Справа № 204/2224/14-ц
Провадження № 2/204/41/15 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2015 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Зайченко О.В.

за участю представників позивачів за первісним

позовом та відповідачів за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2

за участю відповідача за первісним позовом

та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3

за участю його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, Дніпропетровської міської ради, третя особа: Головне архітектурно-планувальне управління Дніпропетровської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності, виділення в натурі частки зі спільної частки власності на домоволодіння, перерозподіл часток у праві власності на домоволодіння та зобов'язання вчинити певні дії та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Дніпропетровська міська рада, Головне архітектурно-планувальне управління Дніпропетровської міської ради про усунення перешкод у користуванні майном,-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, в якій просили виділити в натурі частки ОСОБА_5 (40/100) та ОСОБА_6 (7/100) зі спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 та перерозподілити частки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у праві власності на нерухоме майно: житловий будинок (літ. В-1), гаражі (літ. Г та Ж), сарай (літ. Н), баня (літ. О), навіси (літ. М та П), а також споруди № № 5-14, І-ІV визнавши за ними право спільної частково власності на згадане майно у розмірі 50/100 та 50/100 відповідно. В обґрунтування своїх позовних вимог вказали на те, що вони є власниками відповідно 40/100 та 7/100 частин вищевказаного домоволодіння. Загалом у спірному домоволодінні їм належить 47/100 частин, до яких входять: квартири № № 2 та 3 у житловому будинку (літ. В-1), гаражі (літ. Г та Ж), сарай (літ. Н), баня (літ. О), навіси (літ. М та П), а також споруди № № 5-14,1-ІV. Співвласником спірного домоволодіння є ОСОБА_3, якому належить решта (53/100) частин названого домоволодіння, що складається з: квартири № 1, розташованої в будинку літ. А-2, а також споруди № № 1-3. 04 лютого 2014 року, маючи на меті оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій розташоване спірне домоволодіння та для подальшого узаконення самочинно побудованого та реконструйованого нерухомого майна (баня літ. О), ганок з навісом (літ. в5-1) та прибудова (літ. в3-1), яке знаходиться на території спірного домоволодіння, вони звернулися до відповідача з пропозицією взяти участь у процесі оформлення земельної ділянки за вищевказаною адресою. 04 березня 2014 року, після сплину часу, достатнього для розгляду ним вищеназваного поштового відправлення, вони, не отримавши від останнього підтвердження його позиції щодо порушеного ними питання, звернулися до Головного архітектурно-планувального управління Дніпропетровської міської ради з клопотанням про оформлення містобудівного висновку в межах наявних повноважень. Результатом розгляду вищезгаданого звернення стала відмова, зі змісту якої витікає, що реалізувати своє право на землю вони зможуть лише за умови одночасного звернення до ГоловАПУ усіх співвласників спірного домоволодіння з належно оформленими правовстановлюючими документами на нерухомість. Таким чином, бездіяльність відповідача заважає позивачам реалізувати своє право на оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку під спірним домоволодіння та нерухоме майно, що їм належить. Між тим, для створення таких перешкод немає правомірних підстав. Навпаки, вони, як власники нерухомого майна, мають право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Крім того, вони дотримуються думки, що їх частки у праві спільної часткової власності на виділене зі спірного домоволодіння майно мають бути розподілені наступним чином: ОСОБА_5 50/100 та ОСОБА_6 50/100.

Пізніше ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уточнили свої позовні вимоги та просили виділити в натурі частки ОСОБА_5 (40/100) та ОСОБА_6 (7/100) зі спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1, припинити право спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 та перерозподілити частки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у праві власності на нерухоме майно: житловий будинок (літ. В-1), гаражі (літ. Г та Ж), сарай (літ. Н), баня (літ. О), навіси (літ. М та П), а також споруди № № 5-14, І-ІV визнавши за ними право спільної частково власності на згадане майно у розмірі 50/100 та 50/100 відповідно, а також стягнути з відповідача судові витрати.

В червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в якій просив зобов'язати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 знести нерухоме майне по АДРЕСА_1, а саме: прибудову літ. в3-1, прибудову літ. в2-1, баню літ. О, ганок з навісом літ. в5-1, демонтувати та видалити з земельної ділянки за вказаною адресою металевий гараж літ. Г, а також стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування своїх вимог вказав на те, що на земельній ділянці площею 934 кв.м. по АДРЕСА_1 розташоване домоволодіння, яке на праві спільної часткової власності належить позивачу та відповідачам, а саме: ОСОБА_3 - 53/100; ОСОБА_5 - 40/100; ОСОБА_6 - 7/100. Порушивши приписи законів (без будь-яких дозволів з боку власника землі та контролюючих органів у сфері містобудування, без згоди позивача або згоди осіб, що раніше були співвласниками домоволодіння), відповідачі на земельній ділянці, де розташоване домоволодіння, побудували таке нерухоме майно: прибудова літ. в3-1, прибудова літ. в2-1, баня літ. О, ганок з навісом літ. в5-1. Окрім того, відповідачі на земельній ділянці, що знаходиться під домоволодіння, самочинно встановили металевий гараж літ. Г. Вказаними протиправними діями відповідачі порушили його право власності на домоволодіння, право на участь в управлінні домоволодінням та право користування земельною ділянкою, на якій домоволодіння розташоване.

Пізніше ОСОБА_3 уточнив свої позовні вимоги за зустрічним позовом та просив зобов'язати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 знести нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, а саме: прибудова літ. В3-1, прибудова літ. В2-1, баня літ. О, ганок з навісом літ. В5-1, металевий гараж літ. Г.

Ухвалою суду первісний позов ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та зустрічний позов ОСОБА_3 були об'єднані в одне провадження.

В судовому засіданні представники позивачів за первісним позовом і відповідачів по зустрічному позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги позивача за первісним позовом та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в позовній заяві. В задоволенні зустрічної позовної заяви просили відмовити в повному обсязі та зазначили, що позивач за зустрічним позовом, котрий перебуває під негативним впливом своїх батьків, не бажав і не бажає брати участі у оформленні документів, а ні на свої самобуди, а ні на земельну ділянку, він не визнає факту наявності самочинно побудованого паркану, а від так не вбачає необхідності його узаконення чи демонтажу. Тим самим, ОСОБА_3 зводить нанівець будь-які ініціативи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку під спірним домоволодінням. Протиправна поведінка позивача за зустрічним позовом не дає подружжю ОСОБА_6 можливості здійснити реєстрацію території спірного домоволодіння у Державному земельному кадастрі з присвоєнням кадастрового номера, що вкрай необхідний для укладання транзакційних угод. Позивач за зустрічним позовом робить голослівні заяви щодо неправомірності дій обох з подружжя ОСОБА_6, не розділяючи при цьому відповідачів, а ні за правовою, а ні за іншими складовими. Так, ОСОБА_3 об'єднав свої вимоги про знесення самочинних будівель до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не зазначаючи, яке саме майно повинен знести конкретно кожен з відповідачів. Не зважаючи на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є подружжям, як власники нерухомого майна вони кожен окремо наділені правами та обов'язками. Окремо слід зауважити, що самочинні переобладнання прибудови літ. в3-1 та ганку в5 - результат порушення будівельних норм попереднім власником ОСОБА_7 під час встановлення цегляного паркану, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були змушені перенести вхід до квартири № 2 у житловому будинку (літ. В-1). Права позивача за зустрічним позовом відповідачі не порушували, оскільки спірні будівлі та споруди були побудовані до того, як він став власником частини спірного домоволодіння, а деякі існують на цілком законних підставах. Аналіз та перевірка фактичної складової дає змогу стверджувати, що позивач за зустрічним позовом невірно трактує зміст деяких документів, що є серед матеріалів даної справи, а деякі зовсім ігнорує.

Відповідач за первісним позовом і позивач по зустрічному позову та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог позивачів за первісним позовом та просили відмовити їм в повному обсязі. Зустрічну позовну заяву підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в уточненій зустрічній позовній заяві та вказали, що подружжя ОСОБА_6 без належним чином затвердженого проекту збудували самочинно ряд будівель та споруд. Дані самовільно збудовані об'єкти нерухомості збудовані на земельній ділянці, яка не належить ОСОБА_6 та не знаходиться в них у користуванні. Позивачам не було передано на праві власності чи праві користування земельну ділянку, на якій ними самочинно було збудовано об'єкти нерухомості. До Дніпропетровської міської ради та Головного архітектурно-планувального управління Дніпропетровської міської ради з приводу прийняття в експлуатацію самовільного збудованих споруд вони не зверталися. При цьому, законодавець чітко вказав, що саме з дозволу співвласника можлива подача заяви на оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Однак, позивачі без його на те згоди звернулися в березні 2014 року до Головного архітектурно-планувального управління Дніпропетровської міської ради з клопотанням щодо підготовки містобудівного висновку. Своїми діями позивачі порушили правила добросусідства. Вони змонтували металевий гараж літ. Г. впритул біля будинку ОСОБА_3, не зазначивши в позовній заяві на якій саме безпечній відстані змонтований гараж. Таке розміщення повинно відповідати правила ДБН 360-92**286, а саме, знаходитись на відстані 1 м. Більш того, позивачами не конкретизовано в своєму позові які саме позовні вимоги пред'являються до нього, а тому вони створюють фіктивні правовідносини, щоб отримати правовстановлюючі документи на земельну ділянку.

Представники Дніпропетровської міської ради та Головного архітектурно-планувального управління Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, причину своєї неявки суду не повідомили.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги, як позивачів за первісним позовом, так і по позивача по зустрічному позову задоволенню не підлягають по наступним підставам.

У судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1. Право власності у вищевказаному домоволодінні розподілене наступним чином: ОСОБА_5 належить 40/100 частин домоволодіння на підставі свідоцтва про право власності від 14.03.2001 року, виданого Виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська (а.с.4); ОСОБА_6 належить 7/100 частин домоволодіння на підставі договору дарування від 29.05.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою І.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 2014 (а.с.6); ОСОБА_3 належить 53/100 частини домоволодіння на підставі договору дарування від 29.11.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2883 (а.с.39).

Вищевказані обставини визнавалися та не заперечувалися сторонами у справі, а тому дані обставини не підлягають доказуванню в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Між сторонами виникає спір стосовно користування земельною ділянкою, на якій розташоване вищевказане домоволодіння. При цьому, судом встановлено, що земельна ділянка, на якій розташоване вищевказане домоволодіння не належить сторонам у даній справі та у встановленому законом порядку не передавалася їм у користування, а доказів іншого суду не надано.

Позивачі за первісним позовом просили виділити в натурі частки ОСОБА_5 (40/100) та ОСОБА_6 (7/100) зі спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1, припинити право спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 та перерозподілити частки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у праві власності на нерухоме майно: житловий будинок (літ. В-1), гаражі (літ. Г та Ж), сарай (літ. Н), баня (літ. О), навіси (літ. М та П), а також споруди № № 5-14, І-ІV визнавши за ними право спільної частково власності на згадане майно у розмірі 50/100 та 50/100 відповідно.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Для встановлення можливості виділення в натурі часток ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по даній справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза, за результатами проведення якої був складений висновок № 1468/1469-15 від 22.09.2015 року, в якому вказано, що без наявності повних даних щодо об'ємно-планувальних рішень житлового будинку літ. А-2 та прибудови літ. а-1 та визначених достовірних будівельних вартостей усіх будинків та споруд (що зазначені у технічному паспорті від 05.01.2015 без можливості надання повного доступу) варіанти розподілу домоволодіння АДРЕСА_1, експерту розробити не представляється можливим (а.с.138-146).

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивачів за первісним позовом задоволенню не підлягають та є необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, позивачами за первісним позовом в позовних вимогах не конкретизовано, з чого складаються частки ОСОБА_5 (40/100) та ОСОБА_6 (7/100) в домоволодінні АДРЕСА_1, які вони просили виділити їм в натурі зі спільної часткової власності.

Крім того, з технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1, який складений станом на 05.01.2015 року, вбачається, що житловий будинок літ. В-1, баня літ. О, а також інші прибудови та споруди, які відносяться до частин домоволодіння, що належать позивачам за первісним позовом - є самочинно збудованими. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не надано суду належних доказів, що вищевказані об'єкти нерухомості належним чином узаконені станом на дату ухвалення судом рішення по даній справі.

Визнання же права власності на самочинно збудоване нерухоме майно регулюється ст. 376 ЦК України. Проте, позивачі за первісним позовом з такими вимогами до суду не зверталися та право власності на вказані об'єкти не рухомості за ними не визнавалося, а доказів іншого суду не надано.

При цьому, як роз'яснив абз. 3 п. 12 та п. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Виходячи зі змісту частини третьої статті 376 ЦК, при доведенні визначених нею умов суд може визнати право власності на самочинно збудоване майно також за особою, яка його збудувала, якщо після закінчення будівництва земельну ділянку цій особі було передано у власність або надано у користування, або з власником земельної ділянки, на якій розміщено майно, укладено договір суперфіцію (частина перша статті 413 ЦК) відповідно до її цільового призначення.

А як судом було встановлено вище, позивачам за первісним позовом не виділялася земельна ділянка, на якій ними здійснено самочинне будівництво.

За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає необхідним відмовити позивачам за первісним позовом в задоволенні їхніх позовних вимог.

Так само не підлягають задоволенню й позовні вимоги позивача за зустрічним позовом з огляду на наступне.

Як судом було встановлено вище, земельна ділянка, на якій розташоване вищевказане домоволодіння не належить сторонам у даній справі та у встановленому законом порядку не передавалася їм у користування.

Тому, ОСОБА_3 не є особою, яка може пред'являти такі позовні вимоги, оскільки він не є належним позивачем. Належним позивачем у даній є територіальна громада м. Дніпропетровська, яка реалізує свої повноваження через Дніпропетровську міську раду.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 96 ЖК України, землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЖК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Але позивачем за зустрічним позовом не надано належних доказів того, що самочинно збудовані ОСОБА_5 та ОСОБА_6 споруди в домоволодінні АДРЕСА_1 створюють йому будь-які перешкоди у користуванні земельною ділянкою, на якій розташована його частина домоволодіння.

Крім того, позивач за зустрічним позовом просив зобов'язати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 знести нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, а саме: прибудова літ. В3-1, прибудова літ. В2-1, баня літ. О, ганок з навісом літ. В5-1, металевий гараж літ. Г, проте згідно технічного паспорту у домоволодінні відсутні такі об'єкти, як прибудова літ. В3-1 та прибудова літ. В2-1, а наявні прибудова літ. в3-1 та прибудова літ. в2-1.

В свою чергу, металевий гараж літ. Г, згідно наявних в матеріалах справи доказів, не належить до самочинного будівництва та станом на дату отримання права власності ОСОБА_6 від ОСОБА_10 по договору дарування від 29.05.2001 року вже був збудований і як вбачається з вказаного договору - він був збудований ще попереднім власником. Тому, вимоги до ОСОБА_6 в цій частині взагалі є необґрунтованими, оскільки вони вказаний гараж не будували.

За таких обставин, з огляду на все вищевказане, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу за зустрічним позовом в задоволенні його позовних вимог.

Крім того, оскільки позивачам за первісним та за зустрічним позовами відмовлено в задоволенні їхніх позовних вимог, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів судових витрат, задоволенню також не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 317, 319, 321, 356, 364, 376, 377, 391 ЦК України, ст. ст. 12, 89, 96, 116, 123, 152 ЖК України, ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, Дніпропетровської міської ради, третя особа: Головне архітектурно-планувальне управління Дніпропетровської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності, виділення в натурі частки зі спільної частки власності на домоволодіння, перерозподіл часток у праві власності на домоволодіння та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Дніпропетровська міська рада, Головне архітектурно-планувальне управління Дніпропетровської міської ради про усунення перешкод у користуванні майном - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Самсонова