22-ц/775/175/2015(м)
Головуючий в 1 інстанції: Демочко Т.Є.
Доповідач: Гаврилова Г.Л.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів Баркової Л.Л.,Сороки Г.П.

при секретарі - Орловій Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,третя особа - ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення і про виселення, стягнення моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 29 грудня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, в якому зазначила, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1. Рішенням Володарського райсуду Донецької області від 19.06.2012 р. третя особа ОСОБА_3 з дочкою ОСОБА_4 були виселені з даної квартири, але при цьому до квартири незаконно вселилася донька ОСОБА_3 - ОСОБА_2.( відповідачка) зі своєю донькою. Позивач просить суд захистити її право власності шляхом виселення відповідачки з її неповнолітньою дитиною із належного їй на праві власності квартири АДРЕСА_1, оскільки їй зі свою сім'єю необхідна квартира для проживання та з вини відповідачів за час їх проживання утворилась велика заборгованість за комунальні платежі.

Третя особа ОСОБА_3 у порядку, передбаченим ст. 35 ЦПК України, звернулась з позовом із самостійними вимогами на предмет спору, та просить суд витребувати у ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1,оскільки вважає, що їй дана квартира належить на праві набувальній давності , оскільки придбала вищевказану квартиру у попереднього власника за письмовою угодою та є добросовісним набувачем, оскільки відкрито володіла квартирою більше 10 років.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 29 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково. Виселено ОСОБА_3 та неповнолітню доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Вселено ОСОБА_6 в квартиру АДРЕСА_1.

В задоволенні решті позовних вимог - відмовлено.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна - відмовлено у повному обсязі.

Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 25 лютого 2015 року виправлено описку в резолютивній частині рішення, вказавши про виселення «ОСОБА_2 та неповнолітньої доньки ОСОБА_7», замість помилково вказаної «ОСОБА_3 та неповнолітньої доньки ОСОБА_5»

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. В обґрунтування апеляції зазначає, що суд не врахував, що між нею та її матір'ю ОСОБА_3 01.02.2013 року був укладений договір найму спірної квартири строком до 01.02.2016 року. На час укладення договору мати була власницею цією квартири за рішенням суду, отже договір оренди чинний дотепер та його ніхто не скасовував. Крім того, суд порушив норми процесуального права та змінив підставу позову ОСОБА_1, оскільки позивачка посилалась лише на вимоги ст. 391 ЦК України та не посилалась на інші норми права у позовній заяві.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, та зустрічний позов до ОСОБА_1 задовольнити. В обґрунтування апеляції зазначає, 01.02.2013 року вона оформила договір оренди зі своєю дочкою ОСОБА_2, оскільки за рішенням суду від 12.03.2013 року за нею було визнано право власності на спірну квартиру. Рішенням Апеляційного суду дане судове рішення було скасоване, але на час укладення договору найма вона вправі була укладати такий договір, якій діє дотепер. Крім того, вважає, що у неї виникло право власності по набувальній давності на спірну квартиру,оскільки вона з січня 2001 року відкрито володіла нею. ОСОБА_1 , прийняв спадщину на дану квартиру у 2004 році, до 2011 року не цікавилась даною квартирою, і тільки після того, як вона дізналась про відсутність нотаріально посвідченої угоди купівлі продажу між нею та попереднім власником,виявила бажання про вселення.

Сторони, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з'явились, що відповідно до положень ч.2 статті 305 ЦПК України не перешкоджає розгляджу справи за їх відсутність. ( а.с. 49-50, телефонограми та витяги з журналу прийому телефонограм)

Заслухавши суддю - доповідача, представника ОСОБА_3- ОСОБА_8, яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_9- ОСОБА_10 яка просила апеляційні скарги відхилити, рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, суд виходив з того, що право власності позивачки порушене, тому підлягають усуненню перешкоди в користуванні позивачкою власності шляхом виселення відповідачки із неповнолітньою дитиною із спірного жилого приміщення без надання іншого житла та вселення позивачки в квартиру АДРЕСА_1. Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_3, суд виходив з того, що позивачка не є власником спірної квартири, отже відсутні підстави для витребування даного майна у належного власника.

Судова колегія погоджується з висновками суду.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15.03.2011 року,ОСОБА_1 отримала право на спадщину, що залишилась після смерті її чоловіка ОСОБА_11, яка складалась із двокімнатної квартири АДРЕСА_1, зареєстровано в реєстрі № 709( а.с.7)

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав КП "Володарське БТІ"за ОСОБА_1 22.03.2011 року зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1.( а.с.8)

Згідно технічного паспорту власником квартири АДРЕСА_1 зазначена ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину від 15.03.2011 року № 709.( а.с. 41-42)

Відповідно до акту на предмет фактичного проживання від 04.09.2013 року, депутатом селищної ради ОСОБА_12, в присутності сусідів встановлено, що АДРЕСА_1 мешкає ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_7.( а.с.45)

Рішенням Володарського райсуду Донецької області від 19.06.2012 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_13 за позовом ОСОБА_1 були виселені з квартири АДРЕСА_1. У задоволені позову ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю та припинення права власності ОСОБА_1 на зазначену квартиру відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2012 року рішення Володарського райсуду Донецької області від 19.06.2012 р. в частині виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_13 з квартири АДРЕСА_1 залишено без змін, в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю та припинення права власності - скасоване та позов залишено без розгляду за заявою позивача.( а.с. 31-32)

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12 листопада 2013 року скасоване рішення Володарського районного суду Донецької області від 12 березня 2013 року, яким задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю та припинення права власності на спірну квартиру та у задоволенні даного позову ОСОБА_3 відмовлено. ( а.с. 33-34)

Судом встановлено, що у спірній квартирі проживає відповідачка ОСОБА_2 зі своєю донькою, які вселились в спірний будинок з дозволу третьої особи ОСОБА_3 , яка не є власницею даної квартири, у свою чергу була виселена з даної квартири та не мала прав щодо розпорядження даною квартирою, зокрема, вселення в неї будь-яких осіб. Позивачка ОСОБА_1 після отримання свідоцтва про права на спадщину не надавала своєї згоди на проживання відповідачки ОСОБА_2 зі своєю донькою в спірній квартирі.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом,зокрема із правочинів.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, оскільки в квартиру позивачки ОСОБА_1 у визначеному законом порядку ОСОБА_2 зі своєю донькою вселені не були, судова колегія погоджується з висновками суду, що вони не набули права на користування спірним приміщенням.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для усунення перешкод у користуванні майном власника житла та виселення ОСОБА_2 зі своєю донькою зі спірної квартири та вселення в неї власника житла ОСОБА_1

Доводи апеляцій, що 01.02.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договорі оренди даного приміщення, не спростовують висновків суду, оскільки судове рішення, яким було визнано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3, було ухвалене 12.03.2013 року, та, не набув чинності, було скасоване Апеляційним судом 12.11.2013 року, отже, підстав вважати, що ОСОБА_3 мала права розпоряджатись спірною квартирою шляхом укладення договору оренди у суду не було.

Доводи апеляційних скарг, що ОСОБА_3 має право на спірну квартиру за набувальною давністю , отже, має право на витребування даної квартири, не ґрунтується на законі та не відповідає встановленим обставинам.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12.11.2013 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю та припинення права власності на спірну квартиру ОСОБА_3 відмовлено.

Відповідно ч.З ст.61 ІІПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Інших підстав набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не надала, отже, судова колегія погоджується з висновками суду про безпідставність заявлених вимог третьої особи.

Доводи апеляцій, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачка посилалась лише на ст. 391 ЦК України та не посилалась на інші норми права у позовній заяві, також є безпідставними.

Згідно частини 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» суд розглядає цивільні справи відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України в межах заявлених позивачем та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до статті 119 ЦПК України законодавець вимагає вказівки в позовній заяві на фактичну підставу позову, але не вимагає посилання на норму права, що регулює дане спірне право відношення (правова підстава позову). Під підставами позову, як вказує Верховний суд України, слід розуміти відповідно до даної статті обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може змінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини.

Крім того, позивачка посилалась у позовні заяві як на ст.391 так і 386 ЦК України.

За таких обставин, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги , судова колегія погоджується з висновками суду щодо часткового задоволення позову ОСОБА_1 та відмови у задоволені позову ОСОБА_3, а доводи апеляційних скарг про порушення норм матеріального права є безпідставними.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, та є безумовною підставою для скасування рішення у справі не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 29 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді