Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 27 Доповідач Кочетов Л. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді: Кочетова Л.Г.,

суддів: Товянської О.В., Гансецької І.А.,

при секретарі : Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 04 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом та в обгрунтування позовних вимог зазначив, що 21.08.2011 між ним та відповідачем був укладений договор позики, згідно якого він зобов"язався передати ОСОБА_2 кошти в сумі 15000.00 грн., а останній зобов"язався повернути вказагні кошти в повному обсязі в 2013 році, або за першою вимогою. 21.08.2011 року позивач передав 2150 грн., пізніше через Ощадний банк України перерахував решту суми позики. Відповідач не реагував на усну вимогу повернути кошти, внаслідок чого 10.10.2013 року позивач направив йому письмову вимогу про повернення грошей, яка також була проігнорована. Період прострочення виконання грошового зобов"язання у відповідача станом на 11.12.2014 року склав 396 днів (з 10.10.2013 року по 11.12.2014 року). З урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь 15000.00 грн. заборгованості за договором позики, інфляційні втрати - 3030.00 грн., 3% річних - 488,22 грн., а всього 18518,22 грн.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 04 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати, постановити нове - про задоволення позову, посилаючись на порушенння норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

З копій квитанцій AT «Ощадбанк» вбачається проведення 30.08.2011 року, 11.10.2011 року, 15.03.2012 року, 15.05.2012 року та 31.05.2012 року грошових переказів позивачем на ім»я ОСОБА_2 на загальну суму 12850.0 грн. Призначення платежу: «терміновий переказ» (а.с. 3-6).

У відповідності до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Разом з тим, квитанції про здійснення термінового переказу, за своєю правовою природою, підтверджують лише перерахування коштів, і оскільки в них не вказано про зобов»язання повернення коштів та не зазначена мета їх перерахування (якою може бути не лише надання позики, а будь-яка інша ціль), не можуть бути належним письмовим доказом укладення договору позики.

Частина 1 статті 59 ЦПК України передбачає, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Статтями 180, 183 ЦПК України регламентовано порядок допиту свідків та оголошення їх показань, зокрема допит іх в судовому засіданні, попередження про кримінальну відповідальність, приведення до присяги, тощо.

Поскільки свідчення ОСОБА_3, викладені у формі заяви яка складалася поза судовим засіданням та без дотримання вказаних вимог, суд першої інстанції обгрунтовано не взяв її до уваги.

При цьому посилання апелянта на те, що судом безпідставно прийнято як доказ пояснення ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, не грунтуються на законі. Вказані пояснення надавалися працівнику органів внутрішніх справ в ході проведення перевірки заяви про злочин у відповідності до вимог КПК України.

У відповідності до вимог ст. ст. 10. 60 ЦПК України, кожна сторона повиннна довести суду ті обставини, на які посилаєтся як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оскільки позивачем належних допустиих доказів, що підтверджують укладення договору позики суду не надано, та з урахуваням показань свідків ОСОБА_7та ОСОБА_8, оглянутих у судовому засіданні відмовних матеріалів, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про безпідставність позову.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 04 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді