Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/2999/15 Головуючий у 1 інстанції: Тучков С.С.
Єдиний унікальний №333/6767/14 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права спільної часткової власності на 1/11 частину квартири, визнання права власності на 1/11 частину квартири, виплату грошової компенсації у розмірі ринкової вартості 1/11 частини квартири,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року звернулося до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 03.12.2013 року за ОСОБА_4 було визнано право власності на 1/11 частини квартири, за адресою: АДРЕСА_1. Інша частина спірної квартири належить їй. На цей час існують підстави, передбачені ст.365 ЦК України, для припинення спільної часткової власності ОСОБА_4 на належну йому частину квартири, у зв'язку з тим, що його частка у квартирі є незначною та не може бути виділена в натурі. Спірна квартира є неподільною річчю, спільне володіння та користування нею є неможливим, адже в квартирі є дві кімнати, одна з яких прохідна. Крім того, в спірній квартирі мешкає її донька, яка є інвалідом першої групи загального захворювання та потребує окремої кімнати. Також ОСОБА_4 не є членом сім'ї позивача, з часу постановлення рішення про визнання за ним права власності на частину квартири не сплачує комунальні послуги за її користування та фактично у ній не мешкає. Окрім цього, відповідач має окремо житло за адресою: АДРЕСА_2, та може поліпшити свої умови проживання за рахунок грошових коштів, внесених на депозит суду у якості компенсації за належну йому частку.

Посилаючись на зазначені обставини, просило суд, припинити право спільної часткової власності на 1/11 частину квартири, визнати право власності на 1/11 частину квартири, виплатити грошову компенсацію у розмірі вартості 1/11 частини квартири.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Зобов'язано територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області повернути ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 16802 гривні 00 копійок (квитанція №12458.424.1 від 15.09.2014 року), внесені останньою на депозитний рахунок по цивільній справі №333/6767/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права спільної часткової власності на 1/11 частину квартири, визнання права власності на 1/11 частину квартири, виплату грошової компенсації у розмірі ринкової вартості 1/11 частини квартири.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що право власності за відповідачем на 1/11 частину квартири визнано рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 03 грудня 2013 року та зареєстровано в реєстраційній службі.

Згідно наданого позивачем звіту про оцінку 1/11 частини двокімнатної квартири, величина ринкової вартості об'єкта оцінки станом на 18 серпня 2014 року склала 16802,00 гривень та зазначена сума в якості компенсації за належну відповідачу частку у праві спільної власності на квартиру внесена позивачем на депозитний рахунок Державної судової адміністрації України в Запорізькій області.

З реєстраційного обліку у спірній квартирі відповідача було знято примусово на підставі рішення суду, яке згодом було скасоване.

Дослідивши надані сторонами докази, суд встановив, що відповідач не має іншого житла, тимчасово мешкає у гуртожитку, а його не проживання в квартирі обумовлено перешкодами, які створює позивачка, не бажаючи його вселення.

Суд першої інстанції надав оцінку доводам позивача в частині того, що в квартирі проживає її донька-інвалід, яка потребує окремого житла, позаяк судом було встановлено та не заперечувалося сторонами, що вона не зареєстрована в квартирі та має на праві власності інше житло.

Суд правильно застосував положення ч.1 ст. 365 ЦК України, за якою право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Тож припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України випадку, але лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року №6-81цс11, яка відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Саме ці положення закону та судової практики були застосовані судом першої інстанції, який з їх урахуванням зробив правильний висновок, що відповідач іншого постійного житла не має; як він сам пояснив при апеляційному розгляді, він вимушено винаймає житло у гуртожитку та сплачує за нього кошти, тоді як йому створюються перешкоди у проживанні на власній частині квартири, тому припинення його права на частку завдасть йому істотної шкоди та позбавить права на житло.

Суд також правомірно послався на ч.ч. 4, 5 ст.41 Конституції України, за якими ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Аналогічна за змістом норма міститься в ст.321 ЦК України.

Посилання апелянта на те, що квартира є неподільною, а між нею та відповідачем склалися неприязні стосунки, не є підставою для припинення права власності відповідача з огляду на відсутність у нього іншого житла.

Решта доводів апелянта зводиться до переоцінки доказів, досліджених судом та незгоди з його висновками.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст.308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: