництва, у зв'язку з наступним.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07.08.2012 р. / т. 2 а.с.85-87/, залишеним без змін судом касаційної інстанції /т. 2 а.с. 160-161/, безспірно встановлено, що грошові кошти у розмірі 150 000 грн., передані ОСОБА_6 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за розпискою від 08.04.2008 р. є договором позики, а не зобов'язанням останніх побудувати за ці кошти квартиру. Інші розписки, підписані ОСОБА_5, без зазначення, що кошти вносяться на виконання замовником договору будівельного підряду. Доказів того, що між сторонами було укладено договір будівельного підряду, відповідно до вимог ст. 875, ч. 2 ст. 877 ЦК України надано не було.

Крім того, заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.03.2013 р. за позовом ОСОБА_6, з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 стягнуто суму заборгованості у розмірі 150 000 грн., передану за договором позики від 08.04.2008 р. / т. 4 а.с. 37-38/, на виконання вказаного рішення відкрито виконавче провадження / т. 4 а.с. 39/, що суперечить висновкам суду першої інстанції про те, що вказаний договір позики був удаваний, а сторонами вчинено договір будівельного підряду.

Таким чином, відсутні будь-які докази щодо укладення між сторонами договору будівельного підряду у розумінні ст.ст. 875, 877 ЦК України, шляхом надання позики.

Також слід зазначити, що акт прийому-передачі виконаних робіт квартири АДРЕСА_1 підписаний лише ОСОБА_13 та ОСОБА_5 / т. 3 а.с. 27/, а відповідно до розписки від 08.04.2008 р. ОСОБА_3 і ОСОБА_5 отримали від ОСОБА_6 у борг 150 000 грн., після чого лише ОСОБА_5 отримував від ОСОБА_6 кошти у розмірі 10 000 доларів США 23.06.2008 р., 10 000 доларів США 06.10.2008 р., 10 000 доларів США 10.04.2010 р. та 6 000 доларів США 21.11.2010 р.

Згідно п. 5.2.1, п. 5.4.1, п. 5.6.1 договору про будівництво житлового будинку від 01.09.2007 р., укладеного між ОСОБА_13, ОСОБА_3 та ОСОБА_9 учасники цього договору мають право залучати кошти третіх осіб для інвестування об'єкту інвестування виключно за письмової згоди інших учасників, тому не можуть вважатись домовленості припинення боргових зобов'язань між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за розписками, коштами, що зараховуються в рахунок оплати за роботи по будівництву спірної квартири.

Крім того, не заперечувалось сторонами, ОСОБА_6, що навіть враховуючи всі кошти, що нею передавались ОСОБА_3 і ОСОБА_5, як договором позики так і особисто ОСОБА_5, що підтверджені розписками, повна вартість квартири нею сплачена не була. Сторонам було надано строк для вирішення цього питання мирним шляхом, однак до згоди сторони не дійшли.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції щодо визнання за ОСОБА_6 права власності на спірну квартиру.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 квітня 2014 року - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 квітня 2014 року - скасувати в частині визнання за ОСОБА_6 права власності на квартиру АДРЕСА_1 та стягнення на її користь судового збору у розмірі 3 654 грн., та постановити в цій частині рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_9, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання права власності, - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_9, треті особи: ОСОБА_12, ОСОБА_11 про визнання права власності, - відмовити.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 квітня 2014 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: