Справа № 447/80/14 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/783/141/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна Т. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря - Бадівської О.О.

з участю: позивача ОСОБА_2,

представника відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Берездівецької сільської ради Миколаївського району Львівської області, Управління Дерземагенства у Миколаївському районі Львівської області, треті особи Миколаївська районна адміністрація Відділ архітектури та містобудування, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та майном,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом до відповідачів, в якому просила:

- визнати недійсною Ухвалу третьої сесії 22-го скликання Берездівецької сільської ради Миколаївського району Львівської області від 24 березня 1995 року № 15 в частині п.107 про надання у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки пл. 0,25 га для обслуговування житлового будинку;

- визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю Серія ЛВ № 5520, виданий Берездівецькою сільською радою 26 січня 2001р. та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 166 про надання ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки пл. 0,460 га.;

- зобов'язати Управління Держземагенства у Миколаївському районі Львівської області скасувати державну реєстрацію Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЛВ № 5520 виданого Берездівецькою сільською радою 26 січня 2001р. на ОСОБА_4 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 166 21.01.2001р.;

- зобов'язати відповідача ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні належною позивачці земельною ділянкою та житловим будинком, шляхом демонтажу дерев'яного паркана, який відгороджує вулицю-проїзд Шкільна с. Гранки-Кути до належного позивачці житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1; демонтажу дерев'яного паркана між земельною ділянкою ОСОБА_3 і земельною ділянкою ОСОБА_4, а також очистити цей проїзд шириною - 6 м, довжиною- 20 м, тобто -120 м кв. від зелених насаджень, кущів, дерев та всіх зайвих на проїзді предметів і відкрити цей проїзд для вільного користування позивачкою;

- зобов'язати відповідача - ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні належною позивачу земельною ділянкою та житловим будинком, шляхом демонтажу дерев'яного паркана та цегляних стовпчиків, споруджених ним, що перекривають спільний проїзд з боку належного позивачу житлового будинку до центральної сільської вулиці с. Гранки-Кути Миколаївського району Львівської області, а також очистити цю захоплену частину проїзду шириною - 6 м, довжиною - 21,8 м, площею - 130,8 кв.м. від зелених насаджень, кущів, дерев, зайвих предметів, та відкрити його для вільного користування позивачу.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власницею земельної ділянки пл.0,60 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та житлового будинку із господарськими спорудами, розташованого на цій земельній ділянці. Відповідачі у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є сусідами позивачки. Позивачка зазначає, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою та нерухомим майном, що розташоване на ній, оскільки перекрили заїзд та проїзд до належного їй будинку, зайнявши земельні ділянки загального користування, а саме проїзд до будинку позивачки шириною 6 м. та довжиною 20-21,8 м.

Зазначає також, що відповідач - Берездівецька сільська рада на підставі свого рішення видала відповідачу ОСОБА_4 Державний акт на право приватної власності на землю пл.0,46 га, в яку включений вищевказаний спільний проїзд, яким користується позивачка та її сусіди. Вважає, що рішення сесії сільської ради про передання відповідачу ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,46 га. та Державний акт на право приватної власності на землю є незаконними, оскільки вулиці та проїзди загального користування не можуть бути передані у приватну власність, а встановлення меж землекористування ОСОБА_4 не були узгоджені з нею, як користувачем спільного проїзду.

Просила задовольнити її позов.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03 червня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивачка.

В апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши доводи осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом з пояснень позивача ОСОБА_2 встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 1966р. проживає в буд. АДРЕСА_1 і рішенням виконавчого комітету Миколаївської районної ради народних депутатів №138 від 21.06.1990р. на її ім'я 29 червня 1990р. видано свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок, який зареєстровано за колгоспним двором ОСОБА_2 (а.с.19).

Відповідно до Державного акта про право власності на землю серії ЛВ № 2192, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Берездівецької сільської ради народних депутатів від 28 грудня 1993р. № 65 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,60 га на території с. Гранки-Кути Берездівецької сільської ради для ведення особистого підсобного господарства. На плані зовнішніх меж цього Державного акта зазначено, що від літ. Є до Ж знаходиться дорога (а.с.11).

Встановлено, що земельна ділянка ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 з одної сторони межує з господарством ОСОБА_7, яке розташоване нижче, а з другої сторони - з господарством ОСОБА_4, яке розташоване вище.

Встановлено, що господарство відповідача ОСОБА_4 розташовано по сусідству з позивачкою та земельна ділянка останнього згідно Державного акта серії ЛВ № 5520, виданого ОСОБА_4 на підставі рішення ІІІ сесії 22-го скликання Берездівської сільської ради від 24.03.1995р. межує по лінії А-В з господарством позивачки. Заїзд на його земельну ділянку здійснюється по межі В-Г із землями сільської ради (а.с.10).

Встановлено, що господарство відповідача ОСОБА_3 та її земельна ділянка взагалі не межує із земельною ділянкою позивача ОСОБА_2 та розташовано вище господарства ОСОБА_4

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами, та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Позивач ОСОБА_2 не подала суду належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме не доведено порушення ст.39 Земельного кодексу України (ч.4 ст.65 Земельного кодексу 1991р., чинного на час прийняття оскаржуваного рішення).

Зокрема, предметом її позову є незаконна, на її думку, приватизація оскаржуваним нею рішенням сільської Ради від 24.03.95р. № 107 частини вулиці спільного користування ОСОБА_10, яка проходить від АДРЕСА_1 до її будинку та перегородження цієї вулиці ОСОБА_3 та ОСОБА_4

З наявної в матеріалах справи копії аерофотозйомки земельних ділянок с.Гранки-Кути, поданої самою позивачкою, не підтверджується, що від АДРЕСА_1 до земельних ділянок сторін офіційно проходить бокова вулиця (дорога) (а.с.12).

Доказів про те, що така дорога передбачена в плані села Гранки-Кути суду не надано і заперечується її існування сільрадою, про що позивач неодноразово повідомлялась.

Посилання позивачки на копію плану зі штампом відділу архітектури (а.с.13) не є доказом, який безумовно підтверджує існування такої дороги, оскільки на ньому не має прив'язки до населеного пункту та земельних ділянок сторін, на ньому не вказана назва вулиць та відгалужень від вулиць, не зазначено їх цільове призначення та статус.

Представник відповідачів ОСОБА_11, який одночасно є головою постійної депутатської земельної комісії Берездівецької сільської ради, категорично заперечує існування офіційної бокової вулиці спільного користування від АДРЕСА_1 до господарств сторін, вказує, що відповідачі протоптали собі стежку до своїх господарств по землі сільської ради і остання вправі була відповідно до положень ст.3 Земельного кодексу 1991р., чинного на час приватизації землі ОСОБА_4, розпорядитись частиною цієї ділянки в користь ОСОБА_4

Враховуючи, що поштовою адресою господарств сторін є АДРЕСА_1, а не інша, зазначені заперечення заслуговують на увагу.

Доказів на те, що відповідачі перегородили та приватизували частину загальної вулиці Шкільної відсутні.

Поясненнями позивачки ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційної інстанції 26.12.2014р. підтверджується, що вона має окремий заїзд-виїзд на свою земельну ділянку та до будинку, який проходить повз господарство ОСОБА_7 по облаштованій нею дорозі під час будівництва будинку у 60-х роках та впирається у дорогу загального користування.

Існування саме такої ділянки дороги від господарства ОСОБА_2 донизу з виїздом на офіційну дорогу спільного користування підтверджується викопіюванням з плану землекористування Берездівецької сільської ради, поданого самою позивачкою ОСОБА_2 (а.с.14).

Вказаною дорогою ОСОБА_2 користується постійно з часу її облаштування та до часу звернення з позовом в суд 04.11.13р. Таким чином вона має право на безперешкодний доступ до свого будинку та земельної ділянки.

Та обставина, що позивач ОСОБА_2 з часу будівництва свого будинку у 60-х роках добровільно не користувалась тою частиною земельної ділянки, яка, на її думку, є вулицею спільного користування, підтверджується змістом її позовної заяви, у якій вона просить звільнити цю частину від багаторічних зелених насаджень (дерев та кущів), парканів та зайвих предметів, які знаходяться там понад двадцять років.

Статтею 152 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 3 п. "Г" вище зазначеної статті визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їм земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно з частинами 5,6 ст.17 ЗК України (1991 року), чинного на час передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_4, така передача здійснюється органом місцевого самоврядування за місцем розташування цієї земельної ділянки. Земельна ділянка передається у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, тощо). Частиною 2 ст.67 цього ж Кодексу визначено розмір ділянок для будівництва та обслуговування будинку.

Пунктом 5 Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженим Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах параграф 10 від 15 лютого 1993 року, чинного на час передачі у власність відповідача ОСОБА_4 земельної ділянки, передбачено, що Державний акт на право приватної власності на землю видається після встановлення меж земельних ділянок.

Позивач вказує що рішення сесії сільської ради від 24.03.1995р. про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки є незаконним не тільки з підстав передачі у його власність частини вулиці та проїзд загального користування, але й з підстав не погодження з нею у встановленому порядку меж землекористування ОСОБА_4 В обґрунтування вказаного посилається на висновок № 998 від 08.04.2014р. криміналістичної експертизи з дослідження почерку і підписів за матеріалами цивільної справи № 447/3425/13ц за яким підписи від імені ОСОБА_2, розташований в графі "Суміжні землекористувачі" в Акті встановлення і узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_4, с.Гранки-Кути, без дати, виконані не ОСОБА_2 іншою особою (а.с.70-72).

Представник відповідачів не виключає, що цей акт міг бути підписаний іншими членами колгоспного двору ОСОБА_2

Відповідно до положень ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.3,4 ст.267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пункт 4 ст.268 ЦК України, який передбачав, що позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право, виключений із статті на підставі Закону № 4176-VІ від 20.12.2011р., таким чином на позовні вимоги ОСОБА_2 у вказаній частині на час пред'явлення позову 04.11.2013р. розповсюджуються загальні строки позовної давності.

Враховуючи усну заяву представника відповідачів в судовому засіданні про застосування строку позовної давності, а також, що позов ОСОБА_2 в суд пред'явлений через 18 років після прийняття сесією сільради рішення від 24.03.1995р. та через 12 років після видачі відповідачу ОСОБА_4 Державного акту про право власності на землю, поновити строк позивач не просила, у суду першої інстанції були правові підстави для відмови у позові за спливом позовної давності.

Враховуючи, що суд першої інстанції повно і правильно встановив фактичні обставини справи, застосував закон, який поширюється на зазначені правовідносини, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку про те, що судом при розгляді справи допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які є підставами для скасування рішення суду, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий Т.Г. Мусіна

Судді: І.В. Бермес

Р.В. Савуляк