У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,
суддів:Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,Завгородньої І.М.,Маляренка А.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Київської області від 16 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі − ПАТ «Акцент-Банк») звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 25 вересня 2008 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банком видано ОСОБА_6 кредит у розмірі 3 000 грн Процентна ставка за користування кредитом становить 24 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з порушенням умов кредитного договору виникла заборгованість, яка станом на 24 березня 2014 року становить 21 524 грн 10 коп.

З урахуванням наведеного ПАТ «Акцент-Банк» просило суд стягнути з ОСОБА_6 заборгованість за кредитним договором у сумі 21 524 грн 10 коп.

Рішенням Фастівського районного суду Київської області від 04 серпня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 16 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором від 25 вересня 2008 року в сумі 21 524 грн 10 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором без поважної причини, а відповідачем подано відповідну заяву згідно з вимогами ст. 267 ЦК України, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та повністю задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції керувався тим, що оскільки боржник продовжує користуватись грошовими коштами кредитора та не виконує зобов'язання щодо сплати кредиту, процентів та інших платежів передбачених умовами договору, а тому правовідносини тривають, і строк позовної давності не може бути пропущеним. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідно до розрахунку заборгованості вбачається переривання строку позовної давності, оскільки 16 листопада 2011 року відповідачем було здійснено погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 50 грн.

Проте повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна, оскільки вони зроблені при неповному з'ясуванні обставин справи та з порушенням норм процесуального та матеріального закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак висновок суду апеляційної інстанції не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Судами встановлено, що 25 вересня 2008 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_6 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останньому було надано кредит у розмірі 3 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_6 взятих на себе зобов'язань, станом 24 березня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 21 524 грн 10 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 2 840 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 10 507 грн 95 коп., заборгованості з комісії за користування кредитом у сумі 6 675 грн, штрафу (фіксованої частини) в сумі 500 грн та штрафу (процентна складова) в сумі 1 001 грн 15 коп.

Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» звернулось до суду з позовною заявою про захист свого порушеного права у травні 2014 року.

Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила ( частина перша статті 261 ЦК України ).

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно з вимогами статті 266 ЦК України зі спливом давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Згідно з п. 9.12 5 Умов та Правил надання банківських послуг вказано, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той же строк.

Вирішуючи спір, апеляційний суд залишив поза увагою те, що відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього дня такого місяця. Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, яка згідно з ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Вважаючи встановленим, що відповідач здійснив останній платіж за кредитним договором 16 листопада 2011 року, апеляційний суд не перевірив та не зазначив яким чином відповідачем був здійснений цей платіж, чи видавалася банком йому нова платіжна картка.

Викладене вище свідчить, що суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, котрі згідно зі ст. ст. 336, 338 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та передачі справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 частково задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 16 вересня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді: Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко І.М. Завгородня А.В. Маляренко