АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа №22-ц/796/251/2015 головуючий у 1-й інстанції: Марцинкевич В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Шахової О.В.

суддів: Головачова Я.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання договору недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 11 жовтня 2011 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу частки розміром 10% у статутному капіталі TOB «ВВІКО», відповідно до умов якого ним було придбано у відповідача частку за 1 993 175 грн. Правочин є недійсним, оскільки ним не забезпечено правомірний перехід майна, майнових чи немайнових прав від однієї особи до іншої та вчинений сторонами на порушення ст. 658 ЦК України,оскільки відповідач не набув прав на частку у статутному капіталі ТОВ «ВВІКО» та не був фактично та юридично учасником господарського товариства.

Посилаючи на наведене, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу частки в розмірі 10% в статутному капіталі ТОВ «ВВІКО», укладений 11 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5, номер в реєстрі 1-2692.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 листопада 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу частки в розмірі 10 % в статутному капіталі ТОВ «ВВІКО», укладений 11 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5, номер в реєстрі 1-2692. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти 997 437 грн. 50 коп. та судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає,зокрема, що оскільки предметом позову ОСОБА_1 є спір щодо корпоративних прав, суд першої інстанції грубо порушив правила юрисдикції та розглянув позов, який відповідно до вимог чинного законодавства підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Суд першої інстанції не застосував до позовних вимог заявлену відповідачем позовну давність. У свою чергу позивач не навів поважних причин пропуску позовної давності та не ставив питання про поновлення її строків. ОСОБА_2, з 2002 року по 2011 рік мав не тільки відповідні права учасника товариства,але і відповідні обов'язки. Жодних претензій (за вказаний період) з боку учасників з приводу несплати грошового внеску чи з інших підстав, до ОСОБА_2 не висувалось.

Відповідно до п.п. 5.3.5. Статуту товариства в редакції 2006 року, якщо засновники (учасники) протягом першого року діяльності товариства не сплатили повністю суму своїх вкладів, товариство повинне оголосити про зменшення статутного капіталу і зареєструвати відповідні зміни до цього статуту або прийняти рішення про ліквідацію товариства. Таких рішень ТОВ «ВВІКО» не приймалось. Крім того, жодного підтвердження перешкод у здійсненні поточної господарської діяльності товариства з боку ОСОБА_2 суду не надано.

На порушення процесуального права,суд першої інстанції не залучив до участі у справі державного нотаріуса Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5,який посвідчив купівлю-продаж неіснуючої частки ОСОБА_2 та стягнув з нього за вчинення нотаріальних дій державне мито в розмірі 19 931 грн. 75 коп.

Ці та інші порушення,на думку апелянта,призвели до незаконного та обґрунтованого рішення.

В судове засідання суду апеляційної інстанції позивач, його представник та третя особа не з'явилися, про день і час розгляду повідомлялись за законом неодноразово за адресами,які містяться в матеріалах справи та які зазначені в апеляційній скарзі.

Неявка зазначених осіб не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та згідно ч.2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Представник відповідача ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав,з підстав в ній викладених та просив її задовольнити .

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 11 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу частки розміром 10 % у статутному капіталі ТОВ «ВВІКО», за яким ОСОБА_1 було придбано у відповідача частку за 1 993 175 грн. Договір посвідчено державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5 за № 1-2692.

Відповідно до умов зазначеного договору відповідач передав у власність (продав), а позивач прийняв у власність (купив) належну продавцю частку у статутному капіталі ТОВ «ВВІКО» та оплатив частину вартості зазначеної частку на умовах вказаного договору.

Згідно з п. 4.1 даного договору, за домовленістю сторін вартість частки у статутному капіталі TOB «ВВІКО», зазначеної в п. 1.1 договору, становить 1 993 175 грн., що є еквівалентом 250 000 доларів США за офіційним обмінним курсом НБУ.

Пунктом 4.2. договору купівлі-продажу передбачено, що в день укладення договору сплачується 1 700 грн. Сума, що залишилася до сплати - 1 991 475 грн. розстрочується. Покупець зобов'язується оплатити вартість частки дворазовим платежем: у строк до 30 жовтня 2011 року - 995 737,50 грн.; у строк до 30 грудня 2011 року - 995 737,50 грн.

7 грудня 2011 року на підставі зазначеного договору державним реєстратором Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області була проведена державна реєстрація змін до установчих документів, пов'язаних із зміною складу учасників.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та визнаючи недійсним договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі,укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що зазначений договір не відповідає вимогам закону,зокрема,ст. 658 ЦК,оскільки учасник ТОВ «ВВІКО»,третя особа в справі ОСОБА_3, який відступив свою частку ОСОБА_2, на момент здійснення відчуження частки в розмірі 10 % статутного капіталу ТОВ «ВВІКО» на користь відповідача, оплати своєї частки у статутному капіталі ТОВ «ВВІКО» у повному обсязі не здійснив та на порушення ч. 4 ст. 52 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції 2002 року) ні ОСОБА_3,ні ОСОБА_2 свідоцтва не видавались. Таким чином, суд вважав,що ОСОБА_3, на момент здійснення відступлення своєї частки на користь ОСОБА_2, повністю свій вклад не вніс,відповідно ОСОБА_2 як покупець на час укладання договору не був учасником товариства та прав на частку у статутному капіталі ТОВ «ВВІКО» не набув. Окрім цього судом першої інстанції встановлені порушення в Статуті товариства та що відповідні зміни до статутного фонду не вносились і між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 цивільно-правовий договір із відступлення частки в розмірі 10 % у статутному капіталі ТОВ «ВВІКО» у письмовій формі не укладався.

Проте, таких висновків суд першої інстанції дійшов на порушення процесуального права,яке полягає в неповному з'ясуванні та недоведеності обставин,які мають значення для правильного вирішення справи,що потягнуло за собою невірне застосування матеріального права,з огляду на що рішення суду не можна визнати законним та обґрунтованим і відповідно до ст.309 ЦПК воно підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволені позову.

Відповідно до ст.ст.213,214 ЦПК України рішення повинно бути законним та обґрунтованим та стосуватися зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони стверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин гає бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсними» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органі в влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

З огляду на зазначене, у спорах про визнання правочинів недійсними, суд має встановлювати відповідність правочину вимогам частин першої - третьої, п'ятої та шостої статті 203 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що після укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 11 жовтня 2011 року договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі,згідно п. 1.4 Статуту ТОВ «ВВІКО» в редакції 17 червня 2002 року, з вказаного часу ОСОБА_2 включений до складу учасників вказаного господарського товариства.

Є такими,що суперечать матеріалам справи висновки суду першої інстанції про те, доказів щодо затвердження нової редакції статуту та нового розміру статутного капіталу чи рішення про збільшення статутного капіталу суду не надано.

Як вбачається, згідно протоколу №5 від 17.06.2002р.ОСОБА_2 увійшовдо

складу засновників ТОВ "ВВІКО" та вніс свою частку, передбачену Установчим

договором від 2002р., яка згідно п.п. 3.2. Установчого договору визначена -10% - 1 700грн.які він отримав від ОСОБА_1 першим платежем 11 жовтня 2011 року.

Відповідно до п.п. 5.3.5. Статуту в редакції 2006 року, якщо Засновники (Учасники) протягом першого року діяльності Товариства не сплатили повністю суму своїх вкладів, Товариство повинне оголосити про зменшення Статутного капіталу і зареєструвати відповідні зміни до цього Статуту або прийняти рішення про ліквідацію Товариства.

Згідно ст.98 ЦК України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих,що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу.

З наданих позивачем Статутів товариства в редакціях 2001, 2002, 2006 та 2011 років до Статуту зразка 2001 року, відповідач не має жодного відношення. Хоча, згідно п.п. 4.4. Статуту зразка 2001 року встановлено обов'язок Учасників остаточно сформувати статутний фонд протягом 1 (одного) року з моменту державної реєстрації. Несплата, передбачає штрафні санкції, проте доказів застосування штрафних санкцій до ОСОБА_3, позивач не надав. Відсутні також відомості про виключення його зі складу засновників,а Статутний фонд товариства внаслідок не сплати ОСОБА_3 не зменшено.

Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що 22.11.2006р. в черговий раз Києво-Святошинською районною державною адміністрацією зареєстровано затверджену Загальними зборами засновників нову редакцію Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВІКО». Відповідно до п.п. 5.3.1. Статуту ТОВ «Ввіко» в зазначеній редакції, учасниками товариства є: ОСОБА_1, частка якого становить 30%, що складає 5100,00 грн.; ОСОБА_3, частка якого становить 30%, що складає 5100,00 грн.; ОСОБА_7, частка якого становить 10%, що складає 1700,00 грн.; ОСОБА_8 частка якої становить 20%, що складає 3400,00 грн.; ОСОБА_2, часта якого становить 10% що складає 1 700,00грн.

Відповідно до п.п. 1.12 Статуту ТОВ "ВВІКО" в редакції 2006 року, учасники Товариства, які не повністю внесли вклади, несуть солідарну відповідальність за його зобов'язаннями у межах вартості невнесеної частини кожного з Учасників.

Жодних претензій за вказаний період з боку учасників ТОВ «ВВІКО» з приводу несплати грошового внеску чи з інших підстав до ОСОБА_2 не висувалось,як і не заявлялись ніколи вимоги про внесення частки в повному обсязі і до ОСОБА_3 та, як вбачається, якого залучено до участі в даній справі лише в якості третьої особи.

Рішення загальних зборів від 17.06.2002 року про включення ОСОБА_2 до складу учасників ніколи та ніким не оспорювалося.

Погодившись з доводами позивача про незаконність спірного договору купівлі-продажу з підстав відсутності у відповідача ОСОБА_2 прав на частку у статутному капіталі ТОВ «ВВІКО».суд першої інстанції не звернув увагу на пропуск позивачем строку позовної давнини,оскільки з вимогами про визнання правочину недійсним позивач звернувся лише в вересні 2014 року. На порушення ст.36 ЦПК не залучив до участі в справі державного нотаріуса Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5, який посвідчував спірний договір.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 серпня 2012 року, яке набрало чинності, задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто на його користь з ОСОБА_1 кошти за договором купівлі продажу від 11 жовтня 2011 року частки (10 %) у статутному капіталі ТОВ «ВВІКО» в розмірі 995 737,50 грн.(а.с.153-161).

Рішення до теперішнього часу не виконано.

Як вбачається, законність укладеного 11 жовтня 2011 року договору купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оспорювалось також і ОСОБА_3, проте згідно постанови Вищого господарського суду України від 4 лютого 2014 року порушень закону при укладенні зазначеного договору не встановлено, з огляду на що рішення судів першої та апеляційної інстанції про відмову ОСОБА_3 в задоволені позову залишені в силі (а.с.131).

З огляду на встановлене, позивачем на вимогу ст.60 ЦПК обставини на які він посилається є недоведеними та не наведено підстав для захисту його цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК України, з огляду на що заявлений позов не ґрунтується на законі, матеріалах справи та є таким,що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:неповне з‛ясування судом обставин, що мають значення для справи;недоведеність обставин,що мають значення для справи,які суд вважав встановленими;недоведеність висновків суду обставинам справи;порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313- 317,319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволені позову про визнання договору недійсним.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: