У Х В А Л А

іменем україни

18 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Умнової О.І., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про знесення самочинного будівництва, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 31 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду із указаним позовом, у якому просив знести за рахунок ОСОБА_6 самочинно збудований нею житловий будинок «літ. А-2», розташований по АДРЕСА_1 у м. Черкаси. Позовні вимоги мотивував тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 07 листопада 2005 року йому належить житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_2 у м. Черкаси. 28 березня 2006 року він отримав державний акт про право власності на земельну ділянку по вказаній адресі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Після отримання відповідних дозволів він побудував будинок, який рішенням Черкаського міськвиконкому від 22 серпня 2007 року введено в експлуатацію та відповідно до свідоцтва від 03 вересня 2007 року зареєстровано його право власності на вказаний будинок. ОСОБА_6, без погодження із контролюючими органами, на земельній ділянці, яка їй не належить, та без відповідних дозволів на відстані близько 2 метрів від його будинку самочинно збудувала житловий будинок, чим порушила вимоги ДБН «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», які передбачають обов'язкове дотримання 8-метрової протипожежної відстані до будинку ІІІ ступеня вогнестійкості та відповідно до їх преамбули є обов'язковими для громадян, які здійснюють проектування, будівництво і благоустрій на території міських поселень. Вважає, що відповідачкою порушено його право на вільне та безпечне володіння, користування і розпорядження його будинком, у зв'язку з чим просив задовольнити позов з посиланням на ст. ст. 376, 386, 391 ЦК України.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 жовтня 2013 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_6 за власний рахунок знести самочинно збудований житловий будинок літ. А-2, що розташований по АДРЕСА_1 у м. Черкаси.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 31 березня 2014 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, рішення апеляційного суду Черкаської області від 31 березня 2014 року скасовано, заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 жовтня 2013 року залишено в силі.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2014 року справу допущено до провадження Верховного Суду України.

Постановою Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 на підставі ст. ст. 386, 391, ч. ч. 1,4 ст. 376 ЦК України, районний суд виходив з того, що ОСОБА_6 здійснила будівництво жилого будинку на земельній ділянці, власником якої вона не є, без дозволів відповідних органів, без виготовлення проекту та з порушенням будівельних норм і правил на відстані двох метрів від будинку позивача, чим порушила права останнього на безпечне володіння майном.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції неправильно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами норму ч. 4 ст. 376 ЦК України, яка регулює питання знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, яка особі не належить, за позовом власника цієї земельної ділянки, в той час як ОСОБА_5 не є належним позивачем у розумінні цієї норми, оскільки не є власником земельної ділянки, на якій здійснено будівництво.

Такі висновки суду апеляційної інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону. При цьому доказам, поданим сторонами, судом дана належна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України).

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 07 листопада 2005 року ОСОБА_5 придбав житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 у м. Черкаси.

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку позивачу належить земельна ділянка площею 957 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 у м. Черкаси. Цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 10 травня 2006 року № 658 ОСОБА_5 надано дозвіл на будівництво нового будинку.

Після завершення його будівництва, будинок комісією був введений в експлуатацію і рішенням Черкаського міськвиконкому від 22 серпня 2007 року № 1092 позивач оформив свідоцтво про право власності на збудований житловий будинок літ. А-2, а, пд., сарай літ. Б, по АДРЕСА_2 у м. Черкаси від 03 вересня 2007 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 04 серпня 2005 року ОСОБА_6 придбала у ОСОБА_7 Ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 у м. Черкаси, яка є суміжною із ділянкою позивача.

Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради № 929 від 04 липня 2006 року ОСОБА_6 було надано дозвіл на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 у м. Черкаси, яке згодом було визнано протиправним та скасовано постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 лютого 2007 року, яка набрала законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК України особа яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Саме до цього зводяться висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Із матеріалів справи встановлено, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_5 судом апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами та застосовано норми матеріального права, що їх регулюють, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано оцінку доводам сторін.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що вказаним будівництвом права ОСОБА_5, як власника сусіднього будинку ніяким чином не порушуються.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про її відхилення та залишення без змін рішення апеляційного суду Черкаської області від 31 березня 2014 року, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 31 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
судді:М.К. Гримич
В.С. Висоцька
О.В. Умнова
І.М. Фаловська