Справа № 202/3871/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 грудня 2015 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська

в складі: судді-Бєльченко Л.А

при секретарі- Терещук Л.І.,

за участі представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 треті особи виконком Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування,

в с т а н о в и в :

28 квітня 2015 року позивач звернулась до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок № 31 по вулиці Вяземській у місті Дніпропетровську площею 71 кв.м., позначеного на плані літ.А-1 з господарськими спорудами.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 28 липня 2009 року помер її чоловік, ОСОБА_5. Після його смерті залишився вказаний житловий будинок . Вона, позивач, та відповідачі є спадкоємцями за законом першої черги . Вона в установлений законом строк звернулась до нотаріальної контори за оформленням спадкових прав, відповідачі звернулись із заявою про відмову від спадщини на її користь. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок їй було відмовлено у зв*язку з тим, що право власності на вказаний будинок не було зареєстровано, а померлий ОСОБА_5С під час свого життя не встиг оформити право власності на вказаний житловий будинок.

Посилаючись на вимоги статей 1220, 1261, 1268, 316, 317, 319 ЦК України, позивач просила визнати за нею право власності на цей жилий будинок.

В судовому засіданні представник позивача, ОСОБА_1, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4М.в судове засідання не з*явились, надали суду заяви, в яких зазначили про визнання позовних вимог та просили суд розглядати справу без їх участі ( а.с. 26,44).

Представник третьої особи, Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з*явився, надіслав заяву про розгляд справи без участі їх представника.

Представник третьої особи, виконкому Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради в судове засідання не з*явився, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Суд, вислухавши представника позивач, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 28 липня 2009 року помер ОСОБА_5 ( а.с.11).

Сторони у справі відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги за законом , оскільки є дружиною, дочкою та сином ОСОБА_5 (с. 7,).

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_2 29.10.2013 року звернулась до Шостої Дніпропетровської нотаріальної контори про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок № 31 по вулиці Вяземській в місті Дніпропетровську. Відповідачі у грудня 2009 року звернулись до Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявами про відмови від спадщини на користь ОСОБА_2 ( а.с. 50-58).

Судом встановлено, що постановою від 25.10.2013 року державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори позивачеві ОСОБА_2, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння № 31 по вулиці Вяземській в місті Дніпропетровську, оскільки договір на право забудови житлового будинку за зазначеною адресою на ім.*я ОСОБА_5 не зареєстрований в органах, що здійснюють державну реєстрацію( а.с.28).

Як встановлено судом , 5 грудня 1955 року ОСОБА_5 на підставі договору із виконкомом Амур- Нижньодніпровської райради депутатів трудящих про надання в безстрокове користування земельною ділянкою була виділена земельна ділянка для будівництва житлового будинку житловою площею 22,14 кв.м. з двох кімнат із сараєм, вигрібною ямою, вбиральнею за адресою : м. Дніпропетровськ, вул.. Василівська, 31. Рішенням виконкому міської ради народних депутатів від 10.11.1957 року № 1344 вулиця перейменована на вулицю Вяземську ( а.с. 8-10)

Як вбачається з копії технічного паспорту від жовтня 2013 року, на земельній ділянці за адресою: вул. Вяземьска,31 в м. Дніпропетровську розташований житловий будинок під літ. А-1 площею 71,0 кв.м., а також прибудова під літ. А-2, мансардний поверх, літня кухня літ. Б, чотири сараї під літ. В,Г,Д,К-2 , убиральня літ. Ж-1, гараж літ. К-2, та інші споруди ( а.с.12-15).

Зазначене свідчить, що спірний житловий будинок та господарські споруди побудовані за час життя спадкодавцем не у відповідності до Договору від 05 грудня 1955 року, без відповідного дозволу та без належним чином затвердженого проекту, тобто самовільно, про що не заперечував в судовому засіданні представник позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під вже забудоване нерухоме майно.

Як роз*яснено у п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Також роз*яснено, що під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об*єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

В судовому засіданні встановлено, що відповідних дозвільних документів на побудову житлового будинку у тому вигляді, в якому він є на даний час, ні у спадкодавця, ні у позивача немає.

У пункті 6 вищезгаданої Постанови вказано, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.

У своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Норми статті 392 ЦК України не застосовуються щодо вимог про визнання права власності на об*єкт самочинного будівництва (ч. 3 ст. 376 ЦК), оскільки особа не є власником, а лише заявляє вимогу про встановлення права власності на об*єкт самочинного будівництва.

У зазначеному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ також зазначено, що по обєктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.

Таким чином, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно)на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року.

Як встановлено судом, спірний житловий будинок і господарчі споруди побудовані ОСОБА_5М під час життя до 1992 року( а.с.14,15). Проте даних про прийняття зазначеного будинку з господарчими спорудами відповідними комісіями в експлуатацію немає, відсутні також дані про те, чи порушуються цим будівництвом права інших осіб; відсутні дані про відповідність зведеного самочинного будівництва санітарним і протипожежним правилам і нормам.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Приймаючи до уваги, що спадкодавець ОСОБА_5 під час свого життя не набув в установленому законом порядку право власності на спірний житловий будинок та господарські споруди, суд вважає, що відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спадкове майно у вигляді житлового будинку № 31 по вул. Вяземській в місті Дніпропетровську.

За таких підстав суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 3,10,11,58,60, 209,213-215 ЦПК України, ст.ст. 1218, 1261,1268, 1270 ЦК України , ст.ст. 344,376 ЦК України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України ( про правовий режим самочинного будівництва), суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_2 у позовних вимогах до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи виконком Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області протягном 10 днів з дня проголошення рішення через суд першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але були відсутні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу в той же строк з дня отримання копії цього рішення.

Суддя-- ОСОБА_6