Ухвала іменем україни
02 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П., суддів: Гончара В.П., Маляренка А.В., Парінової І.К., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу недійсним; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про зобов'язання усунути перешкоди у здійсненні права власності, вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_6, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2007 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який неодноразово уточнювала та в якому просила суд визнати недійсним укладений на Одеській товарній біржі договір купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що зазначеним договором, укладеним без її згоди, порушено її право як співвласника спільного майна подружжя, крім того, відчуження проведено Одеською товарною біржею.

У січні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив суд усунути перешкоди у здійсненні права власності та вселити у Ѕ частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, посилаючись на порушення його права власності.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 листопада 2014 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір від 12 грудня 2001 року № 28186, укладений на товарній біржі 12 грудня 2001 року, відповідно до умов якого ОСОБА_3 продав ОСОБА_2 Ѕ частки житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_6, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а зустрічний позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить судові рішення залишити без зміни, а касаційну скаргу відхилити, посилається на те, що дізналася про існування оспорюваного договору купівлі-продажу від 12 грудня 2001 року в березні 2005 року під час звернення ОСОБА_2 до третейського суду при Асоціації «МИАР-ТС», вказує на те, що кримінальна справа за фактами шахрайських дій щодо ОСОБА_2 та групи осіб перебуває на розгляді суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2127/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1, виходив із того, що позивач зареєстрована та проживає у спірній частині житлового будинку з червня 1987 року по даний час, своєї згоди на відчуження спільного майна подружжя не надавала, нгоаріальна форма договору купівлі-продажу недотримана, а тому оспорюваний договір купівлі-продажу є недійсним. Крім того, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

Такі висновки судів попередніх інстанцій є правильними та відповідають матеріалам справи з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 15 липня 1978 року по 20 лютого 1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування у шлюбі, зокрема 20 вересня 1986 року, подружжям було придбано Ѕ частини домоволодіння з надвірними спорудами, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 7-8, т. 1).

12 грудня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 5-6, т. 1). Вказаний договір зареєстровано на Одеській товарній біржі в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю.

15 березня 2005 року між ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено третейську угоду, згідно з п. 1 якої всі спори між сторонами цієї угоди, які виникли до моменту підписання цієї угоди або можливо виникнуть між сторонами угоди в майбутньому підлягають вирішенню в Постійно діючому третейському суді при Асоціації «МИАР-ТС», в тому числі і ті, що стосуються укладеного 12 грудня 2001 року договору купівлі-продажу спірної частини житлового будинку, його виконання або порушення умов виконання цього договору, його укладання, зміни чи припинення, дійсності чи недійсності в цілому або окремих частин договору (а. с. 16, т. 1).

Рішенням третейського суду Асоціації «МИАР-ТС» від 18 липня 2005 року, яке набрало законної сили, визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 28186, а саме: Ѕ частини житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, укладений 12 грудня 2001 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на Одеській товарній біржі. Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою по АДРЕСА_1 (а. с. 17-20, т. 1).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2013 року у адміністративній справі за № 1570/4962/2012 позов ОСОБА_1, ОСОБА_3 до КП «ОМБТІ та РОН», треті особи: Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та скасування реєстрації права власності задоволено. Судом цією постановою встановлено, що КП «ОМБТІ та РОН» повинен був отримати від ОСОБА_2 виданий компетентним судом виконавчий документ, яким, відповідно до ст. 56 Закону України «Про третейські суди», та п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», є виконавчий лист, за відсутністю якого дії КП «ОМБТІ та РОН» щодо реєстрації за ОСОБА_2 спірного майна є протиправними, у зв'язку з чим зазначена реєстрація підлягає скасуванню.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2011 року апеляційна скарга ОСОБА_2 залишена без задоволення, постанова суду - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27 березня 2014 року касаційна скарга ОСОБА_2 залишена без задоволення, постанова суду без змін.

Статтею 23 КпШС України (в редакції 1969 року) визначено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Відповідно до ст. 227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку мав бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін був громадянин. Недодержання цієї вимоги мало наслідком недійсність договору (ст. 47 ЦК Української РСР).

Згідно з ст. 128 ЦК Української РСР в редакції 1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Таким чином суди, вирішуючи спір, обґрунтовано виходили із того, що, договір купівлі-продажу не був укладений у встановленій законом нотаріальній формі, ОСОБА_2 з моменту укладення оспорюваного договору купівлі-продажу ніколи не приймав спірне майно, не вселявся та не проживав у житловому будинку АДРЕСА_1. Натомість ОСОБА_1 у зазначеній спірній частині житлового будинку зареєстрована з 23 червня 1987 року та постійно там проживає (а. с. 121, т. 1), своєї згоди на відчуження спільного майна подружжя не надавала, а тому дійшли правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 слід відмовити.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваних рішень суду першої та апеляційної інстанції не вбачається, що судом при розгляді скарги допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. -ст. 338341 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> як підстави для скасування рішення.

Посилання в касаційній скарзі на пропуск строку позовної давності не можна визнати обґрунтованими. ОСОБА_1 з позовом до суду звернулась у березні 2007 року, посилалась на те, що в жилому будинку, частина якого є предметом договору купівлі-продаж, постійно проживає, про порушення права довідалась лише в 2005 році, коли ОСОБА_2 звернувся до третейського суду; заперечувала свій підпис на заяві до Одеської товарної біржі, яка нотаріально не засвідчена, посилаючись на те, що з ОСОБА_3, який не повідомляв її про укладення угоди, шлюб розірвано ще в 1996 році. Суди, давши оцінку зібраним у справі доказам, дійшли висновку, що строк позовної давності ОСОБА_1 не пропущено.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Не є обґрунтованим також посилання в касаційні скарзі на те, що договір, укладений в 2001 році на Одеській товарній біржі, укладений відповідно до Закону України «Про товарну біржу» і форма договору дотримана належним чином, оскільки це суперечить ст. 227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року).

Інші доводи касаційної скарги висновків судів також не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані рішення суду першої та ухвалу апеляційного суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2129/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян
Судді: В.П. Гончар А.В. Маляренко І.К. Парінова Г.В. Юровська