РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2015 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Якуші Н.В.

при секретарі Пічугіної А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», ОСОБА_2, про визнання договору поруки недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів із вимогами про визнання недійсним Договір поруки №29723-ДП1, укладений 10 грудня 2009 року між нею та ПАТ «ПроКредит Банк».

В обґрунтування свої вимог зазначала, що 09 січня 2008 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 було укладено Договір про надання траншу №2.25289/6498, відповідно до умов якого, ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 38000 доларів США. Вказувала, що у звязку із тим, що 21 листопада 2009 року позичальник ОСОБА_3 помер, 10 грудня 2009 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір про переведення боргу, відповідно до якого ОСОБА_2 взяла на себе зобовязання позичальника перед ПАТ «ПроКредит Банк» за вищевказаним договором після смерті ОСОБА_3

Зазначила, що 10 грудня 2009 року між нею та ПАТ «ПроКредит Банк» було укладено договір поруки №29723-ДП1, на підставі якого вона стала поручителем перед ПАТ «ПроКредит Банк» за належне виконання ОСОБА_2 зобовязань, взятих на себе на підставі угоди про переведення боргу від 10.12.2009 року.

Посилаючись на те, що з 2000 року страждає захворюванням шизофренією у гострій формі, має ІІ групу інвалідності та змушена періодично проходити тривале лікування як у стаціонарному закладі, так і амбулаторно, де їй призначались та призначаються сильні медикаментозні засоби та ліки, просила суд визнати укладений нею договір із ПАТ «ПроКредит Банк» недійсним через те, що у момент його укладання вона не мала можливості через свій стан здоровя розуміти значення своїх дій та керувати ними, не надавала оцінку наслідкам укладання цієї угоди, не аналізувала через свою неспроможність величину грошових коштів, які містились у договорі.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилась, про місце і час розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник позивача ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності від 26.08.2014 року (а.с.4) надав через канцелярію суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вказуючи, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, додатково надавши до суду заяву від позивача, що остання також підтримує свої позовні вимоги та просить їх задовольнити, а також додаткові письмові

пояснення по справі, в яких виклав обставини, за яких він вважає, що в разі встановлення судом того, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, то все рівно порушені права позивача підлягають судовому захисту, оскільки цей пропуск відбувся з поважних причин.

Представник відповідача ПАТ «ПроКредит Банк» ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності від 11.11.2014 року (а.с.53) в судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи (а.с.91), причини неявки суду не повідомив, клопотань або заяв до суду не надав. В попередньому судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, вказуючи, що позивач не навів доказів на підтвердження своєї правової позиції. Вказувала, що до банку позивач не зверталась із вимогою про визнання договору поруки недійсним через свій незадовільний стан здоровя.

Заявив до суду усне клопотання про застосування до вимог позивача строку позовної давності, оскільки на його думку позивач мала змогу дізнатися про порушення свого права саме з часу укладання нею спірного договору, бо у той час вона знала вже про існування у неї хвороби, яка може вплинути на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповдіач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про місце і час розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, клопотань або заяв до суду не надала.

Дослідивши подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті у їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з доданих до справи документів та не заперечувалось сторонами, 09.01.2008 року між ЗАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 було укладено Рамкову угоду №6498, на підставі та в межах якої був укладений договір про надання траншу №2.25289/6498 від 09.01.2008 року. Відповідно до кредитного договору позичальнику було наданий кредит в сумі 38000 доларів США зі сплатою 13 % річних строком користування на 72 місяці (а.с.13-19).

Як вбачається з матеріалів справи, 29.11.2009 року первісний позичальник ОСОБА_3 помер (а.с.24). У звязку з чим, 10.12.2009 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір про переведення боргу, відповідно до якого новий позичальник як спадкоємець первісного позичальника добровільно взяла на себе обовязок виконати всі грошові зобовязання Первісного позичальника перед кредитором, які випливають із рамкової угоди №6498 від 09.01.2008 року та Договору траншу №2.25289/6498 від 09.01.2008 року.

Згідно наявної копії договору поруки від 10.12.2009 року, судом встановлено, що між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки №29723-ДП1 від 10.12.2009 року, згідно із яким остання взяла на себе зобовязання солідарно відповідати за вищевказаним кредитним зобовязанням з ОСОБА_2 (а.с.10-11).

Перевіряючи правомірність вимог позивача щодо визнання недійсним договір поруки №29723-ДП1 від 10.12.2009 року, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 626, ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У відповідності до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнано судом дійсним. Якщо дійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 225 ЦК України, згідно якої предявлено позов, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК ( 1618-15 ) зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як вбачається з матеріалів справи, виконуючи вимоги ч.4 ст.10 ЦПК України судом за клопотанням представника позивача по справі було призначено проведення стаціонарної судово психіатричної експертизи, відповідно до висновку якої, вбачається, що «ОСОБА_1 на теперішній час має ознаки стійкого хронічного психічного захворювання у формі шизофренії параноїдної. ОСОБА_1 у період часу, що відноситься до укладання договору поруки від 10.12.2009 року, виявляла ознаки стійкого хронічного психічного розладу у формі шизофренії параноїдної, за своїм психічним станом була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними» (а.с.82-87).

Таким чином, результати експертизи містять чіткі й конкретні висновки щодо психічного, стану позивача на час укладення оспорюваного договору, відповідно до яких в момент вчинення правочину 10 грудня 2009 року позивач ОСОБА_1 була абсолютно неспроможна розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Крім цього, згідно з висновком експертизи №711 від 13 серпня 2015 року в нинішній час ОСОБА_1 також має ознаки стійкого хронічного психічного захворювання у формі шизофренії параноїдної.

Судом вбачається, що члени експертної комісії є атестованими судовими експертами та внесені до відповідного реєстру Міністерства юстиції України, вони були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий експертний висновок. За результатами проведеного експертного дослідження ними надані повні відповіді на порушені судом питання, ці відповіді належним чином обґрунтовані та аргументовані, дослідницька частина експертного висновку узгоджується з підсумковим висновком експертизи, тому суд не має підстав сумніватися у правильності та обєктивності висновку експертизи.

Висновки судової експертизи не спростовуються іншими наявними у справі доказами, та не суперечать ним.

Банком не надано до суду доказів, які б спростували доводи позивача щодо знаходження її на час укладання спірної угоди у стані, в якому вона була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не встановлено таких і в судовому засіданні.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, зробленого у постанові від 17.09.2014 року у справі №6-131цс14, правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що судом було беззаперечно встановлено, що на час укладення оспорюваного договору позивач ОСОБА_1 була абсолютно неспроможна розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому її вимоги про визнання договору поруки від 10.12.2009 року недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст. 225 ЦК України, є обґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача в судовому засіданні заявив усне клопотання про застосування до вимог позивача строків позовної давності, оскільки на його думку позивач мала змогу достовірно дізнатися про порушення її права саме з дати укладання нею спірного правочину, тобто з 10.12.2009 року.

Перевіряючи доводи представника відповідача, суд прийшов до наступного.

Позовна давність це встановлений законом строк для примусового захисту порушеного права шляхом предявлення позову до суду. Завдання позовної давності - надати потерпілому чітко визначений, але цілком достатній строк для захисту його права. Після спливу позовної давності потерпілий позбавляється можливості примусового (судового) захисту свого права.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Вона поширюється на більшість вимог субєктів цивільного права, в тому числі і на вимоги про визнання правочину недійсним чи про застосування наслідків його недійсності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, до того ж зробленою до ухвалення ним рішення (ч.3 ст. 267 ЦК України). Представник відповідача звернувся у судовому засіданні з клопотанням про застосування до вимог позивача позовної давності (а.с.83).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ст. 261 ЦК України). Якщо встановити день, коли особа довідалася про порушення свого права неможливо, або є докази, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа могла довідатися про порушення свого права.

Відповідно до матеріалів справи, спірний договір поруки був укладений з позивачем 10 грудня 2009 року.

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом 18 грудня 2014 року. Відповідно до його додаткових письмових пояснень від 09.09.2015 року просив суд при вирішенні питання про застосування строку позовної давності врахувати стан позивача (а.с.96).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що неспроможність позивача розуміти значення своїх дій та керувати ними під час укладання договору поруки 10 грудня 2009 року, наявність в неї і на теперішній час ознак стійкого хронічного психічного захворювання у формі шизофренії параноїдної, що згідно з висновком експертизи істотно впливає на здатність позивача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суд оцінює як обставини, які ускладнювали можливість звернення позивача до суду та робили його своєчасне звернення з даним позовом до суду неможливим.

Тому суд визнає такі причини пропущення позивачем строку позовної давності поважними та з врахуванням вищенаведеного вважає, що порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання недійсним договору поруки від 10 грудня 2009 року.

Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

За ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору через наяву у неї інвалідність ІІ групи, суд приходить до висновку про стягнення в частковому порядку з відповідачів по справі суму судового збору, виходячи із ставки судового збору за вимоги немайнового характеру на користь держави.

На підставі викладеного й керуючись ст.ст. 203, 215, 225, 1233, 1257, 1266 ЦК України, п. 8, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», ОСОБА_2, про визнання договору поруки недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір поруки №29723-ДП1, укладений 10 грудня 2009 року між Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1.

Стягнути в частковому порядку з Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (03115, м. Київ, пр. Перемоги, 107-А, ), ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1)на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 121 грн. 80 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 14 вересня 2015 року.

Суддя Н.В. Якуша