Справа №577/2882/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Кравченко В. О.
Номер провадження 22-ц/788/54/15 Суддя-доповідач - Бойко В. Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Семеній Л. І. , Білецького О. М.

за участю секретаря судового засідання -

Кияненко Н.М.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17 липня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розірвання договору позики та стягнення суми боргу,

В С Т А Н О В И Л А :

В червня 2014 року ОСОБА_5 звернувся до Конотопського міськрайонного суду Сумської області з даним позовом, в якому просив розірвати договір позики та стягнути з ОСОБА_4 289 737 грн., що еквівалентно 24 500 доларів США.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17 липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено, розірвано договір позики, укладений 06 березня 2014 року між сторонами. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 заборгованість за вказаним договором позики в сумі 289 737 грн., що, станом на 10.06.2014 року, еквівалентно 24 500 доларів США за курсом НБУ.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, просить його скасувати, ухваливши нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. На думку апелянта, судом при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано, що строк виконання договору ще не настав, підстав для його дострокове розірвання не вбачається, вимоги про дострокове повернення коштів від позивача він не отримував. Вказує також, що в порушення вимог процесуального, він не був належним чином повідомлений про розгляд даної справи, а отже було порушено його право на захист.

Заслухавши пояснення представника апелянта, який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення позивача, який проти задоволення скарги заперечує, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 06 березня 2014 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого відповідач взяв в борг у ОСОБА_5 24 500 доларів США строком на один рік, під 3% за місяць, про що було складено розписку ( а.с. 9 ).

В зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за договором, 08.05.2014 року на його адресу позивачем, було направлено вимогу про дострокове погашення боргу ( а.с. 11-12 ). У ній позивач вказав на не виплату процентів за користування позикою.

Доказів внесення плати за користування коштами відповідачем надано не було.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує належним чином взятих на себе зобов'язань за договором позики, в наслідок якого позивач був позбавлений того, на що розраховував при укладанні даного договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Отже з викладеного слідує, що боргова розписка є тим письмовим доказом, який підтверджує як факт укладання договору позики, так і факт передачі позичальнику конкретної грошової суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Сторони договору позики можуть самостійно встановити розмір, методику обчислення процентної ставки за договором й порядку одержання процентів, що випливає з положень ст. 3 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, за договором позики сторонами було визначено, що за користування грошовими коштами позивача ОСОБА_4 мав сплачувати 3% за кожен місяць. Отже, відповідно до умов договору та приписів ч. 1 ст. 1048 ЦК України, проценти за користування грошовими коштами ОСОБА_4 мав виплачувати позивачу щомісячно.

У відповідності до приписів ст.ст. 525-526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Як вже зазначалось, однією з умов надання ОСОБА_5 позики відповідачу була сплата останнім процентів за користування грошовими коштами в розмірі 3% від суми позики, що у місяць становить 735 доларів США ( 24500 дол. * 3% ). Дані проценти, за своєю природою, є винагородою за користування чужими коштами. Без цієї істотної умови, договір позики укладений не був.

Надаючи в користування грошові кошти, позивач розраховував на отримання від відповідача щомісячної плати. Враховуючи майновий стан ОСОБА_5, який є пенсіонером, його похилий вік, невиконання відповідачем умов договору позбавило позивача грошових коштів, на які він розраховував.

Отже, враховуючи те, що відповідачем було істотно порушено умови договору, що значною мірою позбавило позивача того, на що він розраховував при укладенні договору, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для розірвання договору позики та стягнення суми боргу.

Доводи апелянта про те, що його не було повідомлено про час та місце розгляду справи на правильність ухваленого по справі рішення не впливають, так як належних та допустимих доказів на спростування висновків суду відповідачем надано не було.

Не впливає на вирішення справи і та обставина, що у справі відсутні докази отримання особисто відповідачем листа від 07.05.2014 року ( а.с. 11-12 ). Даний спір про розірвання договору та про повернення коштів вирішувався судом, відтак відповідач мав можливість надати докази інстанційним судам на обґрунтування своєї правової позиції.

Колегія суддів критично відноситься до пояснень представника відповідача в суді апеляційної інстанції в тій частині, що позика, начебто, передавалася ОСОБА_4 в національній валюті, а не у доларах США. На підтвердження цього, представником було надано розписку від 05.03.2013 року, копія якої долучена до матеріалів справи. Проте позивач з такими твердженнями категорично не згоден, а у самій розписці йде мова про передачу іншої суми грошей ( 200 000 грн. ) та протягом іншого періоду часу ( до 05.03.2014 року ).

По цій розписці позивач до ОСОБА_4 жодних претензій не має. Сам борговий документ перебуває у боржника, що, згідно зі ст. 545 ЦК України, є підтвердженням виконання зобов»язання.

Не було долучено до апеляційної скарги і жодних доказів, які б підтверджували щомісячну ( повну або часткову ) сплату відповідачем процентів за користування позикою. І такі пояснення представника відповідача в суді апеляційної інстанції документально підтверджені не були.

Окрім того, з матеріалами справи сторона апелянта була ознайомлена 29.08.2014 року ( а.с. 33-35 ), проте у апеляційних скаргах, які подавалися до суду в цей же день ( а.с. 37 ), а також 20.11.2014 року ( а.с. 49-52 ) взагалі не йдеться про не отримання відповідачем коштів, отримання їх в національній валюті або про примус до написання розписки з боку позивача.

Таким чином, договір між сторонами є чинним ( ст. 204 ЦК України ), ставити під сумнів його умови у колегії суддів підстав немає.

З огляду на вищевикладене, колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17 липня 2014 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -