Номер провадження: 22-ц/785/4147/15
Головуючий у першій інстанції Турецький О. С.
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі головуючого Гончаренко В.М.

суддів Комаровської Н.В., Короткова В.Д.,

з участю секретаря Абалдової О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», за участю третьої особи Одеської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договорів купівлі-продажу, іпотеки, витребування майна, усунення перешкод у користуванні майном та скасування запису про державну реєстрацію за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2014 року, -

встановила:

Департамент комунальної власності Одеської міської ради 17.12.2013 звернувся до суду до відповідачів з позовом про визнання недійсними свідоцтва про право власності, договорів купівлі-продажу, іпотеки, витребування майна, усунення перешкод у користуванні майном та скасування запису про державну реєстрацію, посилаючись на те, що нежитлове приміщення другого поверху, загальною площею 308,8 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, управління яким здійснює Департамент комунальної власності Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності від 23.08.2006 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25.01.2005 року за ОСОБА_2 зареєстрована квартира № 1 в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 305,2 кв. м.

Вказане свідоцтво про право власності на житло видане на підставі розпорядження від 25.01.2005 року № 190246, проте відповідно до перевірки юридичного департаменту Одеської міської ради, вказаного розпорядження не існує.

13.04.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу, зареєстрований у реєстрі № 759, згідно якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 купив квартиру № 1 в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 305,2 1кв.м.

26.07.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу, зареєстрований у реєстрі № 1461243, згідно якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купив квартиру № 1 в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 305,2 кв.м.

26.07.2006 року між ОСОБА_4 та АКБ «УкрСиббанк» укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_4 грошові кошти в іноземній валюті в сумі 613 000,00 швейцарських франків.

26.07.2006 року в забезпечення виконання кредитних зобов'язань, між Банком та ОСОБА_4 укладений іпотечний договір, зареєстрований у реєстрі № 1901.

Предметом іпотеки є квартира № 1 в будинку АДРЕСА_1.

Позивач також зазначив, що вказане вище приміщення є власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 353 від 22.08.2006 року.

Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» Жуков Т.В. позов не визнав.

Справа розглянута у відсутність третьої особи.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2014 року в задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відмовлено.

Департамент комунальної власності Одеської міської ради, вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, надав до суду апеляційну скаргу про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року вищезазначену ухвалу апеляційного суду Одеської області скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, про визнання угод недійсними.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2009 року у справі № 2-6099/09 позовні вимоги Одеської міської ради задоволені.

Визнано недійсними договір купівлі-продажу квартири № 1 по АДРЕСА_1, загальною площею 305,2 кв. м, від 13 квітня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та договір купівлі-продажу спірної квартири від 26 липня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 5 грудня 2012 року апеляційну скаргу АКІБ «УкрСиббанк» задоволено, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2009 року скасовано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22 травня 2013 року касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відхилено, рішення апеляційного суду Одеської області від 5 грудня 2012 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 9 вересня 2013 року Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відмовлено у допуску справи до провадження Верховного Суду України.

Згідно з рішенням Одеської міської ради від 31 січня 2011 року «Про затвердження виконавчих органів, загальної чисельності апарату Одеської міської ради» змінено найменування Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради на Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

Відповідно до Положення про департамент комунальної власності Одеської міської ради, яке затверджене рішенням Одеської міської ради від 28лютого 2011 року № 384-VI, Департамент комунальної власності Одеської міської ради є правонаступником Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради.

Згідно з п. 2.2.2 Положення про Департамент комунальної власності Одеської міської ради останній у встановленому порядку здійснює захист прав та інтересів територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради в судових органах з питань, що віднесені до компетенції Департаменту.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що департамент, звертаючись з даним позовом, здійснює захист не своїх прав, а прав Одеської міської ради, який йому делеговано Одеською міською радою, а тому щодо вимог департаменту слід застосувати строки позовної давності, при цьому їх перебіг слід починати з дати, коли саме Одеська міська рада дізналася про порушення своїх речових прав на спірний об'єкт нерухомості, тобто з дати винесення заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі № 2-6099/09 (24 червня 2009 року).

На підставі наведеного суд першої інстанцій дійшов висновку, що на момент звернення до суду з даним позовом Департаментом комунальної власності Одеської міської ради пропущено строк звернення до суду, та відповідач ПАT «УкрСиббанк» звернулося до суду із заявою про застосування до позовних вимог строку позовної давності.

Проте з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитись не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Зазвичай перебіг позовної давності є процесом безперервним. Однак можуть виникнути обставини, що перешкоджають поданню позову. Ці обставини є підставами для зупинення, переривання або поновлення строку давності.

Стаття 263 ЦК України дає вичерпний перелік обставин, за наявності яких позовна давність зупиняється. До них належать: непереборна сила надзвичайна і така, що не можна відвернути в даних умовах, подія. Такою подією може бути стихійне лихо (землетрус тощо) або соціальні явища (страйки тощо); мораторій відстрочка виконання зобов»язання, що встановлена законодавством. Мораторій може бути оголошений відносно якогось окремого виду зобов»язань або за всіма зобов»язаннями в цілому.

Всі вказані обставини мають об»єктивний характер і їх дія проявляється незалежно від бажання сторін. Під час дії цих обставин перебіг позовної давності зупиняється. З дня припинення обставин, що стали підставою для зупинення давності, її перебіг продовжується на той період часу, що залишився (тобто строк позовної давності мінус строк, що пройшов до виникнення зазначених вище обставин).

Переривання перебігу строку позовної давності полягає в тому, що час, який минув до настання обставини, з якою закон пов»язує перерву, не зараховується в строк позовної давності, і строк позовної давності, після перерви, починає перебіг спочатку на весь строк, передбачений в законі для зазначених вимог. При цьому обставини, що переривають перебіг строку, можуть виникнути в будь-який момент до його закінчення.

Перебіг строку позовної давності переривається здійсненням зобов»язаною особою дій, що підтверджують визнання боргу або іншого обов»язку. Такими діями можуть бути, наприклад, часткова виплата боргу, прохання про відстрочку виконання зобов»язання тощо; пред»явлення позову, хоча б до одного із кількох боржників (а також якщо предметом такого позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач) у встановленому порядку. Якщо позов поданий з порушенням встановлених вимог, то він не приймається судом до провадження, або залишається судом без розгляду і не перериває позовну давність.

Суд першої інстанції не врахував зазначених норм матеріального права, не звернув уваги на доводи позивача щодо переривання строку позовної давності, у зв»язку з поданням позову до декількох відповідачів, а проміжок часу між постановленням останнього процесуального документа (9 вересня 2013 року) та поданням даного позову (14 жовтня 2013 року) складав лише 35 днів, та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову на підставі ст. 267 ЦК України.

На думку колегії суддів, позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради є доведеними та такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з рішенням Одеської міської ради від 27.06.2006 р. № 56-У «Про впорядкування роботи виконавчих органів Одеської міської ради по виконанню функцій орендодавця нежитлових приміщень, які є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси», Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради є єдиним вповноваженим органом Одеської міської ради з питань виконання функцій орендодавця нежилих будівель (споруд, приміщень), що знаходяться у комунальній власності територіальної громади міста Одеси.

Відповідно до листа КП «БТІ ОМР» від 06.08.2013 р. № 5503-12/152 квартира № 1 та нежитлові приміщення № 601, які знаходяться по АДРЕСА_1 є одним приміщенням.

Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321, 327 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном та використовувати ці права на свій розсуд. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У комунальної власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді, а управління цим майном здійснює безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Враховуючи ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Проте, ОСОБА_4 не є законним власником квартири № 1 в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 305,2 кв. м.

При цьому, ОСОБА_4 уклав іпотечний договір з Акціонерно- комерційним банком «УкрСиббанк» за основним зобов'язанням № 0 від 26 липня 2006 року, укладеним між іпотекодержателем та позичальником та передав в іпотеку квартиру № 1 в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 305,2 кв. м.

Іпотечний договір нотаріально засвідчений приватним нотаріусом Ситніковою Ю.Д. під реєстраційним номером № 1901.

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи та згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку», де предметом іпотеки може бути нерухоме майно на праві власності.

Колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що, у даному випадку ОСОБА_4. виступає заставодавцем, проте право власності існує тільки де-юре, так як де факто квартири взагалі не існує. Отже, нерухоме майно за іпотечним договором втратило право бути іпотекою.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» однією з підстав припинення іпотеки є визнання іпотечного договору недійсним.

Крім того, свідоцтво про право власності на квартиру, видане на підставі неіснуючого розпорядження УЖКГ, що тягне за собою його недійсність і недійсність всіх наступних правочинів.

Згідно з п.2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Закону, а згідно ч. 1 ст. 203 правочин не може суперечити законодавству. Керуючись ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Отже, якщо судом буде встановлено, що продавець не мав право відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Крім того, вищевказана Постанова Пленуму В СУ вказує, що норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується.

Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з п.3 ч.І ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно у разі, якщо майно вибуло з володіння власника, або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Також, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 388 ЦК України спірне майно було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння.

Під час реєстрації спірної квартири № 1 в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 305,2 кв. м. територіальна громада м. Одеси була законним власником, а Департамент відкрито користувався вказаним приміщення.

Посилаючись до ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

Відповідно до п. 30 ч.І ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності; вирішення про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об'єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу, якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об'єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Право комунальної власності закріпилося після проголошення незалежності України та було відображене у постанові КМУ від 05.11.1991 р. «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» та у рішення Одеської обласної ради народних депутатів «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» від 25.11.1991 р. № 266-ХХІ де вказано, що весь житловий і нежитловий фонд переходить до комунальної власності.

Таким чином, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що рішення щодо відчуження комунального майна приймається виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради, однак враховуючи те, що Одеською міською радою рішень щодо відчуження спірного приміщення не приймалось, тому приміщення вибуло з комунальної власності поза волею власника.

Також відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у достатньому обсязі не перевірив вказаних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, наданим доказам не дав належної правової оцінки в сукупності та їх взаємному зв»язку, належним чином не перевірив протиріччя та суперечності наданих сторонами доказів у справі, та ухвалив помилкове рішення про відмову у задоволенні позову, у зв'язку з чим судове рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ПАТ «УкрСиббанк» на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради судовий збір по 130, 43 грн. з кожного, а всього у розмірі 521, 72 грн., сплачених останнім при подачі позовної заяви до суду першої інстанції, апеляційної скарги до апеляційної та касаційної скарги до касаційної інстанцій.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.п.1, 3, 4 ст. 309, ч.2 ст.314 ЦПК України, колегія суддів,- вирішила:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2014 року скасувати, постановити нове рішення.

Позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договорів купівлі-продажу, іпотеки, витребування майна, усунення перешкод у користуванні майном та скасування запису про державну реєстрацію задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло (квартира №1 по АДРЕСА_1) від 25.01.2005 року, видане Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, зареєстроване під №12-28598 на ім'я ОСОБА_2.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13.04.2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартири №1, що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 305,2 кв.м.

Визнати недійсним договір іпотеки від 26.07.2006 року, згідно якого ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) передав, а АКБ «Укрсиббанк» (проспект Московський, 60, м.Харків, 61050, ) прийняв до іпотеки квартиру №1, що знаходиться у АДРЕСА_1, загальною площею 305,2 кв.м.

Витребувати у ОСОБА_4 квартиру № 1 будинку АДРЕСА_1 загальною площею 305,2 кв.м. на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) з квартири № 1 будинку АДРЕСА_1 загальною площею 305,2 кв.м. та передати на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради /65039, вул.. Артилерійська, 1, м. Одеса, р/р 1909, МФО 828011 в ГУДКСУ в Одеській області, /.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради судовий збір у розмірі по 130, 43 грн. з кожного.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий В.М.Гончаренко

Судді Н.В.Комаровська

В.Д.Коротков