У Х В А Л А

27 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів: Романюка Я.М., Гуменюка В.І., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2015 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_5, про визнання правочину недійсним,

встановила:

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 4 листопада 2014 року, позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») задоволено частково. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача 31 542, 26 доларів США кредитної заборгованості. У задоволенні решти позовних вимог та зустрічного позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Заочне рішення першої та увалу апеляційної інстанцій залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвали судів касаційної, апеляційної інстанцій, заочне рішення першої інстанцій в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором та договору поруки та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частини четвертої статті 559, частини другої статті 1050, частини другої статті 1054 Цивільного кодексу України та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частини четвертої статті 559, частини другої статті 1050, частини другої статті 1054 Цивільного кодексу України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погоджуючись з заочним рішенням першої та ухвалою апеляційної інстанцій, виходив із того, що задовольняючи частково позовні вимоги банку, суди правильно керувалися вимогами статей 526, 530, 1050 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у строки визначені договором, при цьому, судами визначено розмір пені з урахуванням положень статті 258 Цивільного кодексу України. Також судом враховано, що порука не припинена, оскільки відповідно до умов договору поруки, останній діє протягом п'яти років після закінчення терміну повернення кредиту.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2013 року та 9 липня 2014 року суд касаційної інстанції, виходив із того, що сама по собі умова договору поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцями або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 Цивільного кодексу України, тому у цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимогу до поручителя.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 року суд касаційної інстанції, виходив із того, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у договорі поруки встановлено термін його дії до 25 квітня 2023 року, оскільки це строк дії кредитного договору, натомість в договорі поруки зазначено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором, а строк виконання основного зобов'язання було змінено.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України

від 29 січня 2014 року та 21 січня 2015 року (справи №6-155цс13, №6-190цс14), суд виходив із того, що установивши, що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що від діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором, та що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, який був змінений ним відповідно до умов кредитного договору, не пред'явив протягом шести місяців вимоги до поручителя про виконання зобов'язання, суд дійшов правильного висновку про те, що зобов'язання за договором поруки припинилися Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України строку виконання основного зобов'язання, передбачений частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України

від 17 вересня 2014 року (справа №6-53цс14), суд виходив із того, що аналіз статті 559 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку проте, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 цивільного кодексу України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивний) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Таким чином, зміст наданих заявником для порівняння постанов Верховного Суду України від 29 січня 2014 року, 21 січня 2015 року та 17 вересня 2014 року їх порівняння із судовим рішенням, яке переглядається, не свідчить про невідповідність останнього викладеним у вищезазначених постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частини четвертої статті 559, частини другої статті 1050, частини другої статті 1054 Цивільного кодексу України.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_5, про визнання правочину недійсним про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

В.М. Сімоненко