Справа № 459/5214/14 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/783/1263/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Глинський О.А.

з участю позивача ОСОБА_2, представника відповідача Тодорович О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 9 грудня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області про відшкодування моральної шкоди, що спричинило ушкодження здоров»я внаслідок професійного захворювання. Просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача 30 000 у відшкодування моральної шкоди, що спричинило ушкодження здоров'я внаслідок професійного захворювання.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 9 грудня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді в користь ОСОБА_2 5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, що спричинило ушкодження здоров'я внаслідок професійного захворювання.

Рішення суду оскаржили сторони.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2. Зазначає, що суд дійшов правильного висновку про обов'язковість відшкодування моральної шкоди спричиненої внаслідок професійного захворювання проте не погоджується з розміром моральної шкоди, яка визначена судом. А тому в частині стягнення моральної шкоди, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути 30 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Мотивує тим, що тривалий час працював на шахтах управління ВО «Укрзахідвугілля» в шкідливих умовах, що призвело до погіршення стану здоров»я, внаслідок чого неодноразово звертався за медичною допомогою. Через поганий стан здоров»я 09.07.2000 року звільнений з роботи по ст.. 38 КЗпП України (за власним бажанням в зв'язку з професійниим захворюванням).

В період з 04.12.2003-14.01.2004 року обласним МСЕК, згідно довідки МСЕК серії ЛВА-2 0008282 від 14.01.2004 року, встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках: 25% від 01.08.2003 року.

Висновком Міжрайонної спеціалізованої МСЕК 24.12.2009 року встановлено ІІІ групу інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності 45%., а 18.01.2011 року встановлено ІІІ групу інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності 50%./а.с.13-15/.

Внаслідок отримання професійного захворювання, на даний час втратив працездатність 50%, став інвалідом ІІІ групи, з'явився кашель та задишка, відчуває нестерпний біль в попереку в суглобах рук. За таких обставин просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в цілому.

Відділення виконавчої дирекції Фонду в м. Червонограді в апеляційній скарзі зазначає, що судом не враховано повністю положення п.1 «е» ст.. 21, ч.3 ст. 28, п.3 ст. Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», якими було встановлено, що Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний відшкодувати грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому у вигляді страхової виплати за наявності відповідного висновку медичних органів. Не було враховано, що п. 3.8 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затверджений Наказом МОЗ від 22.11.1995 року №212 встановлено, що висновком медичних органів як підстава для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу, або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання чи їх наслідків.

Зазначає, що суду не було подано жодного медичного висновку (доказу) про наявність факту спричинення позивачу моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров»я на виробництві, а також те, що в судовому засіданні позивачем не доведено факту моральних страждань у зв'язку з ушкодженням здоров»я на виробництві. Довідка МСЕК про відсоток стійкої втрати працездатності є підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому частини втраченого заробітку і аж ніяк не свідчить про глибину і довготривалість страждань, порушення життєвих зв'язків, неможливість виконувати домашню роботу.

За наведених обставин просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

При розгляді справи за апеляційними скаргами сторони доводи своїх апеляційних скарг підтримали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідачів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду в повній мірі таким вимогам відповідає.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов»язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача суд першої інстанції виходив із встановлених на підставі матеріалів справи обставин. Встановлено на підставі копії трудової книжки позивача, що прийнятий на роботу 20.02.1984 року підземним гірничим робітником очисного вибою 5-го розряду на шахту ім. «Ленінського комсомолу» Управління ВО «Укрзахідвугілля». В подальшому переводився на інші посади, пов»язані із роботою під землею та 09.07.2000 року звільнений з роботи по ст.. 38 КЗпП України ./а.с. 10-12/.

Відповідно до повідомлення № 204 про хронічне професійне захворювання /отруєння/ від 08.08.2003 року Львівської обласної клінічної лікарні позивачу встановлено - антракосилікоз 1 стадія, інтерстиціональна форма;/ а.с.39/.

Відповідно до копій довідки обласної МСЕК серії ЛВА-2 № 008282 від 14.01.2004 року позивачу вперше встановлено 25 % втрати професійної працездатності від 01.08.2003 року./а.с. 13 / Згідно з довідкою МСЕК серії ЛВА -2 № 027537 від 12.01.2010 року позивачу встановлено 45% втрати професійної працездатності з 24.12.2009 року. Відповідно до довідки МСЕК серії ЛВА-2 № 029429 від 20.01.2011 року позивачу встановлено безтерміново 50% втрати професійної працездатності з 18 січня 2011 року. /а.с. 14-15/.

Встановлено потребу в санаторно-курортному та медикаментозному лікуванні..

З долучених до справи копій виписок з історій хвороб - позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні, про що до справи долучено численні виписки з історій хвороб / а.с. 16-38/. З посиланням на перелічені докази позивач просив про відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи надані позивачем докази обґрунтованості позову, а також наявні у справі інші медичні документи, копії висновків МСЕК, повідомлення про професійне захворювання / отруєння/ від 08.08.2003 року, судом вірно враховано наявність права у позивача на відшкодування моральної шкоди, як потерпілого внаслідок втрати професійної працездатності та трудового каліцтва з врахуванням врегулювання такого права на законодавчому рівні.

Наведеними доказами колегія суддів вважає спростованими доводи апеляційної скарги відповідача про незаконність рішення суду з підстав відсутності даних про звернення до Фонду з проханням відшкодувати моральну шкоду, оскільки заперечення відповідача проти такого права висловлено при розгляді справи. Щодо мотивів апеляційної про відсутність доказів спричинення позивачу моральної шкоди, то такі колегія суддів вважає спростованими.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України - Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов»язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення .

Задовольняючи частково вимоги щодо відшкодування позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції врахував, що окремим видом загальнообов»язкового державного соціального страхування, згідно з абзацом 5 ст. 4 Основ законодавства України «По загальнообов»язкове державне соціальне страхування» - є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Відповідно до 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров»я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч. 1 ст. 9 цього ж закону передбачено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров»я або у разі смерті працівника Фондом соціального страхування від нещасного випадку на виробництві відповідно до ЗУ «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». У відповідності до п.п. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21 та ч. 3 ст. 28 цього ж Закону грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому виплачує фонд соціального страхування. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати визначається в судовому порядку. Це спростовує мотиви апеляційної скарги відповідача про проведення позивачу інших соціальних виплат, які на думку відповідача компенсовується в цілому фактор втрати позивачем професійної працездатності.

Згідно ч. 4 ст. 14 ЗУ «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов»язаних з роботою. Вплив таких факторів підтверджено наведеними вище висновками МСЕК та Санітарно-гігієнічною характеристикою умов праці позивача від 05.02.2003 року, складеної лікарем з гігієни праці /а.с.41-43/.

Тому суд підставно дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача моральної шкоди на користь позивача .

Щодо мотивів апеляційної скарги позивача про невідповідність висновків суду першої інстанції щодо визначення розміру морального відшкодування, то колегія суддів вважає такі доводи спростованими, виходячи з таких мотивів.

Згідно з роз»сненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03. 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної / немайнової/ шкоди / із змінами внесеними постановою від 25.05. 2001 року № 5 - моральна шкода може складатися зокрема у моральних переживаннях у зв»язку з ушкодженням здоров»я, у порушенні нормальних життєвих зв»язків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків.

Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року регламентовано, що громадяни, яким встановлена стійна втрата професійної працездатності мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення, ушкодження здоров»я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов»язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і переносить значно більшу моральну шкоду, чим працівник, що не втрачає професійної працездатності.

Таким чином, з врахуванням конституційної значимості здоров»я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, виходячи із вищезазначених обставин справи, суд першої інстанції вірно виходив з того, що заявлена вимога є обґрунтованою частково. Дано належну оцінку доказам позивача про ступінь спричинених йому моральних страждань. Суд виважено підійшов до визначення розміру відшкодування, навів у рішенні достатньо мотивів, в тому числі врахував роз»яснення Пленуму Верховного Суду України у постанові №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної / немайнової / шкоди» зі змінами внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5, а саме врахував обсяг та характер страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат їх тривалість і неможливість відновлення, а також обсяг додаткових зусиль для організації свого життя та прийшов до вірного висновку, визначивши суму відшкодування в розмірі 5 000 гривен.

. Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та які б мали правове значення, у апеляційних скаргах не наведено.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що судом вірно встановлено характер спірних правовідносини, застосовано відповідні норми матеріального права, рішення постановлено з дотримання норм процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає

Керуючись ст.303, 304, п.1 ч.1 ст. 307,308,313, п.1 ч. 1 ст. 314,315 317 319 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 9 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскарженою в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді