Справа № 381/4572/14-ц Головуючий у І інстанції Буймова Л.П.
Провадження № 22-ц/780/1694/15 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 56 12.05.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

12 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Сліпченка О.І., Олійника В.І.

при секретарі - Микитенко Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача та застосування наслідків недійсного правочину,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що уклав з відповідачем договір фінансового лізингу про надання послуг, а саме передачу на умовах фінансового лізингу у користування мінітрактора «Донг Фенг-240» однак, вважає, що вказаний договір суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки його укладено між сторонами внаслідок здійснення останнім нечесної підприємницької практики, договір є таким, що містить несправедливі умови. Крім того, договір є нікчемним з підстав, визначених в ч. 1 ст.220 ЦК України, оскільки він нотаріально не посвідчений.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2014 року позов був задоволений.

Суд визнав договір фінансового лізингу від 10.04.2014 року, укладений між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія «Еталон»", нікчемним із застосуванням до договору наслідків недійсності нікчемного правочину.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія «Еталон»" на користь ОСОБА_2 6200 грн. та комісійні витрати в сумі 62 грн.

Не погоджуючись з рішенням, ТОВ "Лізингова компанія «Еталон»" подав апеляційну скаргу, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування своєї скарги послався на те, що судом порушено норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, не досліджено повністю обставини справи, які мають суттєве значення для ухвалення законного рішення.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 10 квітня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 000533 про надання послуг, а саме передачу на умовах фінансового лізингу у користування предмет лізингу, а саме: мінітрактор «Донг Фенг-240».

Відповідно до п. 1 договору лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а Лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет Лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші послуги згідно з умовами договору (а.с.9).

10 квітня 2014 року позивач сплатив 6200 грн., які вважав авансовим платежем згідно договору, проте трактор в користування не отримав, тому вважаючи, що під час укладання договору він був введений в оману щодо істотних умов договору, звернувся до відповідача з претензією, в якій просив розірвати укладений договір та повернути йому аванс в сумі 6200 грн., на що отримав письмову відповідь про те, що на підставі його заяви договір вважається розірваним із 06.05.2014 року, але сплачені в якості комісії за організацію кошти поверненню не підлягають (а.с.23,28).

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що договір фінансового лізингу, укладений між позивачем та відповідачем є нікчемним з підстав, визначених положеннями ч. 1, п. 5 ч. 2, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», як такий, що укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики та з підстав, визначених ч.1 ст. 220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений, тому він є нікчемним з усіма його наслідками.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі)

Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Отже, законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 12.11 договору лізингу у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається (а.с.18).

Зазначену умову договору та додатку № 1суд першої інстанції вважав несправедливою відносно позивача як споживача послуг.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Проте суд, застосувавши положення ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", не встановив одночасної наявності ознак несправедливості зазначеного положення договору фінансового лізингу, оскільки сам договір містить 16 самостійних статей, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача, суд не вказав чи є зазначена обставина відповідно до цієї норми підставою для зміни або визнання недійсним саме цієї умови договору.

У ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Разом з тим рішення суду ґрунтується лише на Законі України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд першої інстанції на викладене уваги не звернув, не врахував, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбаченим чинним законодавством вимог, та дійшов до помилкового висновку про задоволення позову, при цьому застосував положення Закону України "Про захист прав споживачів" не у системному зв'язку із спірними правовідносинами, що регулюються Законом України "Про фінансовий лізинг", який є спеціальним.

Помилковим є й висновок суду про визнання договору нікчемним, виходячи зі ст. 799 ЦК України, відповідно до якої договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Суд першої інстанції не врахував, що нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, в силу положень Закону України "Про фінансовий лізинг" та параграфа 6 глави 58 ЦК України, не є обов'язковим, тому підстави для визнання його недійсним з цих підстав також відсутні. Крім того, відповідач мав право на укладання такого договору, оскільки згідно з довідкою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 8 жовтня 2013 року ФЛ № 513, ТОВ "ЛК "Еталон" має право надавати послуги з фінансового лізингу.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 309,314,316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задовольнити.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» судові витрати у розмірі 121,80 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :