АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 754/311/15-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Таран Н.Г.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3655/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

При секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 15 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Луганській області про стягнення заборгованості по зарплаті,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 15 січня 2015 року позовну заяву ОСОБА_2 повернуто позивачу для подання до належного суду.

В апеляційній скарзі, з посиланням на порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даної ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Судом встановлено, що 14.01.2015 року ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Луганській області про стягнення заборгованості по зарплаті.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд 1-ї інстанції виходив з положень ст. 109 ЦПК України та ч.1 ст. 110 ЦПК України та зазначив, що жодна із сторін в даному спорі не є зареєстрованою в Деснянському районні м. Києва, у зв'язку з чим дана справа не підсудна Деснянському районному суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст. 110 ЦПК України, позови про стягнення аліментів, про визнання батьківства відповідача, позови що виникають з трудових правовідносин можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

Також, згідно вказаного Закону, довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи; документи, до яких вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи якій надано тимчасовий захист, довідка про звернення за захистом в Україні.

Доводи апелянта про те що закон не вимагає реєстрацію місця перебування позивача, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки за змістом ч. 1 ст. 110 ЦПК України позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання або перебування споживача.

Звертаючись з вказаним позовом позивачем на підтвердження свого місця перебування надано договір найма жилого приміщення, однак поданий договір оренди не може свідчити про зареєстроване місце перебування фізичної особи, оскільки згідно вказаних вище норм законодавства, підтвердженням зареєстрованого місця перебування фізичної особи є відповідна довідка органу реєстрації або паспорт громадянина України, до якого внесено відомості про місце перебування особи.

Посилання апелянта на те, що він тимчасово проживає за іншою адресою у зв'язку з проведенням антитерористичної операції за місцем його постійного проживання, не можуть бути підставою для скасування ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 15 січня 2015 року з огляду на наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01.10.2014 року затверджено «Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції», відповідно до п. 2 якого прийняття заяв та видача довідок про взяття на облік можуть здійснюватися в місцях проживання осіб, які переміщуються, працівниками житлово-експлуатаційних організацій або уповноваженими особами, визначеними виконавчими органами сільських і селищних рад, за погодженням з уповноваженим органом.

Довідка є документом, який видається громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території або району проведення антитерористичної операції.

Проте ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду вказана довідка надана не була, що позбавило суд визначити місце проживання чи перебування позивача.

Доводи апеляційної скарги про те що оскаржувана ухвала порушує право апелянта на захист належних йому прав в судовому порядку також підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції .

У даному випадку на підставі ст. 110 ЦПК України позови, що виникають з трудових правовідносин можуть розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача, а тому останній з урахуванням Розпорядження Голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №2710/38-14 від 02.09.2014 року «Про визначення територіальної підсудності справ» не позбавлений можливості звернутися до належного суду за вирішенням питання, що не є порушенням його прав та свобод.

Колегія суддів враховує також той факт, що оскаржувана ухвала не позбавляє позивач права повторно звернутися до суду за захистом свого порушеного права після проведення реєстрації свого фактичного місця перебування у відповідності до вимог чинного законодавства.

З огляду на викладене, оскаржена у справі ухвала відповідає нормам процесуального права, а тому ця ухвала не може бути скасованою з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 307, 312 ЦПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 15 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: