Справа № 689/903/15-ц
Провадження № 2-о/689/248/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2015 року смт. Ярмолинці

Ярмолинецький районний суд Хмельницької області в складі:

головуючого - судді Соловйова А.В.,

народних засідателів: Кушніра В.Ф., Борбуцького О.А.

при секретарі Цмикайло Т.В.,

за участю: прокурора Гуменюка А.А.

представника заявника Степанова В.А., Тимоніної І.І., Тришневської А.М.

особи, відносно якої подано заяву ОСОБА_4

представника особи, відносно якої подано заяву ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Ярмолинці цивільну справу за заявою головного лікаря Хмельницької обласної психіатричної лікарні № 1 про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку щодо:

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкає: АДРЕСА_1,-

встановив:

До суду надійшла заява головного лікаря Хмельницької обласної психіатричної лікарні № 1 про госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного закладу в примусовому порядку. Заява мотивована наявністю у ОСОБА_4 маячного розладу, внаслідок чого ОСОБА_4 становить небезпеку для себе та оточуючих. Такий розлад вважає тяжким.

В судовому засіданні представники лікарні, підтримавши заяву, пояснили, що ОСОБА_4 до психіатричного стаціонару поступає вперше за заявою матері, яка викликала швидку допомогу. Оскільки ОСОБА_4 була агресивною відносно матері, висловлювала відносно неї та інших осіб (членів сім'ї) маячні ідеї, комісією лікарів-психіатрів було визначено, що ОСОБА_4 становить небезпеку для оточуючих, а також до себе, що пов'язано із відсутністю у неї критики до власного стану.

Прокурор проти задоволення заяви заперечив. Покликається на те, що відомості про неадекватну поведінку ОСОБА_4, на яких ґрунтується висновок лікарів-психіатрів, ґрунтується на суб'єктивних твердженнях матері ОСОБА_4

ОСОБА_4 проти задоволення заяви заперечила. Ствердила, що після тривалої відсутності, у січні 2015 р. з Італії повернулась її матір - ОСОБА_6, із якою на побутовому ґрунті у неї виникають постійні сварки та конфлікти, оскільки, на її думку, ОСОБА_6 вмішується у виховання її дитини та усталений спосіб життя, не враховуючи її думки щодо цього. Визнала наявність у неї психічного розладу, вважає, що такий є легким, властивим багатьом людям і таким, що не обумовлює її негативного ставлення до матері. Оскільки за отриманою нею консультацією спеціаліста лікування тяжких психічних розладів істотно відрізняється від інших психічних розладів, відмовилась, власне, від примусової госпіталізації та не вбачає підстав для такої.

Представник ОСОБА_4 покликається на відсутність об'єктивних даних щодо неадекватної поведінки ОСОБА_4 у період, що безпосередньо передував доставленню її у психіатричний стаціонар 24.04.2015 р., а твердження про маячність ідей відносно матері та інших осіб вважає такими, що запозичені виключно зі слів матері ОСОБА_4, хоча поведінка та твердження ОСОБА_4 у відповідних ситуаціях є адекватними та обумовленими родинним спором про майно, що залишилось після смерті її батька, крадіжкою майна ОСОБА_4 та обставин її скоєння тощо.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 ствердила, що є матір'ю ОСОБА_4 Певна неадекватність у поведінці ОСОБА_4 спостерігалась під час закінчення нею загальноосвітньої школи, що проявлялось у замкненому характері, незначній кількості друзів. Після закінчення школи ОСОБА_4 ніде не працювала, оскільки не вживалась у колективі. Таку неадекватність батьки намагались приховати, не вживали заходів щодо її лікування. Під час перебування в Італії, ОСОБА_6 отримала повідомлення від своє старшої доньки - сестри ОСОБА_4 щодо її неадекватної поведінки, влаштування скандалів. У зв'язку із цим, в січні 2015 р. ОСОБА_6 повернулась в Україну, у приватному порядку запросила психіатрів, однак, ОСОБА_4 відмовилась із ними спілкуватись. ОСОБА_4 відмовлялась споживати та надавати своїй дитині привезені ОСОБА_6 з Італії продукти харчування, у т.ч. ті, що були у вакуумних упаковках, вважаючи їх шкідливими, агресивно відносилась до її намагань провести лікування, підозрювала оточуючих у стеженні за нею, зговорі членів родини проти неї. Визнала, що до дитини ОСОБА_4 ставиться добре, що в ході конфліктів, як вона ОСОБА_4, так і ОСОБА_4 їй наносили тілесні ушкодження. 24.04.2015 р. вона викликала швидку допомогу у зв'язку із тим, що на пропозицію ОСОБА_6 поїхати лікуватись у психіатричний заклад, ОСОБА_4 агресивно відреагувала.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали заяви, суд встановив наступне.

ОСОБА_4 страждає на психічне захворювання, що визнано нею та підтверджується, зокрема, рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 02.03.2015 р. у справі №686/3764/15-ц, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 08.04.2015 р..

Заявником психічне захворювання ОСОБА_4 станом на дату огляду діагностовано як маячний розлад, що підтверджується висновком комісії лікарів-психіатрів від 24.04.2015 р. Сумніви ОСОБА_4 та її представника щодо правильності діагнозу до уваги не приймаються враховуючи, що такий діагноз виставлений комісією лікарів-психіатрів і правове значення у даній справі має не конкретне діагностування існуючого психічного захворювання, а його тяжкість.

Представник заявника покликається на тяжкість даного психічного розладу, оскільки він впливає на здатність ОСОБА_4 адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу», тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Однак, у відповідності до листа від 01.04.2015 р. професора кафедри психіатрії НМАПО ім. П.Л. Шупика, під час консультування ОСОБА_4 на кафедрі психіатрії не виявила ознак тяжкого психічного розладу. Суд враховує посилання представника заявника на те, що психічний стан ОСОБА_4 є лабільним, може періодично змінюватись і, що станом на 24.04.2015 р. психічний розлад мав ознаки тяжкого. Однак, як вбачається зі змісту висновку комісії лікарів-психіатрів від 24.04.2015 р., ОСОБА_4 під час огляду притомна, орієнтована усебічно вірно, вступає в мовний контакт, по суті відповідає на запитання, хоча і була дещо насторожена до лікарів. В судовому засіданні представник лікарні визнав, що ОСОБА_4 не є безпорадною, для себе не становить небезпеки, хіба що відмовою лікуватись внаслідок некритичності до власного стану.

З матеріалів справи вбачається та ОСОБА_4 не заперечуються прояви агресії з її сторони щодо матері - ОСОБА_6, які, водночас, носять взаємний характер, що підтверджується показами свідка ОСОБА_6 Суть ідей ОСОБА_4, які розцінюються як маячні, і, власне, які на думку заявника спричиняють таку агресію, зводяться до того, що внаслідок крадіжок (чи нестачі, невиявлення) майна ОСОБА_4 в її приміщеннях (в квартирі, на незавершеній будівництвом дачі), що дійсно мали місце відповідно до показів свідка ОСОБА_6, ОСОБА_7 зверталась у правоохоронні органи, повідомляючи про свою підозру щодо осіб, які могли мати доступ до квартири - членів своєї родини. Відсутність належного результату розслідування вважає наслідком протиправного впливу товариша своєї матері, який працює чи працював у правоохоронних органах.

Показами свідка ОСОБА_8, поясненнями ОСОБА_4 підтверджується також намагання ОСОБА_8 в прихований спосіб без погодження із ОСОБА_4 забезпечити її консультування лікарем-психіатром, втручання, щоправда, в межах загальноприйнятих сімейних понять, в усталений за час тривалої відсутності ОСОБА_8 режим життя ОСОБА_4, виховання її дитини.

В світлі наведеного, оскільки причина спірних ситуацій дійсно мала місце, а ОСОБА_4 реагувала на цю причину у спосіб, обумовлений мірою її знань та досвіду (зверталась до правоохоронних органів, відстоювала свою точку зору), суд вважає недоведеною обумовленість зазначеної поведінки ОСОБА_4 психічним захворюванням. Належних обґрунтувань щодо обумовленості агресії ОСОБА_4 відносно матері саме цим психічним захворюванням за даних обставин, навіть якщо наявне психічне захворювання могло мати на це певний вплив (як-от подразливість, неврівноваженість), суду надано не було. Пояснення в судовому засіданні ОСОБА_4 надавались послідовно, із обґрунтуванням причин її поведінки об'єктивною обстановкою, сприйнятою нею в міру свого розуміння.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, лише якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Не заперечуючи висновку фахівців - психіатрів щодо наявності у ОСОБА_4 психічного захворювання та необхідності лікування, в світлі наведеного, суд не знаходить підстав для її лікування саме у примусовому порядку при тому, що не заперечуючи наявність у неї психічного розладу ОСОБА_4 отримувала консультації психіатрів, усвідомлює потребу у лікуванні та володіє інформацією щодо необхідних, на її думку препаратів. Заперечень щодо надання їй амбулаторної психіатричної допомоги ОСОБА_4 не висловлювала.

При цьому, суд враховує, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 02.03.2015 р. у справі №686/3764/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 08.04.2015 р., було вирішено надати ОСОБА_4 амбулаторну психіатричну допомогу в примусовому порядку. Згідно із ч. 1 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання. Відповідно, таке рішення Хмельницького міськрайонного суду підлягає виконанню і ОСОБА_4 буде надана необхідна психіатрична допомога.

Керуючись ст. 212-215, 279-282 ЦПК України, ст. 14, 17, 22 Закону України "Про психіатричну допомогу", суд

вирішив:

У задоволенні заяви відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу в апеляційний суд Хмельницької області через Ярмолинецький районний суд Хмельницької області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий підпис

Народні засідателі підписи

Копія вірна:

Суддя Ярмолинецького райсуду А.В.Соловйов