Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ провадження 22-ц778/2358/15 Суддя-доповідач: Стрелець Л.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізькій області у складі:

головуючого Стрелець Л.Г.,

суддів Гончар М. С.,

Каракуші К.В.,

при секретарі: Хомяк К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Концерну "Міські теплові мережі" в особі Філії Концерну "МТМ" Жовтневого району в особі представника Іванчик Олени Миколаївни на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2015 року по справі за позовом Концерну "Міські теплові мережі" до ОСОБА_4 про визнання укладеною додаткової угоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року Концерн "МТМ" в особі Філії Концерну "МТМ" Жовтневого району звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання укладеною додаткової угоди до договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді.

В обґрунтування позову зазначав, що Концерн "МТМ" здійснював та продовжує здійснювати постачання теплової енергій в гарячій воді в нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1

Власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1 є відповідач по справі, на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.06.2009 року.

Зазначає, що між концерном та відповідачем укладений договір № 600122 від 01.07.2011 року "Купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді" відносно постачання теплової енергії на нежитлові приміщення №№ 62,65 , розташовані по АДРЕСА_2

Концерн "МТМ" звертався до відповідача з пропозицією укласти додаткову до договору № 600122 від 01.07.2011 року про внесення в договір теплового навантаження на прим. АДРЕСА_1.

29.01.2013 року відповідачу направлено проект додаткової угоди до договору.

Відповідач відповіді на пропозицію не надала.

Не зважаючи на відсутність договору, в цілях недопущення порушення конституційного права громадян, які мешкають в житловому будинку №36 по пр. Леніна., 36 в м. Запоріжжя, на забезпечення їх здоров'я та прав на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що виключає право на житло, концерн здійснював та продовжує здійснювати постачання теплової енергії до приміщення відповідача.

Відключення окремих приміщень житлового будинку не передбачено чинним законодавством.

Зазначає, що укладання договору є обов'язком відповідача на підставі закону, але відповідач не уклав угоду в строки, визначені діючим законодавством.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд визнати укладеною між відповідачем та Концерном "МТМ" додаткову угоду до договору № 600122 від 01.07.2011 кроку "Купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді" та стягнути судовий збір.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2015 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі Концерн "Міські теплові мережі" зазначають, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час апеляційного розгляду справи встановлено та підтверджується матеріалами справи, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212-215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову Концерну „Міські теплові мережі"

Cудом встановлено, що відповідач має у приватній власності нежиле приміщення, АДРЕСА_1 ( відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно а/с 29).Концерн "МТМ" надає послуги з теплопостачання в зазначеному будинку.

Відмовляючи в задоволенні позову Концерну "Міські теплові мережі" суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідно до Закону України „Про теплопостачання" теплова енергія - це товарна продукція, яку теплогенеруюча організація має право постачати безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу, а обов"язком споживача є своєчасне укладення договору на постачання теплової енергії з теплопостачальною організацією.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що Концерн "Міські теплові мережі" просив про визнання укладеною додаткової угоди до договору купівлі - продажу теплової енергії в гарячій воді.

Між тим судом встановлено, що договір купівлі - продажу теплової енергії в гарячій воді з ОСОБА_4 на постачання теплової енергії та гарячої води в нежиле приміщення, АДРЕСА_1 не укладався.

Згідно Правил користування тепловою енергією, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу.

Згідно норм ст. 1 Закону України „Про теплопостачання" теплова енергія - товарна продукція що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Законом України „Про теплопостачання" № 2633-IV від 02.06.2005 року передбачено, що "Теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу" (п. 4 ст. 19 Закону).

Згідно Правил користування тепловою енергією затверджених Постановою КМУ від 03.10.2007 року № 1198 - правила користування тепловою енергією визначають взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії (п. 1 Правил).

Пунктом 3 Правил передбачено, що споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Згідно з п. 4 Правил - користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії, укладеного між споживачем і теплопостачальною організацією.

Пунктом 14 Правил передбачений обов'язок споживача укласти з теплопостачальною організацією договір до початку подачі теплоносія до системи тепло споживання.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (в редакції постанови КМУ від 03.09.2009 року № 933) "Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення"

За змістом ч. 3 ст. 6 , ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19-21 Закону України „Про житлово-комунальні послуги", постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 ( в редакції постанови КМУ від 03.09.2009 року № 933) вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6 , ст. ст. 627,630 ЦК України та ст. ст. 19,20 Закону України „ Про житлово-комунальні послуги".

Зазначена позиція висловлена Верховним Судом України у постановах №6-110 цс12, №6-107 цс12, яка є обов'язковою відповідно дост.360-7 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови ( пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Концерну „Міські теплові мережі" про визнання укладеною додаткової угоди, суд першої інстанції правильно виходив з того, що додаткова угода сама по собі не є договором про теплове навантаження на приміщення АДРЕСА_1.

Право виконавця послуг вимагати укладення договору та обов'язок власника об"єкту нерухомості укласти договір на надання житлово-комунальних послуг передбачено законом, а тому в разі ухилення чи відмови споживача від укладення договору, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, повно і всебічно перевіривши фактичні обставини справи, належно оцінивши докази, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог Концерну "Міські теплові мережі" про визнання укладеною додаткової угоди.

Рішення відповідає нормам матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що справа вирішена неправильно.

Керуючись ст.ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Концерну "Міські теплові мережі" відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2015 року в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: