Провадження № 2/344/5569/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: ОСОБА_1,

за участю позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_4 (надалі «Відповідач») про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, зокрема, посилаючись на те, що ОСОБА_4 з часу укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, у вказаній квартирі не проживає, однак і не знялася з реєстрації місця проживання в даній квартирі.

Представник Відповідача ОСОБА_4, в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі, просила їх задовольнити, та пояснила Суду, що Відповідач своєчасно знятися з реєстрації місця проживання не встигла у звязку із виїздом за межі м. Івано-Франківська в сімейних справах.

Проаналізувавши пояснення Позивача, представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

Згідно з Договором купівлі-продажу квартири від 04 листопада 2015 року, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 04 листопада 2015 року (а.с. 7), ОСОБА_2 є власником двокімнатної квартири, житловою площею 46,50 кв.м., загальною площею 63.1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №46956449 від 04 листопада 2015 року (а.с. 8) ОСОБА_2 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1, (частка 1/1).

Згідно з довідкою №02-02/2931 про склад сімї, виданою 09 листопада 2015 року КП «ЄРЦ» (а.с. 9), разом із Позивачем у квартирі АДРЕСА_3 зареєстрована ОСОБА_5.

При цьому, відповідно до пункту 9 Договору купівлі-продажу квартири від 04 листопада 2015 року Продавець (ОСОБА_4) зобовязувалася виписатися (зняти з реєстрації всіх осіб, що були зареєстровані) з вказаної квартири до сьомого листопада 2015 року.

Відтак, як вбачається зі змісту довідки №02-02/2931 про склад сімї, виданою 09 листопада 2015 року КП «ЄРЦ» (а.с. 9), станом на 09 листопада 2015 року ОСОБА_5 зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 звернувся до суду з даним цивільним позовом про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Так, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не панує, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні.

Право користування це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами.

Право розпорядження це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно). Відповідно до частин 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина 1 статті 383 ЦК України).

Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Підставою для подання негаторного позову на підставі статті 391 ЦК України є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Як зазначив Позивач в судовому засіданні, не виконавши зобовязання щодо зняття з реєстрації місця проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1, визначене в пункті 9 Договору купівлі-продажу, Відповідач порушила права Позивача, як власника даної квартири, на вільне розпорядження та користування цією квартирою.

Крім того, в судовому засіданні Позивач зазначив про те, що ним самостійно сплачуються комунальні послуги та інші платежі за даною квартирою, а оскільки розмір плати за окремі комунальні послуги залежить від кількості зареєстрованих в такій квартирі осіб, Позивач обєктивно зобовязаний нести додаткові витрати, повязані з реєстрацією Відповідача в його квартирі.

Враховуючи вищевикладене, Суд звертає увагу на те, що, уклавши та посвідчивши нотаріально Договір купівлі-продажу від 04 листопада 2015 року, ОСОБА_4, зокрема, передала у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3. Іншими словами, за даним Договором купівлі-продажу ОСОБА_4 передала ОСОБА_2 право власності на дану квартиру.

За змістом частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відтак, право власності на квартиру включає в себе правомочності щодо володіння, користування та розпоряджання даною квартирою.

Отже, за Договором купівлі-продажу від 04 листопада 2015 року ОСОБА_4 передала ОСОБА_2 правомочності щодо володіння, користування та розпоряджання квартирою № 4 по вул. Гординського, 5 в м. Івано-Франківську, тобто втратила ці правомочності на вказану квартиру.

З метою остаточного оформлення втрати таких правомочностей сторонами в пункті 9 Договору купівлі-продажу і було передбачено зобовязання Відповідача щодо зняття з реєстраційного обліку з квартири до 07 листопада 2015 року.

Як встановлено Судом та не спростовано належними засобами доказування, визначене в пункті 9 Договору купівлі-продажу зобовязання Відповідачем не виконано.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, Судом встановлено, що реєстрація ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_3, яка на даний час належить ОСОБА_2, створює перешкоди у здійсненні Позивачем права власності та вільного користування і розпорядження вказаною квартирою, а тому порушені права Позивача слід поновити та визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування житловою площею у цій квартирі, оскільки такий спосіб захисту права власності не суперечить вимогам чинного законодавства.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати в розмірі 487,20 грн.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі.

На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 15, 316, 317, 319, 383, 391, 715 Цивільного Кодексу України, ст. 15 Житлового кодексу України, керуючись ст.ст. 213-216, ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 487,20 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Домбровська Г.В.