У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСкрипки А.А.
суддів:Онищенко О.І., Шевченка В.М.
при секретарі:Сахаровій К.О.
за участю:ОСОБА_5, його представника - ОСОБА_6, представника ТОВ''КЕЙ-КОЛЕКТ'',ТОВ''УКРБОРГ''-Буткевича В.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк", товариства з обмеженою відповідальністю „КЕЙ-КОЛЕКТ", товариства з обмеженою відповідальністю „УКРБОРГ" про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22.01.2015 року відмовлено в задоволенні вимог позову ОСОБА_5 до ПАТ „УкрСиббанк", ТОВ „КЕЙ-КОЛЕКТ",ТОВ „УКРБОРГ" про відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог його позову. Доводи апеляційної скарги зазначають, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, його судом ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що суд безпідставно не перевірив правомірність передачі банком ТОВ „КЕЙ-КОЛЕКТ" за договором відступлення вимоги персональних даних позивача, відповідно до статті 14 Закону України „Про захист персональних даних". Апелянт зазначає, що банк в даному випадку повинен був отримати письмовий дозвіл ОСОБА_5 та його дружини ОСОБА_10 на передачу їх персональних даних ТОВ ''КЕЙ-КОЛЕКТ'' за договором відступлення вимоги. Апелянт вказує, що оскільки банк не отримував його письмового дозволу на передачу персональних даних ТОВ ''КЕЙ-КОЛЕКТ'', то відбулось порушення банком Закону України „Про банки і банківську діяльність" та Закону України ''Про захист персональних даних''. Апелянт також зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано не встановив неправомірності надсилання листів ТОВ ''УКРБОРГ'', при цьому товариством не представлено жодних доказів, які б свідчили про право його вимоги до позивача. На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно не застосував приписи статті 277 ЦК України, роз'яснення п.п.6,15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 ''Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи'' та помилково не надав відповідної оцінки інформації, яка була викладена в листах, надісланих ТОВ „УКРБОРГ" і ТОВ „КЕЙ-КОЛЕКТ", як недостовірній та такій, що порушує честь, гідність та репутацію позивача.Апелянт зазначає, що вказана недостовірна інформація про нього, а також про померлого ОСОБА_8 була поширена його матері ОСОБА_9, що спричинило суттєве погіршення її здоров'я. ОСОБА_5 також вважає, що суд належним чином не перевірив питання щодо повноважень ТОВ „КЕЙ-КОЛЕКТ", як нового кредитора в зобов'язанні, зокрема дотримання вимог статті 1082 ЦК України. Апелянт стверджує, що ні від ПАТ ''УкрСиббанк'', ні від ТОВ ''КЕЙ-КОЛЕКТ'' повідомлення про відступлення права грошової вимоги він, як спадкоємець, не отримував. Апелянт також вказує, що в оскаржуваному рішення суду першої інстанції не зазначено, чому правовідносини між позивачем та ТОВ „КЕЙ-КОЛЕКТ" не підпадають під дію Закону України „Про захист прав споживачів".

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів статті 308 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Як вбачається з вимог заявленого позову (а.с.3-12), ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк",товариства з обмеженою відповідальністю „КЕЙ-КОЛЕКТ", товариства з обмеженою відповідальністю „УКРБОРГ" про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути на свою користь: з ТОВ ''УкрСибабанк''моральну шкоду в розмірі 10000 грн.; з ТОВ ''КЕЙ-КОЛЕКТ''моральну шкоду в розмірі 10000 грн.; з ТОВ''УКРБОРГ'' моральну шкоду в розмірі 6000 грн. Позивач вважає, що відбулося розкриття банківської таємниці відповідачем ПАТ ''УкрСиббанк'', дії відповідачів принижують честь, гідність, ділову репутацію та негативно відображаються на стані здоров'я позивача та здоров'я його родини, також має місце поширення недостовірної інформації.

В ході судового розгляду даної справи встановлено і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 01.06.2007 року між АКІБ „УкрСиббанк" і ОСОБА_8 було укладено договір про надання кредиту № 0, відповідно до п.1.1,1.2.умов якого Банк зобов'язувався надати позичальнику грошові кошти у формі поновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту поновлюваної кредитної лінії, що дорівнює 52600 доларів США на строк з 01.06.2007 року по 31.05.2018 року та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язувався повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії, штрафи та інші платежі відповідно до умов договору (а.с.13-17).

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за даним договором банком прийнято в іпотеку нерухомість, відповідно до договору іпотеки № 30007Z180 від 01.06.2007 року, укладеного між ОСОБА_5, ОСОБА_5 та АКІБ „УкрСиббанк". Пунктом 2.1.8. зазначеного договору визначено, що іпотекодержатель має право передавати права кредитора за цим договором третім особам (а.с.20-23).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер (а.с.32), про що позивач 27.07.2010 року повідомив ПАТ „УкрСиббанк" (а.с.95).

12.12.2011 року між ПАТ „УкрСиббанк" та ТОВ „КЕЙ-КОЛЕКТ" було укладено договір факторингу №1 (а.с.24-28), відповідно до умов якого клієнт зобов'язується передати у власність фактору, а фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.

12.12.2011 року ПАТ „УкрСиббанк" та ТОВ „КЕЙ-КОЛЕКТ" уклали договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, згідно якого у зв'язку з укладенням між цедентом та цесіонарієм договору факторингу №1 від 12.12. 2011 року, цедент передає, а цесіонарій приймає права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку №1 до цього договору (а.с.92-94).

Листами за №12-22/26985 від 15.12.2011 року ПАТ„УкрСиббанк" повідомило ОСОБА_10 та ОСОБА_5 про відступлення права вимоги заборгованості за кредитним договором № 0 від 01.06.2007року, укладеним між ОСОБА_8 та банком, по якому вони являються майновими поручителями на підставі договору № 56000 від 01.06.2007р. (а.с.37,38).

Пунктом 9.12. договору про надання кредиту №0 від 01.06.2007року, який укладався між банком і ОСОБА_8, визначалось, що уклавши цей договір, позичальник надає банку згоду: передавати права і обов'язки банку за даним договором третій особі, без отримання на це додаткової згоди позичальника ( а.с. 13-17).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з фактичних обставин справи та норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, при цьому суд прийшов до висновку, що вимоги заявленого позову є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи.

Апеляційний суд погоджується з вірним по суті висновком суду першої інстанції, оскільки вказаний висновок суду узгоджується з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та фактичними обставинами справи.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що оскаржуване рішення суду є таким, що не узгоджується з положеннями норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Відповідно до приписів ч.1,ч.4 статті 60 ЦПК України, яка регламентує обов'язки доказування і подання доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні вимог заявленого позову до ПАТ ''УкрСиббанк'', суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що чинним законодавством, яке регламентує спірні правовідносини, не передбачено обов'язку кредитора або особи, якій відступається право вимоги, отримувати згоду боржника на укладення такого договору. При цьому судом першої інстанції також вказано, що відповідно до приписів статей 1077-1086 ЦК України, які регулюють факторинг, не передбачено отримання первісним кредитором письмової згоди боржника на обробку його персональних даних новим кредитором при укладенні договору факторингу.За даних обставин доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості рішення суду першої інстанції у вказаній частині не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що передача персональних даних позивача до TOB ''КЕЙ-КОЛЕКТ'' не є поширенням персональних даних в розумінні статті 14 Закону України ''Про захист персональних даних''. Крім того, судом обгрунтовано зазначено, що дані про боржника у зобов'язанні є невід'ємною частиною правовідносин при передачі права вимоги, без чого неможлива реалізація своїх прав новим кредитором. Твердження позивача про розголошення банківської таємниці ПАТ ''УкрСиббанк'' і спричинення йому вказаними діями моральних страждань не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи.

Відповідно до преамбули Закону України''Про захист прав споживачів'', вказаний закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Право на відшкодування моральної шкоди, завданої споживачу, передбачено п.5 ч.1 статті 4 Закону України ''Про захист прав споживачів'', згідно з якою споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в статтях 23, 1167 ЦК України.

Пункт 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4''Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму від 25 травня 2001 року № 5, від 27 лютого 2009 року № 1) надав роз'яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону ''Про захист прав споживачів'' чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Як вбачається з вимог позовної заяви ОСОБА_5 в частині стягнення з ''КЕЙ-КОЛЕКТ'' та ТОВ ''УКРБОРГ'' моральної шкоди (а.с.3-12), позивач посилається на п.3 ч.5 статті 19 Закону України ''Про захист прав споживачів''; п.2,п.4 ч.2 статті 23 ЦК України, як на підставу своїх позовних вимог та зазначає, що дії відповідачів принижують його честь, гідність та ділову репутацію.

Згідно п. 3 ч. 5 статті 19 Закону України ''Про захист прав споживачів'', як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року ''Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи'', позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Згідно матеріалів справи, відповідачем по справі - ТОВ ''КЕЙ-КОЛЕКТ'' було направлено наступні листи: 18.04.2014 року направлено на ім'я ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1, повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки (а.с.40); 19.11.2014 року направлено листа на ім'я ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2, в якому міститься інформація про намір направити до органів ДВС заяву про виселення із займаного майна внаслідок систематичного порушення умов кредитного договору, також направлено заяву про забезпечення позову (а.с.67,68); 30.12.2014 року направлено лист на ім'я ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2, яким повідомлялось про звернення стягнення на майно (а.с.87).

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ ''Укрборг'' було направлено наступні листи: 18.04.2014 року направлено листа на ім'я ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1, яким повідомлялось, що ТОВ «Укрборг» діє від імені та в інтересах ТОВ ''КЕЙ-КОЛЕКТ'' на підставі договору про надання послуг № 6-К від 01.11.2013 року та інформувалось, що ТОВ ''Кей-Колект'' є іпотекодержателем нерухомого майна, що є предметом договору іпотеки та має намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу від власного імені (а.с. 39); 18.08.2014 року направлено листа на ім'я ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2, яким повідомлялось про наявність заборгованості за кредитним договором та про початок процесу примусового стягнення існуючого боргу (а.с.41); 16.09.2014 року направлено на ім'я ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 передпродажне роз'яснення, яким повідомлялось про звернення ТОВ ''КЕЙ-КОЛЕКТ'' до Державної реєстраційної служби з метою реалізації права іпотекодержателя на продаж предмету іпотеки та наявність боргу за кредитним договором (а.с.42).

Надаючи відповідну оцінку вищезазначеним листам, суд першої інстанції зазначив, що вказані листи направлялись на ім'я позичальника за кредитним договором №0 від 01.06.2007 року-ОСОБА_8 на адресу, зазначену в кредитному договорі та на адресу майнового поручителя ОСОБА_5, яка зазначена в іпотечному договорі. При цьому суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку, що вказані листи не містять інформації, яка б принижувала честь гідність та ділову репутацію позивача та членів його сім'ї; судом також встановлено, що позивачем в ході судового розгляду даної справи не доведено факту вчинення будь-яких дій відповідачами, які б принижували його честь та гідність. Також судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів поширення відповідачами негативної інформації відносно нього стороннім особам, яка б принижувала його честь, гідність та ділову репутацію та не надано відповідних доказів відносно того, що діями відповідачів було порушено його особисті немайнові права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 відносно того, що направленням відповідачами вищезазначених листів відбулося приниження його честі, гідності, ділової репутації, а також розповсюдження недостовірної інформації щодо нього, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки вказані доводи позивача не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи, зазначені доводи не підтверджені належними та допустимими доказами по справі. Відповідно до приписів ч.1,ч.4 статті 60 ЦПК України, яка регламентує обов'язки доказування і подання доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апелянта відносно того, що суд першої інстанції при розгляді справи по суті безпідставно не прийняв до уваги тієї обставини, що внаслідок дій відповідачів у позивача відбулось суттєве погіршення здоров'я, також не можуть бути підставою для скасування вірного по суті рішення суду першої інстанції. Оскільки запис в медичній карті позивача про його звернення 25.09.2014року до лікаря (а.с. 50-51) в розумінні статті 60 ЦПК України не є належним та допустимим доказом спричинення позивачу діями відповідачів моральної шкоди.

Твердження апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції необгрунтовано не витребував роздруківку вхідних дзвінків та СМС повідомлень на номер телефону позивача не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки вказана роздруківка не дає можливості встановити зміст телефонної розмови та не містить ідентифікаційних ознак абонента, який здійснював телефонні дзвінки або повідомлення.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого на основі з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись статтями: 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: