АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження№22ц/790/4869/15 Головуючий 1 інстанції -
Категорія: житлові Доповідач -Коровін С.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2015 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі :

Головуючого: - Коровіна С.Г.

Суддів : - Сащенко І.С., Довгаль А.П.

При секретарі: - Огарьовій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, третя особа Харківська міська рада, відділ паспортної та міграційної служби Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2011 року ОСОБА_8 звернувся до суду із позовом про визнання свого сина ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 Позивач посилався на те, що зазначену квартиру він отримав у 2003 році як військовий пенсіонер. В квартирі було зареєстровано сина позивача ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, який, як стверджував позивач, в квартирі ніколи не проживав, його майно у квартирі відсутнє. З посиланням на ст.71, 72 ЖК України позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Заочним рішенням суду ОСОБА_6 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою суду від 20 січня 2015 року у задоволення заяви ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення відмовлено.

В апеляційній скарзі поставлено питання про скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Він вважає, що суд першої інстанції порушив вимоги матеріального і процесуального закону, розглянув справу у його відсутність. Спірна квартира надавалася двом особам - позивачу у справі та відповідачу - його сину. Позивач не повідомив суд де саме мешкав відповідач і позбавив суд можливості викликати його у судове засідання. З 25.10.2004 року по 14.04.2008 року він перебував у місцях позбавлення волі, а не проживав у бабусі. На адресу спірної квартири йому надходили квитанції про сплату штрафів за порушення правил дорожнього руху, які він сплачував. Проживати у спірній квартирі він не мав можливості, оскільки в однокімнатній квартирі проживав батько з новою дружиною. Іншого житла він не має і позбавлений можливості приватизувати спірну квартиру.

Заслухавши доповідача, перевіривши обставини справи колегія вважає,що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено, що спірну квартиру АДРЕСА_1 позивач отримав на підставі ордера на житлове приміщення від 04.01.2003 року. Згідно ордеру на житлове приміщення №122687 крім нього до ордеру включений його син ОСОБА_6

У відповідності до вимог ч.1ст.71ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до п.7 ч.3 ст.71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку: взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім'ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання. У випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позовні вимоги і визнаючи ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не проживав у зазначеній квартирі з 2007 року.

Зазначені обставини підтвердили у суді першої інстанції свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 Аналогічні і пояснення на ім'я начальника Дзержинського РО. Факт не проживання відповідача у спірній квартирі підтверджується актом, який складено сусідами ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_12 (а.с.9). Згідно відповіді Комунального закладу охорони здоров'я «Харківська міська поліклініка №8» (а.с.8) за період з 2008 року по 2011 рік ОСОБА_6 до поліклініки не звертався. Рапортом працівника Дзержинського РО ХМУ УМВС України вказано, що перевіркою встановлено, що ОСОБА_6 АДРЕСА_2 з 2007 року не поживає і місце його знаходження невідомо (а.с.46).

В спірній квартирі відсутні його особисті речи, оплату комунальних послуг відповідач не здійснював. Апелянт стверджує, що з 25.10.2004 року по 14.04.2008 року знаходився у місцях позбавлення волі (а.с.88), і у цей час за ним зберігалося право на спільне житлове приміщення. У відповідності до вимог п.7 ч.3 ст.71 ЖК України за відповідачем дійсно зберігалося право на спірне житло, оскільки у приміщенні проживав його батько - позивач у справі. Але після відбуття покарання ОСОБА_6 до спірної квартири не повернувся, квартирою не цікавився, квартирну плату та комунальні послуги за це житло не сплачував і жовтні 2011 року у позивача було право на пред'явлення позову в порядку ст.71 ЖК України.

Відповідно до вимог ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

В апеляційній скарзі відповідач і в апеляційному суді представник відповідача не надали будь-яких належних доказів на спростування доводів позивача щодо непроживання ОСОБА_6 у спірній квартирі понад шість місяців, а взагалі, після звільнення з місць позбавлення волі понад три роки. Представник відповідача і відповідач не надали жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 будь коли цікавився спірною квартирою, що позивач, або інші особи перешкоджали йому проживати у цій квартирі. Доводи відповідача на те, що із дружиною батька у нього склалися неприязні відносини і вона заперечувала проти його проживання у квартирі є голослівними. Посилання відповідача на те, що він цікавився спірною квартирою, оскільки саме на цю адресу приходили квитанції про сплату штрафів за адміністративні правопорушення і він ці штрафи сплачував не є підставою вважати, що він проживав у спірній квартирі постійно, після повернення з місць позбавлення волі, і не втратив право на користування нею.

Розглядаючи спірні правовідносини між сторонами, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив та оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу правовідносин і закон, який їх регулює, та ухвалив правильне по суті рішення з дотриманням вимог матеріального і процесуального права.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції і відхиляє апеляційну скаргу.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія ,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 відхилити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -