РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/19487/14-ц

пр. № 2/759/1183/15

24 лютого 2015 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,

при секретарі Борщ Р.О.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання договору поруки недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2014 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, просить суд визнати недійсним договір поруки, укладений ОСОБА_6 з ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», за яким ОСОБА_6 поручився перед ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» за виконання зобов'язань приватного акціонерного товариства «ТММ-Енергобуд» за кредитним договором та стягнути з ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» витрати по сплаті судового збору, посилаючись на ті підстави, що ОСОБА_5 починаючи з 2000 р. безперервно і на сьогодні проживає однією сім'єю з ОСОБА_6 без зареєстрованого шлюбу. Між позивачем та ОСОБА_6 склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, від якого народилися дві дочки 2002 та 2010 років народження. Вважає, що він укладений з порушенням норм ст. ст. 61, 65, 74 Сімейного кодексу України.

У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, пояснивши, що укладенням спірного договору поруки порушено права позивача як дружини, оскільки він укладений без її згоди, є правочином щодо розпорядження спільним з відповідачем майном і створює для позивача певні обов'язки.

Представник відповідача ОСОБА_6 у судовому засіданні проти позовних вимог не заперечував, пояснивши, що все майно придбалося у період громадянського шлюбу із позивачкою, незважаючи на те, що довіритель був офіційно одруженим на ОСОБА_8 але фактичних шлюбних відносин не відбувалося.

Представник відповідача ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» надавши заперечення у письмовому вигляді, позовні вимоги вважає безпідставними.

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину (зокрема зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам моральним засадам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним).

Відповідно до вимог ч. 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно роз'яснень, наданих у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога по визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Судом встановлено, що між ОСОБА_6 та ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» укладено договір поруки №7.6-90 від 30.12.2009 р., в забезпечення виконання зобов'язань ЗАТ «ТММ-Енергобуд» перед ПАТ «ПУМБ» за зазначеним кредитним договором.

На підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві надіслано на адресу ОСОБА_6 постанову «Про відкриття виконавчого провадження» ВП№45244052 від 28.10.2014 р., винесену на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за №2з/201/228/2014 від 22.10.2014 для виконання , якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, а також грошові кошти на розрахункових рахунках та на частки в підприємствах, що належить на праві власності ОСОБА_6 (а.с.11-15).

Згідно зі ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України та ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Під майном згідно з ч.1 ст.190 ЦК України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов'язки.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

На підставі ч. 4 ст. 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї.

Однак, представником позивача разом із копією договору купівлі-продажу земельної ділянки у АДРЕСА_1 від 19.07.2013 р. покупцем за яким виступив ОСОБА_6 також надано суду копію письмової заяви його дружини - ОСОБА_8, посвідчена 10.07.2013 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрована в реєстрі за №2449, відповідно до якої остання на момент укладення договору купівлі-продажу перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6, починаючи з 09.10.1982 р., та надала згоду своєму чоловікові на придбання відповідної земельної ділянки за їх спільні кошти. Де на заяві нотаріусом зазначено, що ним факт реєстрації та розірвання шлюбу перевірено (а.с. 53).

Також, перебування відповідача у зареєстрованому шлюбі саме з ОСОБА_8 підтверджується копією паспорту ОСОБА_6, якого міститься штамп про реєстрацію шлюбу 09.10.1982 р. з гр. ОСОБА_10, яке є дівочим прізвищем ОСОБА_8 (а.с. 91, 92).

Згідно зі ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 25 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (стаття 553 ЦК), договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором.

Інших доказів на підтвердження зазначених у позовній заяві обставин позивачем та її представником не надано.

А відповідно до приписів ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми закону, які підлягали до застосування, суд дійшов висновку про недоведеність позивачкою твердження про те, що вона перебуває у шлюбних відносинах з ОСОБА_6 з 2000 р. та про те, що таке майно є спільною сумісною власністю її та відповідача не відповідають дійсності, а відтак позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання договору поруки недійсним задоволенню не підлягають.

Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачам у стягненні з відповідача на їх користь понесених ними і документально підтверджених судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», п. 25 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»; ст. ст. 190, 202, 203, 215, 216, 368, 553 ЦК України; ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 179, 209, 212, 214, 215, 218, 224-226 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання договору поруки недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: