Ухвала

іменем україни

02 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., ФаловськоїІ.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 травня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що згідно з умовами Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 26 червня 2013 року, ОСОБА_3 отримала в ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 47 059 грн 76 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 10 % річних за користування кредитом на залишок суми заборгованості. Позичальник належним чином своїх зобов'язань за договором не виконувала, у зв'язку з чим утворилася прострочена заборгованість, яка станом на 11 лютого 2014 року становить 49 008 грн 64 коп., з яких: 41 164 грн 70 коп. заборгованість за кредитом, 1 607 грн 86 коп. заборгованість за процентами за користування кредитними коштами; 3 426 грн 14 коп., 500 грн. штраф (фіксована частина); 2 309 грн 94 коп. штраф (процента складова).

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 49 008 грн 64 коп.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 травня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 49 008 грн 64 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2015 року в частині стягнення пені у розмірі 3 426 грн 14 коп. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. Резолютивну частину рішення викладено в наступній редакції: позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 41 164 грн 70 коп. заборгованості за кредитом, 1 607 грн 86 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 2 809 грн 94 коп. штрафних санкцій, що разом складає 45 582 грн 50 коп. та 455 грн 83 коп. судового збору.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам судові рішення повністю не відповідають.

Судами встановлено, що 22 липня 2011 року ОСОБА_3 подано до ПАТ КБ «ПриватБанк» анкету-заявку про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг - надання платіжної картки «Універсальна».

Згідно з умовами Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 26 червня 2013 року, ОСОБА_3 отримала в ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 47 059 грн 76 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 10% річних на суму залишку заборгованості.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що позичальник порушила умови кредитного договору, допустила заборгованість, яка має бути з неї стягнута в судовому порядку.

Погодившись з таким висновком районного суду (скасувавши лише в частині стягнення пені), апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_3 визнала факт отримання кредиту та наявності заборгованості, проте оспорює її розмір. Її представник, заявляючи клопотання про призначення судової бухгалтерсько-економічної експертизи, не надав суду документів, за якими експерт має провести розрахунок заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення пені, апеляційний суд виходив з того, що відповідач заперечувала підписання генеральної угоди про реструктуризацію боргу, позивач не надав її оригіналу для проведення судової почеркознавчої експертизи, у зв'язку з чим її не було проведено, а тому дійшов висновку про встановлення факту непідписання відповідачем цієї угоди та відповідно відсутності підстав для стягнення пені, передбаченої генеральною угодою.

Проте колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

За змістом положень ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що в апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 просив призначити у даній справі судову почеркознавчу експертизу її підпису на генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 26 червня 2013 року.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 лютого 2015 року було призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Разом з тим, з експертної установи надійшло повідомлення про неможливість проведення експертизи у зв'язку з ненаданням оригіналу генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 26 червня 2013 року.

Згідно з ч. 1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

Задовольняючи клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, апеляційний суд не звернув уваги на те, що для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів, що передбачено Методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року у редакції наказу від 26 грудня 2012 року.

При цьому, апеляційним судом було відхилено клопотання представника відповідача про призначення судово-економічної експертизи з посиланням на ненадання документів, на підставі яких має проводитись відповідна експертиза.

Беручи до уваги те, що відповідач заперечує факт укладення генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості, тим самим оспорює суму кредитної заборгованості, яка виникла як на підставі анкети-заяви, так і на підставі генеральної угоди, суди дійшли передчасного висновку про задоволення позову, оскільки лише встановивши факт підписання відповідачем вказаної угоди, стане можливим визначення вірної суми кредитної заборгованості.

Разом з тим, встановивши факт непідписання відповідачем цієї угоди, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення пені, передбаченої генеральною угодою, однак стягнув решту кредитної заборгованості, вказаної банком у позовній заяві.

При цьому суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статей 212 - 214, 303 ЦПК України не перевірив обґрунтованого розрахунку заборгованості, оскільки в матеріалах справи відсутня належним чином завірена копія договору генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості, отже судом не досліджувалась.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій, у порушення вимог ст. 212 ЦПК України, вищезазначених вимог закону до уваги не взяли, належним чином доводів сторін не перевірили, не врахували вимоги ч. 4 ст. 60, статей 57, 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку всіх доказів в сукупності, що судами зроблено не було.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 травня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська