АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/2737/15 Головуючий: 1 інстанції
· Справа: №637/1231/14 Стеганцов С.М.
· Категорія: договірні Доповідач: Швецова Л.А
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Малінської С.М., Піддубного Р.М.

за участі секретаря - Єрьоменко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 23 лютого 2015 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації Харківської області про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», треті особи: ОСОБА_3, Служба у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації Харківської області про визнання недійсними додаткових угод до кредитного договору,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року позивач - ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з вказаним позовом, в обгрунтвання якого зазначив, що 12 грудня 2006 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3 було укладено Кредитний Договір відповідно до умов якого, ОСОБА_2 отримав кредитні кошти у розмірі 39 тисяч 041,15 гривень зі сплатою відсотків у розмірі 16,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11.12.2020 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3 12 грудня 2006 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 45,30 кв.м, житловою площею 24,30 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому, 15 липня 2011 року між сторонами було укладено додаткові угоди до договору про реструктуризацію заборгованості по кредитному договору, відповідно до якої сума заборгованості, що виникла в період з дати надання кредиту до дати підписання додаткової угоди зменшена на 2 601,28 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11.12.2020 року. 29 січня 2013 року було укладено другу додаткову угоду, відповідно до якої сума заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання додаткової угоди зменшена на 7 983,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.12.2020 року.

ПАТ КБ «Приват Банк» свої зобов'язання за Кредитним договором виконав, проте відповідач взятих на себе зобов'язань за договором та додаткових угод не виконує, у зв'язку з чим станом на 13.10.2014 року утворилася прострочена заборгованість в розмірі - 98 015,30 гривень.

Позивач зазначив, що до звернення з даним позовом до суду ним було направлено повідомлення відповідачу по справі про порушення основного зобов'язання іпотечного договору з вимогою про дострокове погашення боргу і добровільне звільнення житлового будинку, проте відповідачем не було прийнято ніяких відповідних мір щодо вирішення даного питання.

Відповідач по справі з вказаним позовом не погодився та звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просила визнати додаткові угоди до кредитного договору визнати недійсними.

В обгрунтвання своїх позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на норми сімейного законодавства, так як вона своєї згоди на укладення додаткових угод про зміну суттєвих умов кредитного договору не надавала, кошти від додаткових угод не отримувала.

Представник третьої особи проти задоволення первинного позову заперечувала, оскільки в будинку проживають малолітні діти. Щодо зустрічної позовної заяви покладалися на розсуд суду.

Представник банку проти задоволення зустрічного позову заперечував, вказавши, що згода дружини відповідача надавалася як на підписання кредитного договору, так і на підписання іпотечного договору, вона не є поручителем по договору. Додаткові угоди відповідачем були підписані з власної волі,

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 23 лютого 2015 року позов ПАТ КБ «Приват Банк» - задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 45,30 кв.м, житловою площею 24,30 кв.м, розташований в АДРЕСА_1, шляхом продажу будинку з укладенням від свого імені (ПАТ КБ «Приват Банк»), договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем в порядку ст.38 ЗУ «Про іпотеку» за початковою ціною на рівні не нижче за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час купівлі - продажу будинку за рахунок реалізації якого задовольнити вимоги ПАТ КБ «Приват Банк» за кредитним договором № НАиб6К01270020 від 12.12.2006 року у розмірі 98 тисяч 15 гривень 30 копійок з отриманням (ПАТ КБ «Приват Банк»), витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приват Банк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу іпотеки.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приват Банк» відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 980,15 гривень.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2, звернулася на нього з апеляційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, просить скасувати зазначене рішення та ухвалити по справі нове рішення по суті позовних вимог, яким задовольнити її позовні вимоги щодо визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними та відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ « Приватбанку»

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що сторонами були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія знаходить, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах , встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно ч. 1 ст. ЗЗ Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» встановлено такий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, як надання іпотекодержателю права на продаж предмету іпотеки від свого імені будь - якій особі покупцеві за ціною, яка встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотеко держателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається окрім всього іншого спосіб реалізації предмета іпотеки і один із способів є застосування процедури продажу, встановленої ст.. 38 цього Закону (надання іпотекодержателю права на продаж предмета іпотеки).

Судом встановлено, що 12 грудня 2006 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3 було укладено Кредитний Договір відповідно до умов якого, ОСОБА_2 отримав кредитні кошти у розмірі 39 тисяч 041,15 гривень зі сплатою відсотків у розмірі 16,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11.12.2020 року. Дружина відповідача, а також позивачка по зустрічній позовній заяві надала згоду на це та на іпотеку.

З врахуванням того, що ОСОБА_3 порушив вимоги кредитного договору, 15 липня 2011 року між сторонами за взаємною згодою було укладено додаткову угоду від 15.07.2011 року про реструктуризацію до кредитного договору № HAU6GK01270020 від 12.12.2006 року. Сума заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання додаткової угоди була зменшена на 2 601,28 гривень, а саме: пеня у розмірі 2 601,28 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11.12.2020 року.

29 січня 2013 року було укладено другу додаткову угоду про реструктуризацію боргу до кредитного договору № HAU6GK01270020 від 12.12.2006 року. Сума заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання Додаткової угоди була зменшена на 7 983,00 гривень, а саме: пеня у розмірі 7 983,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.12.2020 року.

ПАТ КБ «Приват Банк» свої зобов'язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, проте відповідач взятих на себе зобов'язань за договором не виконує, в зв'язку з чим станом на 13.10.2014 року утворилася прострочена заборгованість в розмірі -98 015,30 гривень (розрахунок заборгованості а.с.4-8).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3 12 грудня 2006 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 45,30 кв.м, житловою площею 24,30 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Станом на 13.10.2014 року утворилася прострочена заборгованість в розмірі - 98 015,30 гривень яка складається з: 46 070,46 гривень - заборгованість за кредитом; 14 481,19 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 910,00 гривень - заборгованість по комісії за користування кредитом; 36 553,65 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Письмову вимогу про усунення порушень із зазначенням стислого змісту порушених зобов'язань, вимогою про їх виконання та попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки Банком було направлено відповідачеві (а.с.8).

Задовольняючи позовні вимоги банку в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції обґрунтовано, на підставі ст.39 Закону України "Про іпотеку", застосував процедуру продажу квартири, встановлену ст.38 вказаного Закону. У відповідності до вимог ст.215 ЦПК України у своєму рішенні навів мотиви, з яких вважав встановленою наявність фактів, якими позивач обґрунтовував вимоги.

Надавши право спілці за рахунок продажу предмету іпотеки задовольнити свої вимоги та витрати, пов'язані з реалізацією предмету іпотеки, суд правильно вказав початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації, що передбачено ч.5 ст.38 закону України "Про іпотеку", відповідно до якої, ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Аналогічні цим вимогам роз'яснення містяться і в п. 42 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин": резолютивна частина рішення суду, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, має відповідати як статті 39 Закону України "Про іпотеку" так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України, а саме: в ній повинна бути зазначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна).

Суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.38 Закону України "Про іпотеку" визначився зі способом реалізації предмета шляхом продажи квартири на прилюдних торгах.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на той факт, що суд першої інстанції необгрутовано відмовив позивачу в задоволенні зустрічного позову про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними з посиланням на норми сімейного законодавства, так як вона своєї згоди на укладення додаткових угод про зміну суттєвих умов кредитного договору не надавала і кошти від додаткових угод не отримувала, судова колегія вважає безпідставними.

З матеріалів справи вбачається. що позивач по зустрічній позовній заяві, не є поручителем по кредитному договору, укладеному між банком та ОСОБА_3, вона лише як дружина при укладенні договору її чоловіком давала на це згоду, де зазначено, що вона дає згоду і на укладення її чоловіком кредитного договору, а також надання ним у заставу будь якого майна, що належить їй на праві спільної власності з її чоловіком, згода на заставу будинку, як об'єкт права спільної сумісної власності, також була засвідчена нотаріусом з роз'ясненням статті 65 СК України, в її присутності. Змін та доповнень до іпотечного договору за весь час його існування сторонами не вносилось, тому суд вважає, що будь-яких порушень зі сторони банку до договору іпотеки не було.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази у їх сукупності, встановив фактичні обставини по справі, правильно визнав юридичну природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами і закон, що їх регулює.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України передбачається, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у справі, виникає спір.

Приймаючи до уваги особливість та характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами, судова колегія находить, що суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, таке, що відповідає вимогам ст. ст. 213,214 ЦПК України.

Доводи, що викладено в апеляційній скарзі ОСОБА_5 висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Підстав для задоволення апеляційної скарги, зміни чи скасування рішення суду першої інстанції судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 317 ЦПК України судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 23 лютого 2015 року

залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -