У х в а л а

іменем україни

13 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Кадєтової О.В., Мазур Л.М.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до територіальної громади в особі Вертокиївської сільської ради Житомирського району Житомирської області, треті особи: комунальне підприємство Житомирської обласної ради «Житомирське обласне бюро технічної інвентаризації», Третя житомирська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на житловий будинок

та зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи: Вертокиївська сільська рада Житомирського району Житомирської області, комунальне підприємство Житомирської обласної ради «Житомирське обласне бюро технічної інвентаризації», Третя житомирська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним та визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 27 листопада 2014 року та додаткове рішення апеляційного суду Житомирської області від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, та остаточно просив визнати встановленим факт прийняття ним в 1993 році спадщини після смерті ОСОБА_6 у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він є спадкоємцем за заповітом після смерті діда ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7. Після його смерті залишилась спадщина, яку він фактично прийняв після смерті діда та яка складається з будинку АДРЕСА_1.

У зв'язку з тим що право власності на спадковий будинок не зареєстровано в установленому законом порядку, просив визнати за ним право власності на вказаний будинок.

Справа розглядалась судами неодноразово, і після її направлення ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 червня 2013 року на новий розгляд до місцевого суду у вересні 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просили визнати заповіт, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3, недійсним, виключити ОСОБА_3 зі складу спадкоємців 1-ї черги та поновити їм строк для прийняття спадщини, посилаючись на те, що після смерті ОСОБА_6 у спірному будинку проживала його дружина ОСОБА_7, яка за законом вступила в права і управління спадковим майном, а тому при складанні у січні 1992 року оспорюваного заповіту спадкодавцем були порушені її права та інтереси.

Крім того, позивачі за зустрічним позовом зазначили, що у 1999 році ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 Третьою житомирською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право наслідування земельної ділянки площею 0,30 га за законом, а тому твердження ОСОБА_3, що він користується земельною ділянкою площею 0,30 га і сплачує за її користування відповідні податки, не відповідають дійсності.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 08 жовтня 2014 року первинний позов задоволено повністю.

Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 на житловий будинок АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 27 листопада 2014 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_11 - задоволено частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 08 жовтня 2014 року змінено, визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 на 1/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Додатковим рішенням апеляційного суду Житомирської області від 18 грудня 2014 року стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 203 грн 33 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свої доводи неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення та додаткове рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на касаційну скаргу представника ОСОБА_4 та ОСОБА_12 - ОСОБА_11, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення первинних позовних вимог та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, виходив із того, що власником спірного будинку був ОСОБА_6, що підтверджується погосподарською книгою за 1958-1960 роки; шлюб між ним та ОСОБА_7 було укладено в 1969 році, а тому відсутні підстави вважати вказаний будинок спільним сумісним майном подружжя, у зв'язку з чим дійшов висновку, що єдиним спадкоємцем майна ОСОБА_6 є ОСОБА_3, який фактично прийняв спадщину; при цьому суд дійшов висновку, що інші спадкоємці і сторони у справі, які не охоплюються заповітом, не вступили у спадщину у визначений законом строк, і підстав для поновлення такого строку немає.

Апеляційний суд, змінюючи рішення місцевого суду та визнаючи за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/6 частини спірного будинку, а в іншій частині залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, врахувавши обставини справи та застосувавши приписи ЦК Української РСР, КпШС України, які були чинними на час виниклих правовідносин, виходив з того, що спірне домоволодіння було спільною сумісною власністю подружжя, та, крім того, ОСОБА_7 мала право на обов'язкову частку у спадщині після смерті свого чоловіка, у зв'язку із чим дійшов висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності в порядку спадкування за заповітом лише на 1/6 частини вказаного будинку.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що зазначеним вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають із наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 січня 1992 року ОСОБА_6 склав заповіт, згідно з яким заповів все належне йому майно онуку ОСОБА_3 (а. с. 7, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_7 в с. Городище Житомирського району Житомирської області ОСОБА_6 помер (а. с. 8, т. 1).

Згідно з довідками виконкому Вертокиївської сільської ради Житомирського району Житомирської області (далі - виконком Вертокиївської сільради) житловий будинок АДРЕСА_1 належав померлому ОСОБА_6, був збудований у 1955 році та зареєстрований у погосподарській книзі № 9, особовий рахунок НОМЕР_1 (а. с. 10-12, т. 1, а. с. 112-115, т. 2).

Як вбачається з копії погосподарської книги № 2, розпочатої у 1958 році, особистий рахунок НОМЕР_2, суспільна група господарства за 1958-1961 роки - колгоспний двір, головою сім'ї було вказано ОСОБА_6 та шість членів сім'ї, а саме: дружина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 і доньки - ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_5, і ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_6 (а. с. 113-115, т. 2).

Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3, виданим Іванківською сільською радою Житомирського району Житомирської області, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстровано 20 березня 1969 року (а. с. 116, т. 2).

ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_7 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 23 квітня 2012 року (а. с. 120, т. 1).

При цьому, як вбачається з довідки виконкому Вертокиївської сільради від 15 листопада 1993 року № 248, в погосподарській книзі за НОМЕР_1 за померлою ОСОБА_7 значиться жилий будинок, який знаходиться в селі Городище Житомирського району, та зазначено, що померла ОСОБА_7 була головою та останнім членом робітничого двору (а. с. 82, т. 2).

Результат системного аналізу положень розділу VII «Спадкове право» ЦК Української РСР 1963 року свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статей 524, 529 ЦК Української РСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті спадкодавця, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого.

Відповідно до ст. ст. 120, 121, 123 ЦК Української РСР (1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Відтак, всі члени колгоспного двору мали рівні частки на праві сумісної власності, а тому висновок апеляційного суду, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя відповідно до ст. ст. 22, 28 КпШС України є передчасним, оскільки у зв'язку з вищевикладеним судами неповно з'ясовано обставини справи.

15 квітня 1991 року набрав чинності Закон України «Про власність», яким передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.

Згідно із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які викладені в п. 6 постанови від 22 грудня 2005 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (із змінами та доповненнями), положення ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, які регулювали власність цього двору.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Відповідно до п. 20 Вказівок, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, суспільна група господарства встановлювалася в залежності від роду занять голови господарства (сім'ї). Господарства, в яких після перетворення колгоспу в радгосп залишились лише непрацюючі пенсіонери за віком (бувші члени колгоспу), відносились до господарств колгоспників. Господарства пенсіонерів і учнів-стипендіатів, які не мали працюючих членів сім'ї, відносились до тієї суспільної групи, до якої ці особи відносились до виходу на пенсію або стипендію. Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, відносились до суспільної групи робітників або службовців, в залежності від виконуваної роботи.

З огляду на викладене колегія суддів касаційного суду вважає, що суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 304 ЦПК України повно та всебічно не з'ясували обставини справи, не надали оцінки наявній в матеріалах справи довідці виконкому Вертокиївської сільради від 15 листопада 1993 року № 248, в якій зазначено, що в погосподарській книзі спірний жилий будинок значиться за померлою ОСОБА_7 як за головою та останнім членом вже робітничого двору, в той час як в копії погосподарської книги за 1958-1960 роки, в якій зазначена суспільна група господарства - колгоспна, а головою сім'ї колгоспного двору вказано ОСОБА_6 та зазначено шість членів сім'ї; крім того, належним чином не з'ясували питання щодо правового статусу будинку на час відкриття спадщини, тобто, коли відбулися вказані зміни у суспільній групі господарства, хто був членом колгоспного двору на момент його переходу в робітничий двір та, в залежності від типу господарства, набув статусу члена двору й, відповідно, не визначилися, на яких підставах виникло право спадкування на спірний будинок.

Вказані обставини суттєво впливають на правильне вирішення спору в цілому, а також правильне визначення частки ОСОБА_3 у спадщині за заповітом після смерті ОСОБА_6

Відповідно до положень ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права мають суттєве значення для правильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 08 жовтня 2014 року, рішення апеляційного суду Житомирської області від 27 листопада 2014 року та додаткове рішення апеляційного суду Житомирської області від 18 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк

Судді: О.В. Кадєтова

Л.М. Мазур

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук