Справа № 569/5297/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2015 року м.Рівне

Рівненський міський суд

в особі судді Головчака М.М.,

з участю секретаря Панасюк О.М.

представника

позивача-відповідача адвоката Цуняка В.Й.

відповідача-позивача ОСОБА_2

та її представників ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - нотаріус Ковальчук Людмила Ясонівна, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права на спадкування, визнання договору довічного утримання недійсним, суд -

в с т а н о в и в:

В березні 2013 року в Рівненський міський суд звернувся ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення з квартири АДРЕСА_1 в м. Рівне.

В обґрунтування позову зазначив, що 31 січня 2007 року між ним та ОСОБА_7 був укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений Ковальчук Л.Я. - державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №1-60, за яким ОСОБА_7 (відчужувач) - передала, а він, як набувач - отримав у власність квартиру АДРЕСА_1. Відповідно до договору він зобов'язався забезпечувати ОСОБА_7 (відчужувача), утриманням та доглядом довічно на умовах договору довічного утримання. ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_7 (відчужувач) померла. Після оформлення права власності на квартиру №25 за вищевказаною адресою, не може реалізувати своє право володіння належної йому квартири, оскільки в даній квартирі з дозволу ОСОБА_7, ще за її життя, проживала, на певних умовах, ОСОБА_2, Остання відмовляється звільнити займану нею квартиру, тим самим вчиняючи перешкоди йому в користуванні і розпорядженні майном, що й змусило звернутися до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав. Просив ухвалити рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача-відповідача адвокат Цуняк В.Й. позовні вимоги підтримав повністю. Крім того додатково пояснив, що після смерті ОСОБА_7, позивач-відповідач - ОСОБА_5 надіслав на адресу ОСОБА_2 письмове попередження про звільнення із спірної квартири. В свою чергу, остання звернулась в Гощанський РВ УМВС України в Рівненській області з приводу того, що невстановлена особа, з метою заволодіння чужим майном, підробила офіційні документи, а саме заповіт про розпорядження майном на випадок смерті ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 від 20.11.2002 року та договір довічного утримання ОСОБА_5 від 31.01.2007 року. Проте, постановою слідчого СВ Гощанського РВ УМВС України в Рівненській області - Н.В. Апанчука від 09 травня 2013 року дане кримінальне провадження закрите в зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Таким чином, ОСОБА_2, відмовляючись звільнити спірну квартиру, фактично порушує права законного власника, передбачені ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 321 ЦК України.

В свою чергу, в квітні 2013 року, ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_5 із зустрічним позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права на спадкування, зміну черговості спадкування та визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним.

Свої позовні вимоги в зустрічному позові позивач-відповідач обґрунтовує тим, що з 2001 року вона разом з нині померлою ОСОБА_7 проживали однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, а тому набула права спадкування після відкриття спадщини на майно померлої як спадкоємець четвертої черги за законом відповідно до ст. 1264 ЦК України та згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину, оскільки постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини, адже інших спадкоємців першої - третьої черги у ОСОБА_7 немає. Щодо договору довічного утримання (догляду) від 31 січня 2007 року позивач-відповідач ОСОБА_2 зазначила, що не знала про його існування, оскільки ОСОБА_7 ніколи не говорила про це при ній, відповідач-позивач вважає що підпис у вказаному договорі вчинений не померлою, а іншою особою. Окрім того, стверджує що ОСОБА_5 свої зобов'язання щодо утримання (догляду) ОСОБА_7 не виконав, що є підставами для визнання договору довічного утримання (догляду) від 31 січня 2007 року, укладеного між ОСОБА_7 і ОСОБА_5 та посвідченого державним нотаріусом другої Рівненської державної нотаріальної контори Ковальчук Л.Я. (реєстр №1-60) недійсним.

Позовні вимоги викладені в первісному позові не визнала, просить відмовити в їх задоволенні.

В судовому засіданні відповідач - позивач та її представники - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_5 не визнали, зустрічні підтримали і просять їх задовольнити. Підтримали доводи, які викладені в зустрічній позовній заяві та додатково пояснили, що ОСОБА_7 проживала однією сім'єю з нею та її дітьми, в більшості свого часу - в селі Бочаниця, Гощанського району Рівненської області і приїжджала в місто Рівне до належної їй квартири лише для отримання пенсії та сплати комунальних платежів. Дані обставини підтвердили допитані судом більше 10 свідків. Крім того пояснили, що в січні-лютому 2007 року ОСОБА_7 після поїздок разом з матір'ю ОСОБА_2 в м. Харків до ОСОБА_10 (сестри відповідача-позивача) знаходилась у ОСОБА_2 вдома в с.Бочаниця, Гощанського району. ІНФОРМАЦІЯ_3 року вони день народження сина ОСОБА_2-ОСОБА_11, та ІНФОРМАЦІЯ_4 року день народження її матері - ОСОБА_12 Покійна не виїжджала в КП Рівненське МБТІ для подання заяви про надання їй витягу з права власності на належну їй квартиру №25 за вищевказаною адресою, та не забирала цього витягу, а також не зверталась в цей час до Другої Рівненської нотаріальної контори для посвідчення нотаріусом договору довічного утримання від 31 січня 2007 року.

Представник позивача - відповідача - адвокат Цуняк В.Й. проти зустрічного позову ОСОБА_2 заперечив, при цьому зазначивши, що відповідач-позивач жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх зустрічних позовних вимог не надала, в зв'язку з чим, просить суд в задоволенні останніх відмовити.

Залучена до справи в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних позовних вимог на предмет спору - нотаріус Ковальчук Л.Я. суду пояснила. 31 січня 2007 року, приблизно об 11.00 год. до неї в нотаріальну контору звернулися ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з метою укладення договору довічного утримання. У них, крім правовстановлюючих документів на квартиру, вже були всі необхідні документи для оформлення договору, в тому числі, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно. Відповідно до вимог п.п. 13, 14 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» особи сторін були нею установлені, та їх цивільна дієздатність перевірена. Було роз'яснено наслідки вчинення даного правочину. Після чого, в її присутності, сторони підписали три оригінальні примірники договору довічного утримання, та вчинили свої підписи в реєстрі нотаріальних дій. Крім того, ОСОБА_7 та дружиною ОСОБА_5 були підписані відповідні заяви. Вважає позовні вимоги ОСОБА_2 безпідставними, а тому такими, що не підлягають до задоволення.

Допитані в судовому засіданні свідки надали наступні пояснення.

Так, зокрема, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, вказали що проживають в с. Бочаниця, Гощанського району Рівненської області, та є сусідами ОСОБА_2. З 2004 року по день смерті постійно бачили в сім'ї ОСОБА_2 ОСОБА_7, яка мала в будинку свою кімнату. За проживання в кімнаті кошти не платила. Допомагала по господарству і по догляду за дітьми ОСОБА_2, яких дуже любила. Часто, в селі відвідувала церкву, в м. Рівне виїжджала дуже рідко. На яких умовах проживала ОСОБА_7, чи вели вони з ОСОБА_2 спільне господарство та чи був у них спільний бюджет,свідкам не відомо.

Свідок ОСОБА_16 - матір відповідачки - позивачки, суду пояснила, що з 2000 р. по 2004 р. її молодша донька ОСОБА_17 проживала на квартирі у ОСОБА_7 у м. Рівне, в період навчання. Вийшла заміж та виїхала в м. Харків. Пізніше у ОСОБА_7 на квартирі почала проживати її старша донька ОСОБА_2 Коли на квартирі у ОСОБА_7 проживала ОСОБА_17, то ОСОБА_7 приїжджала до них в село дуже рідко, а коли поселилася ОСОБА_2, то вона стала приїжджати часто і місяцями проживала в них. ОСОБА_7 мала свою кімнату в їхньому будинку. Допомагала їм по господарству та по догляду за дітьми. При цьому у них у кожного, був свій бюджет. В їх будинку ОСОБА_7 зареєстрована не була. Різдвяні свята ОСОБА_7 проводила у них в селі. Коли їздила до себе на квартиру в м. Рівне, то ОСОБА_16 надавала їй продукти харчування, за які остання також не платила. Свідок ОСОБА_17, яка є сестрою ОСОБА_2, суду пояснила що вона з 2000 по листопад 2003 року вона проживала в квартирі ОСОБА_7 як квартирантка, сплачувала за проживання щомісячно 30-40 гривень. В кінці 2003 року вона вийшла заміж та виїхала на постійне місце проживання в м. Харків. З початку зими 2004 року на квартирі у ОСОБА_7 почала проживати її сестра ОСОБА_2 Коли вона навчалась, то ОСОБА_7 приїжджала до них в село на вихідних, а коли поселилась на квартирі її сестра, то ОСОБА_7 більшість проживала в селі в будинку її матері де мала свою окрему кімнату, за яку остання не платила коштів. ОСОБА_7 допомагала по господарству, по догляду за дітьми ОСОБА_2, а коли їхала до себе в квартиру в м. Рівне, то їй надавались продукти харчування безкоштовно. За проживання її сестри ОСОБА_2 в квартирі ОСОБА_7 остання сплачувала їй кошти. З 2004 року на квартирі у ОСОБА_7, крім ОСОБА_2, проживали й інші квартиранти. В січні 2007 року ОСОБА_7 разом з її матір'ю та дітьми ОСОБА_2, приїжджали до неї в гості в м. Харків.

Свідки ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, які є сусідами померлої ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 в м. Рівне, суду пояснили, що більше 10 - 15 років були знайомі з ОСОБА_7 Протягом багатьох років ОСОБА_2 проживала в квартирі ОСОБА_7 До того часу там проживала її сестра ОСОБА_17. Спочатку ОСОБА_7 їздила в село до сім'ї ОСОБА_2 рідко, а пізніше більшість часу знаходилась в с. Бочаниця, Гощанського району, Рівненської області. Осьтання розповідала, в неї є окрема кімната, їй там дуже добре, і що вона там майже нічим не займається. В місто до своєї квартири навідувалась лише для оплати комунальних послуг та отримання пенсії, при чому з села привозила продукти харчування, частину яких вони в неї купували. На яких умовах та чи сплачувала ОСОБА_2 за проживання у ОСОБА_7, чи була зареєстрована в квартирі ОСОБА_7, чи вели вони спільне господарство та чи мали спільний бюджет їм не відомо. Про те, що був укладений договір довічного утримання між ОСОБА_7 та іншою особою їм відомо не було.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.10, ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлений цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Зокрема, ч.3 та ч.4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб. Їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За правовою позицією Конституційного Суду України «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (абз.10 п.9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотримання положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам під час розгляду справи було роз'яснено їх права та обов'язки, в тому числі положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується журналом судового засідання.

Судом встановлено, що 31 січня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Другої Рівненської нотаріальної контори - Ковальчук Л.Я. 31 січня 2007 року та зареєстрований в реєстрі за №1-60, за яким ОСОБА_7 (відчужував) - передала, а ОСОБА_5 (набувач) - отримав у власність квартиру АДРЕСА_1, та взамін чого, останній зобов'язався забезпечувати ОСОБА_7 (відчужувача), утриманням та доглядом довічно на умовах цього договору.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_25 померла, про що Бочанською сільською радою Гощанського району Рівненської області видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 02 січня 2013 року. Після чого ОСОБА_5, як набувач за вищевказаним договором довічного утримання, оформив право власності на квартиру №25 за вищевказаною адресою.

Разом з тим, судом встановлено, що у вказаній квартирі при житті ОСОБА_7 з її дозволу, проте без відповідної реєстрації, певний час, як особа, яка знімала кімнату. На умовах найму, проживала ОСОБА_2.

В лютому 2013 року ОСОБА_2 зверталась в органи МВС з повідомленням про те, що невстановлена особа, з метою заволодіння чужим майном, підробила офіційні документи, а саме заповіт про розпорядження майном на випадок смерті ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 від 20.11.2002 року та договір довічного утримання ОСОБА_5 від 31.01.2007 року. Постановою від 09 травня 2013 року, яка винесена слідчим СВ Гощанського РВ УМВС України в Рівненській області лейтенантом міліції Н.В. Апанчуком), дане кримінальне провадження закрите в зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Разом з тим, слід зазначити, що у вищевказаній Постанові про закриття кримінального провадження від 09 травня 2013 року, яка на сьогоднішній день чинна, встановлено, що ОСОБА_2 проживала спільно із ОСОБА_7 як практикантка протягом 7 років та про дані договори (договір довічного утримання та заповіт) нічого не знала.

Вищевказані дії ОСОБА_2, а саме - відмова в звільненні квартири та її звернення в правоохоронні органи з вищевказаною заявою, а також сама позиція ОСОБА_2 підтримана в судовому засіданні, та викладена в її зустрічному позові, суд оцінює як обставину, передбачену ч.1 ст. 61 ЦПК України, та як таку, що не потребує доказуванню.

Відповідно до ст.. 41 Конституції України, ст. ст.. 319, 321 ЦК України - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.

Право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить тільки власникові. (стаття 317 ЦК України).

Аналогічні правові висновки містяться в Постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-135 цс14, яка відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів.

Таким чином, враховуючи вищевказані правові норми, суд приходить до висновку, що позовні вимоги викладені в первісному позові ОСОБА_5 щодо усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном підлягають до задоволення в повному обсязі.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та наданих нею доказів, відповідно до принципу диспозитивності, передбаченого ст.. 11 ЦПК України, суд приходить до наступних висновків.

Щодо позовної вимоги, викладеної в зустрічному позові ОСОБА_2, про встановлення факту проживання ОСОБА_2 однією сім'єю з ОСОБА_7 в період з 2001 року до її смерті - до ІНФОРМАЦІЯ_5 року, - суд приходить до наступного.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року справа №1-8/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї»), законодавець не встановив вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім'ї наймача, але визначив критерії, за якими осіб, не пов'язаних шлюбними або родинними стосунками, віднесено до них.

Відповідно до положень ч.2 ст.3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Положеннями ч.2 ст.156 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України, а саме до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, зі змісту зазначених правових норм законодавства слідує, що умовами, за яких особи вважаються членами сім'ї є їх спільне проживання, ведення спільного господарства, спільний побут та взаємні права та обов'язки.

Разом з тим, доказів, на підтвердження факту ведення спільного господарства та спільного з померлою ОСОБА_7 побуту, ні відповідачем-позивачем - ОСОБА_2 ні її представниками суду не надано. Судом встановлено що ОСОБА_7 та ОСОБА_2 спільного господарства не вели, у них були окремі бюджети. Окрім того, померла ОСОБА_7 за свої кошти сплачувала комунальні послуги за квартиру, а ОСОБА_2 за проживання в оспорюваній квартирі сплачувала орендну плату в розмірі 200 грн.

Даний факт підтверджується дослідженою судом Постановою про закриття кримінального провадження від 09 травня 2013 року (а/с №114), винесеної слідчим СВ Гощанського РВ УМВС України в Рівненської області - Н.В. Апанчуком, яка на сьогоднішній день не скасована та є чинна, та в якій зазначено, що: «… ОСОБА_2 проживала спільно із ОСОБА_7 як практикантка протягом 7 років та про дані договори вона нічого не знала», спростовує твердження останньої що вона проживала з ОСОБА_7 на правах члена сім'ї.

Суд критично відноситься до пояснень відповідачки - позивачки ОСОБА_2 про те що вона проживала з померлою ОСОБА_7 однією сім'єю, оскільки ОСОБА_7 в момент укладення договору довічного утримання подала нотаріусу письмову заяву, яка зареєстрована в реєстрі за № 1-59 від 31.01.2007 року (а/с 11) , де зазначила що оспорювана квартира №25 належить їй на праві приватної власності і будь-яких прав щодо неї в інших осіб в тому числі за договором найму, немає.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна вимога ОСОБА_2 щодо встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, в період з 2001 року до її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_5 року - не підлягає до задоволення, оскільки суперечить вимогам закону та не ґрунтується на доказах.

Щодо позовної вимоги викладеної в зустрічному позові відповідача - позивача, про визнання недійсним договір довічного утримання (догляду) суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто діє презумпція правомірності правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 58, ч.1,2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте, як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 р.), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Відповідно до ч.2 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Крім того, згідно п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», - зі змісту абзацу 2 частини 2 статті 218 ЦК України не може доводитись свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також зобов'язань, що виникли з правочину.

З дослідженої в судовому засіданні судово - почеркознавчої експертизи №1-220 від 13.02.2014 року, слідує, що: підпис у графі «ВІДЧУЖУВАЧ» у договорі довічного утримання реєстраційний № 1-60 від 31.01.2007 року виконаний, вірогідно, не ОСОБА_7, а іншою особою, що відповідно до вимог ч.4 ст. 60 ЦПК України не є доказом по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом досліджено третій екземпляр оригіналу договору довічного утримання від 31 січня 2007 року (зареєстровано в реєстрі за №1-60), наданий на дослідження суду представником ОСОБА_5, який не був предметом дослідження почеркознавчої експертизи, зі змісту якого слідує, що він підписаний сторонами договору, в тому числі ОСОБА_7

Суд приймає до уваги, що з 2002 року ОСОБА_7 мала намір залишити свою квартиру лише сім'ї ОСОБА_5, про що свідчить досліджений в судовому засіданні оригінал заповіту від 20 листопада 2002 року посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу - Савчук Н.Г. зареєстрований в реєстрі за №2714, за яким ОСОБА_7 заповіла належну їй на праві приватної власності квартиру дружині позивача - відповідача - ОСОБА_8, який на момент смерті не скасований та є чинним.

Суд критично оцінює доводи ОСОБА_2 та її представників про те, що довідкою №47 від 17.01.2013 року виданої Бочаницькою сільською радою Гощанського району Рівненської області підтверджується те що з 2001 року ОСОБА_7 проживала в сім»ї ОСОБА_2 на правах члена сім'ї , оскільки в самій довідці зазначено, що ОСОБА_7 періодично проживала в сім»ї ОСОБА_2, однак будь-якої інформації про те, в якості кого та на яких правах - немає.

З приводу доводів, зазначених в зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 щодо неналежного виконання ОСОБА_5 умов договору довічного утримання від 31.01.2007 року, то суд приходить до висновку, що дане питання виходить за межі предмету розгляду даного спору, оскільки відповідно до вимог ст..ст. 755, 756 ЦК України, та роз'яснень, що містяться в абз.3 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,це може бути підставою розірвання договору довічного утримання. Крім того, наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Таким чином, оскільки сторона ОСОБА_2 жодних належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності вищевказаного договору довічного утримання (догляду) не надала, суд вважає, що підстави для задоволення даної позовної вимоги - відсутні.

З огляду вищезазначене суд приходить до висновку, що позовні вимоги викладені в первісному позові підлягають задоволенню в повному обсязі, а в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 59, 60, 79, 88, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 292 - 294 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - нотаріус Ковальчук Людмила Ясонівна, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення ОСОБА_2 з належної на праві власності ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору в сумі 114 грн. 70 коп. (сто чотирнадцять грн. 70 коп.).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права на спадкування, визнання договору довічного утримання недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд поданням в десятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рівненського міського суду М.М.Головчак