У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів:Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: Черкаське відділення публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», фізична особа-підприємець ОСОБА_6 про визнання договору споживчого кредиту недійсним, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 жовтня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним кредитний договір, укладений 22 квітня 2014 року між нею та ПАТ «Альфа-банк», внаслідок помилки щодо природи укладеного правочину.

Позов мотивовано тим, що 22 квітня 2014 року до позивача у квартиру прийшло троє молодих чоловіків, які відрекомендувалися підрядниками та запропонували їй послуги по проведенню ремонтних робіт та провели обмір її балкону, повідомивши, що з урахуванням знижки та вартості матеріалів, вартість проведених робіт буде складати 1819,12 грн. Оскільки дана сума для позивача є значною, вказані особи запропонували про розстрочку в платежах на 10 місяців, тобто по 181,90 грн, на що остання погодилася. Її повідомили про укладення договору підряду та те, що через два дні проведуть ремонт, одразу ж виготовили на власному ноутбуці та принтері договір, поставили печатку і один із них підписав договір. ОСОБА_5 наступного дня, розповіла сусідам про укладення договору підряду, показавши примірник договору, на що сусід повідомив їй, що підписаний нею договір є кредитним договором. 24 квітня 2014 року позивач звернулася до Черкаського відділення ПАТ «Альфа-Банк», де їй повідомили, що особа, від імені якої укладено даний договір - ОСОБА_6 є працівником їхнього відділення і крім того, є ФОП по наданню послуг по проведенню ремонтних робіт. Крім того, повідомили, що сума, оговорена в договорі повинна переводитися на рахунок ФОП ОСОБА_6, а позивач повинна погашати банку споживчий кредит. У зв'язку з наведеним, позивач виявила бажання розірвати вказаний договір та написала відповідну заяву. Разом з тим, 14 травня 2014 року, отримала відповідь з банку про відмову в задоволенні даної заяви про розірвання договору. ОСОБА_5 не заперечує, що дійсно підписувала договір, разом з тим, в момент його підписання вважала, що підписує договір підряду, а не кредитний договір. У зв'язку із наведеним просила визнати кредитний договір недійсним внаслідок помилки.

Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2015 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір споживчого кредиту від 22 квітня 2014 року між позивачем та ПАТ «Альфа-Банк» як такий, що укладений внаслідок помилки. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідач, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, задовольняючи позов виходив з того, що ОСОБА_5 є особою похилого віку, має гостроту зору 03-07, тобто людиною, яка практично є незрячою, тоді як кредитний договір надрукований шрифтом № 6, в зв'язку з чим укладання з нею будь-якої угоди у простій письмовій формі не може свідчити про її повне і вільне волевиявлення на укладання саме такої угоди і бажання настання саме тих правових наслідків, які нею передбачені. Укладання оспорюваного договору, відповідно закону, не потребує його нотаріального посвідчення. Однак, в даному випадку вади здоров'я позивача, як однієї із сторін оспорюваного правочину, є об'єктивним фактором, який вимагає наявності у неї представника під час укладання угоди, який в силу наданих йому державою повноважень, зобов'язаний перевірити юридичну чистову змісту угоди, дієздатність її учасників, і їх справжнє волевиявлення на настання правових наслідків, передбачених цією угодою. Крім того, викликає сумнів щодо правомірності умов договору за яким особа, яка уповноважена банком на укладення кредитного договору, за умовами цього ж договору направляє кредитні кошти на свій власний рахунок.

Вказані висновки судів відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 квітня 2014 року між ОСОБА_5 та ПАТ «Альфа-Банк» в особі ОСОБА_6, яка діє на підставідовіреності було укладено кредитний договір, відповідно якого банк надав позичальнику кредит, а позичальник прийняв кредит на наступних умовах: сума та валюта кредиту 1687,85 грн.; процентна ставка за користування кредитом 0,1 % річних; дата остаточного повернення кредиту - 23 квітня 2015 року.

Пунктом 2.5 даного договору визначено, що кредит надається позичальнику для оплати/часткової оплати товарів згідно з переліком, що вказаний у специфікації або в листі - гарантії до цього договору у загальній сумі 1637,21 грн, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ФОП ОСОБА_6

24 квітня 2014 року ОСОБА_5 звернулася до ПАТ «Альфа-Банк» із заявою про розірвання вказаного кредитного договору.

Згідно відповіді ПАТ «Альфа-Банк» від 6 травня 2014 року, у банку немає правових підстав для задоволення вказаної заяви ОСОБА_5

Згідно даних висновку старшого лейтенанта міліції о/у СДСБЕЗ Смілянського МВ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_7 про результати розгляду звернення від 02 червня 2014 року, ОСОБА_5 рекомендовано звернутися до суду з позовом про розірвання укладених договорів.

Звертаючись до суду з даним позовом про визнання недійсним договору споживчого кредиту, як такого, що укладений внаслідок помилки, позивач ОСОБА_5 посилалася на те, що під час підписання кредитного договору від 22 квітня 2014 року вона вважала, що підписує договір підряду, оскільки грошових коштів від банку не отримувала.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі.

Встановивши, що ОСОБА_5 є особою похилого віку, має гостроту зору 03-07, тобто людиною, яка практично є незрячою, тоді як кредитний договір надрукований шрифтом № 6, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що укладання з нею будь-якої угоди у простій письмовій формі не може свідчити про її повне і вільне волевиявлення на укладання саме такої угоди і бажання настання саме тих правових наслідків, які нею передбачені.

В даному випадку вади здоров'я позивача, як однієї із сторін оспорюваного правочину, є об'єктивним фактором, який вимагає наявності у неї представника під час укладання угоди, який в силу наданих йому повноважень, зобов'язаний перевірити юридичну чистоту змісту угоди, дієздатність її учасників, і їх справжнє волевиявлення на настання правових наслідків, передбачених цією угодою.

Встановивши ці обставини, суди дійшли обґрунтованих висновків, що в момент укладення кредитного договору, позивач помилялася щодо природи укладеного правочину, оскільки вважала, що укладає договір підряду.

Вказані обставини є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним, відповідно до ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України.

В ході розгляду даної справи судами дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Встановивши факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, суд першої інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. При вирішенні даної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржувані рішення місцевого та апеляційного судів без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» відхилити.

Заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 жовтня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
суддіВ.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська