Ухвала

іменем україни

04 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П., Журавель В.І.,

Євтушенко О.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення кредитором спадкодавця та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про припинення зобов'язання за іпотечним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, у якому просило в рахунок погашення зобов'язання за кредитним договором звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 31,50 кв. м, житловою площею 16,40 кв. м шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 14 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 45 000 дол. США з кінцевим терміном повернення до 14 лютого 2018 року.

Станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 у позичальника існувала заборгованість розмірі 38 080 дол. США.

01 жовтня 2011 року банку стало відомо, що ОСОБА_4 помер. Спадкоємцем померлого є ОСОБА_3

18 червня 2012 року до спадкоємця ОСОБА_3 було направлено лист-претензію, згідно з яким банк пред'явив свої вимоги, які відповідачем не виконані.

ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про припинення зобов'язання за іпотечним договором, посилаючись на те, що 14 лютого 2008 року між банком та її сином ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № ODILGA, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 45 000 дол. США зі сплатою 12,00 % річних та кінцевим терміном повернення до 14 лютого 2018 року.

На виконання кредитного договору 14 лютого 2008 року між нею, ОСОБА_4 та банком було укладено договір іпотеки, згідно з яким банку в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Вона є спадкоємцем померлого, своєчасно прийняла спадщину і несе зобов'язання перед відповідачем тільки у межах вартості майна, одержаного у спадщину, тому просила припинити зобов'язання за іпотечним договором, укладеним 14 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», нею і ОСОБА_4, посвідченим приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_2, яка належить їй на праві приватної власності.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 03 грудня 2013 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 лютого 2014 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій у повному обсязі, справу направити на новий судовий розгляд, мотивуючи свою вимогу порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що майновий поручитель ОСОБА_3 відповідно до умов договору іпотеки брала на себе зобов'язання відповідати за порушення боржником ОСОБА_4 обов'язку щодо виконання зобов'язання за кредитним договором, згоди на прийняття на себе відповідальності за будь-якого нового боржника вона не надавала, на час смерті боржника простроченої заборгованості за кредитним договором не існувало, а тому на неї не може бути покладено відповідальність за невиконання умов кредитного договору і не може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, суди виходили із його безпідставності.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Судами під час розгляду справи встановлено, що 14 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № ODILGA, за яким останній отримав у кредит 45 000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 14 лютого 2008 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 14 лютого 2008 року між банківською установою, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого останні передали банку в іпотеку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить їм у рівних частинах на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Іллічівською міською радою 28 листопада 1996 року згідно з розпорядженням органу приватизації від 27 листопада 1996 року № 890.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, і 16 листопада 2011 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом.

Частина 1 статті 523 ЦК України передбачає, що порука та застава, встановлена іншою особою, припиняються, якщо при переведенні боргу поручитель або заставодавець не дали згоди відповідати за нового боржника.

Відповідно до ч. 2 ст. 523 ЦК України застава, встановлена первісним боржником, зберігається після заміни боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 5 червня 2003 року «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

У випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обов'язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі (п. 5 ст. 1219, ст. 1282 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило звернути стягнення на іпотечне майно у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до п. 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України «Про іпотеку»).

Проте якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця переходять не лише права та обов'язки іпотекодавця, а й обов'язки за основним зобов'язанням у межах вартості спадкового майна.

Суд першої інстанції зазначене до уваги не взяв.

Крім того, з матеріалів справи, зокрема з зустрічної позовної заяви, поданої ОСОБА_3 17 квітня 2013 року до ПАТ КБ «ПриватБанк», Закритого акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» (далі - ЗАТ «СК «Інгосстрах») про зобов'язання здійснити певні дії, вбачається, що ОСОБА_3 просила зобов'язати ЗАТ «СК «Інгосстах» здійснити страхове відшкодування у розмірі 227 250 грн ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором особистого страхування від 14 лютого 2008 року та зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» прийняти від ЗАТ «СК «Інгосстрах» це страхове відшкодування, зарахувавши вказані кошти у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 14 лютого 2008 року.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 02 вересня 2013 року зустрічний позов ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк», ЗАТ «СК «Інгосстрах» про зобов'язання здійснити певні дії об'єднано з первинним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення.

Також убачається, що на адресу ЗАТ «СК «Інгосстрах» направлялась копія зустрічної позовної заяви, страхова компанія надавала свої заперечення на цю заяву та викликалась судом у судові засідання на 02 липня 2013 року, на 02 вересня 2013 року.

26 листопада 2013 року ОСОБА_3 подала заяву про уточнення позовних вимог та просила припинити зобов'язання за іпотечним договором, укладеним між нею, її сином ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 14 лютого 2008 року.

При цьому від поданих раніше вимог до ЗАТ «СК «Інгосстрах» ОСОБА_3 не відмовлялась та не просила залишити їх без розгляду.

Проте ухвалою від 13 грудня 2013 року Іллічівський міський суд Одеської області, за відсутності в матеріалах справи відповідних заяв чи клопотань, зустрічну позовну заяву ОСОБА_3, подану нею 17 квітня 2013 року до ПАТ КБ «ПриватБанк», ЗАТ «СК «Інгосстрах»» про зобов'язання здійснити певні дії, залишив без розгляду і в цей же день ухвалив рішення відносно зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про припинення зобов'язання за іпотечним договором, залишивши її без задоволення.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, на порушення вимог статей 315, 316 ЦПК України не усунув допущені порушення суду першої інстанції.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене та залежно від установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 лютого 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна

Судді: Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

О.М. Ситнік