Справа № 359/8989/14 Головуючий у І інстанції Величко В.П.
Провадженя № 22-ц/780/2303/15 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю. О.
Категорія 43 21.05.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

21 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого: - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Волохова Л.А., Іванової І.В.,

при секретарі Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про виселення,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив виселити її та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1, посилаючись на те, що 26 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №KIB0GA00000004, відповідно до умов якого банк надав їй кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 116 000,00 доларів США строком до 26.09.2027 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 26.09.2007 року було укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належить їй на праві власності.

В зв»язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору, позивач в червні 2013 року звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 березня 2014 року було задоволено.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення, всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють помешкання добровільно у встановлений або інший погоджений сторонами строк, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Банком була направлена відповідачу письмова вимога про добровільне виселення, однак відповідач житлове приміщення не звільнила, що і стало причиною звернення позивача з цим позовом до суду.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Виселено ОСОБА_2 з будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповноту з'ясування обставин справи, а також на порушення судом норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №KIB0GA00000004, відповідно до умов якого банк надав їй кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 116 000,00 доларів США строком до 26.09.2027 року, а відповідач зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором (а.с.5-7).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 26.09.2007 року було укладено договір іпотеки (а.с.8-10), відповідно до якого відповідач передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Лазоренко Л.Є., приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області 26 червня 2001 року за реєстровим № 4774.

В зв»язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору, позивач в червні 2013 року звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 березня 2014 року було задоволено (а.с.20-23).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості, однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

З матеріалів справи вбачається, що в іпотеку ОСОБА_2 передано житловий будинок АДРЕСА_1, придбаний нею не за рахунок отриманих кредитних коштів, а на підставі договору купівлі-продажу від 26 червня 2001 року, в зв»язку з чим висновок суду першої інстанції про виселення відповідача без надання їй постійного житла є таким, що порушує вимоги ст.109 ЖК Української РСР.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду про задоволення позову - скасуванню в зв»язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права з ухваленням по справі нового рішення про відмову в позові.

Оскільки в задоволенні позову відмовляється, то понесені по справі позивачем судові витрати іншою стороною йому не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2015 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про виселення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :