Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Сидоренко І.П., Цюра Т.В.

при секретарі Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання в порядку спадкування права на частину матеріалів та обладнання, визнання прав забудовника, зобов'язання не перешкоджати у здійсненні права користування будинком,-

встановила:

ОСОБА_3 звернулася із позовом до ОСОБА_2, який в процесі розгляду справи уточнила, та просила встановити, що двоповерховий будинок з підвалом та надвірними спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2; визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/2 частину матеріалів та обладнання, які були використанні в процесі будівництва (створення майна) спірного будинку та право користування будинком; визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 права забудовника на 1/2 частину вказаного житлового будинку, а саме: визнати право на введення в експлуатацію вказаного житлового будинку, тобто отримання відповідної декларації в інспекції ДАБК; визнати право на отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частину будинку; визнати право на державну реєстрацію права власності на 1/2 частину будинку та зобов'язати відповідачку не перешкоджати їй у здійснені права користування будинком (т. 1 а. с. 4-6, 180-184).

В обґрунтування позову посилалася на те, що її дідусь ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2, який 10.11.2009 року було розірвано. В період цього шлюбу ними була придбана земельна ділянка з будиночком, який в подальшому було зруйновано та створено нерухоме майно, а саме будинок площею 815,5 кв.м., який знаходиться по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, проте за життя склав заповіт на ім'я позивачки. Позивачка вважає, що в порядку спадкування до неї перейшли усі майнові права дідуся ОСОБА_5 на спірний будинок, а саме: право на користування 1/2 його частиною, право введення в експлуатацію та отримання свідоцтва про право власності на 1/2 його частину, право на державну реєстрацію права власності на половину будинку. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 09 квітня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 200-201).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Встановлено, що двоповерховий будинок з підвалом та надвірними спорудами, загальною площею 815,5 кв.м., який знаходиться по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, є об'єктом права спільної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/2 частину матеріалів та обладнання, які були використанні в процесі будівництва (створення майна) будинку загальною площею 815,5 кв.м., житловою площею 288,6 кв.м. по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2,АДРЕСА_3, та право користування будинком. Визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, права забудовника на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 815,5 кв.м., житловою площею 288,6 кв.м. по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, а саме: визнано право на введення в експлуатацію вказаного житлового будинку, тобто отримання відповідної декларації в інспекції ДАБК; визнано право на отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 815,5 кв.м., житловою площею 288,6 кв.м. по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3; визнано право на державну реєстрацію права власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 815,5 кв.м., житловою площею 288,6 кв.м. по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3. Зобов'язано ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_3 у здійснені права користування будинком загальною площею 815,5 кв.м., житловою площею 288,6 кв.м. по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 (т. 2 а. с. 35-42).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а. с. 51-60).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 25 грудня 1990 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був зареєстрований шлюб, про що Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було відповідний актовий запис за № 1805 (т. 1 а. с. 10).

На підставі рішення виконкому Одеської міської Ради народних депутатів № 95 від 01 лютого 1998 року ОСОБА_2 14 квітня 1998 року було видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0624 гектарів, яка розташована на території Київського району м. Одеси по АДРЕСА_2, з цільовим призначенням для садівництва (т. 1 а. с. 108).

В цей же день, 14 квітня 1998 року, ОСОБА_7 (доньці ОСОБА_2) на підставі рішення виконкому Одеської міської Ради народних депутатів № 95 від 01 лютого 1998 року було видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0578 гектарів, яка розташована на території Київського району м. Одеси по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для садівництва (т. 1 а. с. 142).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Драгло Г.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 8-622, ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_2 купила садовий будинок з надвірними спорудами в товаристві «Залізничник», що знаходиться в АДРЕСА_3, який в цілому складається з одного садового будинку з ракушняка, загальною площею 38,0 кв.м. та надвірних споруд: «Б»- літньої кухні, «В» - душу, «Г» - вбиральні, І - мостіння, № 1-3 огорожі, розташованого на земельній ділянці розміром 586 кв.м. (т. 1 а. с. 161).

В цей же день, 13 жовтня 2000 року, державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Драгло Г.Л. було посвідчено договір купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі за № 8-625, згідно умов якого ОСОБА_9 продала, а гр. ОСОБА_2 купила земельну ділянку площею 0,0586 гектарів, що знаходиться на території Київського району м. Одеси по АДРЕСА_3 (т. 1 а. с.49).

Розпорядженням Київської районної адміністрації № 1104 від 08.08.2003 року ОСОБА_2 дозволено будівництво 2-х поверхового житлового будинку загальною площею 400,0 кв.м., житловою - 255,50 к.м., а також будівлі зимового саду і басейну, на земельній ділянці по АДРЕСА_2,АДРЕСА_3 АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 і ОСОБА_7, на підставі договору купівлі-продажу від 13.10.2000 року та державного акту на право приватної власності на землю від 14.04.1998 року. ОСОБА_2 доручено оформити дозвіл на початок будівельних робіт в інспекції ДАБК (т. 1 а. с. 136).

22 грудня 2003 року Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю м. Одеси ОСОБА_2 було надано дозвіл № 848/03 на виконання будівельних робіт з будівництва садового будинку по АДРЕСА_2,АДРЕСА_3, відповідно до узгодженої УАМ проектної документації (робочий проект), висновок № 197/03-к від 08.07.2003 року, яким передбачалось знос ветхих будівель та будівництво двохповерхового індивідуального будинку з прибудованим одноповерховим зимовим садом і басейном, загальною площею 400,00 кв.м., житловою площею - 244,50 кв.м (т. 1 а. с. 138-139, 169).

16.10.2008 року КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» на замовлення ОСОБА_2 було виготовлено технічний паспорт, згідно якого вбачається, що на земельних ділянках по АДРЕСА_2,АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 було побудовано двоповерховий будинок з підвалом та надвірними спорудами, що складається з: двоповерхового будинку літ. «А», загальною площею 815,5 кв.м., житловою площею 288,6 кв.м., підсобною 526,9 кв.м., сараю літ. «Б», бесідки літ. «В», літньої кухні літ. «Г», навісу літ. «г», гаражу літ. «Д», 1-вимощення, 1-3 - огорожа (т. 1 а. с. 50-56).

Отже, встановлено значне відступлення від узгодженої УАМ проектної документації (робочий проект), висновку № 197/03-к від 08.07.2003 року. Іншої дозвільно-погоджувальної документації на будівництво цього будинку, введення його в експлуатацію у встановленому законом порядку, матеріали справи не містять.

10 листопада 2009 року шлюб, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було розірвано, про що Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено запис за № 203 (т. 1 а. с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, про що Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в Книзі реєстрації смертей зроблено актовий запис за № 477 (т. 1 а. с. 12).

Померлий ОСОБА_5 залишив заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. 29 квітня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 378, згідно якого усе своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом буде мати право заповів ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 260).

09.04.2010 року ОСОБА_3 звернулась до Другої Одеської державної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом (т. 1 а. с. 244).

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, керуючись ст. 1218 ЦК України, виходив з того, що до позивачки перейшли усі права, що належали ОСОБА_5 на момент його смерті, а саме: право визнати спірне нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя, право власності на ? частину матеріалів та обладнання, які були використані в процесі будівництва (створення майна) будинку, загальною площею 815,5 кв.м., житловою площею 288,6 кв.м. по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2,АДРЕСА_3, право користування будинком та введення його в експлуатацію.

Проте з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом

Отже, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, судова колегія встановила, що зазначений житловий будинок з надвірними спорудами побудований самочинно, не прийнятий в експлуатацію, а відтак за життя ОСОБА_5 у встановленому законом порядку право власності на нього не набув, а тому правових підстав для визнання двоповерхового будинку з підвалом та надвірними спорудами, загальною площею 815,5 кв.м., житловою площею 288,6 кв.м. який знаходиться по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, об'єктом права спільної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 немає.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Суд першої інстанції, всупереч наведеним нормам матеріального права, визнав за ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/2 частину матеріалів та обладнання, використаного в процесі будівництва спірного житлового будинку, без зазначення їх кількості та найменувань.

Крім того, до правовідносин, пов'язаних із самочинним будівництвом, не застосовуються положення статті 331 ЦК України, такі відносини регулюються статтею 376 цього Кодексу, яка не допускає визнання права власності на конструктивні елементи, будівельні матеріали та інше майно, що використовується у процесі самочинного будівництва нерухомого майна.

Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об'єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що забудовником значиться ОСОБА_2, будинок побудований на власній земельній ділянці, однак не відповідає дозволеному розміру та числу кімнат, його площа була значно збільшена, а відтак він вважається самочинно збудованим.

Судом установлено, що за життя спадкодавець в первинній дозвільно-погоджувальній документації не значився забудовником, а відтак ОСОБА_3 не могла успадкувати права та обов'язки забудовника (в тому числі обов'язок здати будинок до експлуатації), оскільки забудовником є ОСОБА_2, яка не позбавлена можливості реалізовувати свої права щодо введення будинку в експлуатацію на власний розсуд.

Звертаючись із позовом про визнання права на введення будинку в експлуатацію в порядку спадкування, ОСОБА_3 не зазначила і не надала доказів того, чи зверталась вона до компетентних органів з питання здачі будинку до експлуатації, який компетентний орган відмовив їй в цьому питанні, а відтак, не визначено хто є належним відповідачем за її позовними вимогами.

Отже, колегія суддів на підставі доказів, поданих сторонами, дійшла до висновку про те, що вимоги про визнання за позивачем прав та обов'язків забудовника є безпідставними, оскільки спадкодавець не є забудовником і питання введення жилого будинку в експлуатацію не було предметом розгляду компетентного державного органу, що передбачено Законом України «Про основи містобудування» та Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає, що у ОСОБА_3 не виникло право користування спірним будинком, а відтак її вимоги про зобов'язання ОСОБА_2 не перешкоджати їй в користуванні будинком загальною площею 815,5 кв.м., житловою площею 288,6 кв.м. по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2,АДРЕСА_3, є також безпідставними.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку про те, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті заявлених вимог.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3, 4 ч.1 ст. 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання в порядку спадкування права на частину матеріалів та обладнання, визнання прав забудовника, зобов'язання не перешкоджати у здійсненні права користування будинком - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Цюра Т.В.

Сидоренко І.П.