У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді Рожина Ю.М., суддів - Максимчук З.М., Григоренко М.П., секретаря судового засідання Шептицької С.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 жовтня 2014 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства „Банк Форум" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, що з'явились у судове засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 17 жовтня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ „Банк Форум" заборгованість за кредитним договором в сумі 2 240 117 грн. та судові витрати в сумі 3 654 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача не погоджуючись із рішення суду першої інстанції вказує на його незаконність, вважає прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд належним чином не повідомивши відповідача про розгляд справи, не перевіривши причини його неявки, не отримавши пояснення боржника, не маючи належних доказів ухвалив заочне рішення. Посилається на те, що даний кредитний договір відноситься до споживчого кредиту, а тому підлягає застосовуванню законодавство, що регулюють правовідносини Законом України „Про захист прав споживача". Доводить, що банк одноособово, в порушення п.1.3. договору, яким визначена процентна ставка за користування кредитом у розмірі 13,5% річних, у п.2.9. додатково збільшив зобов'язання, встановив плату за обслуговування кредиту, який позичальник зобов'язаний сплачувати у день отримання кредиту в перший місяць користування, в розмірі 2% від суми кредиту в грошовій одиниці України по курсу НБУ на день оплати. Посилаючись на норми закону України „Про захист прав споживача" вважає, що умови надання кредиту є несправедливими та неприйнятними для споживача, є наслідком дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача. Банк діючи недобросовісно не повідомив споживача про можливе коливання курсу валюти, а отже збільшення відповідальності боржника. Посилаючись на судову практику доводить, що даний кредитний договір носить ознаки нікчемності. Вважає, що сторонами не досягнуто у належній формі згоди з усіх істотних умов договору, банком не виконані норми, що врегульовані законодавством до таких договорів, тому у позивача немає підстав вважати, що оспорюваний кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України. За викладених обставин просить скасувати заочне рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

В запереченні на апеляційну скаргу представник позивача доводить про безпідставність викладених доводів в апеляційній скарзі, яка не грунутється на нормах матеріального права, а за відсутності судового рішення про визнання укладеного договору недійсним не можна стверджувати про його недійсність. Просить справу розглянути за відсутності представника позивача.

Колегія суддів вважає клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи з причини участі в іншому судовому засіданні не заслуговує на увагу з тих підстав, що не надано доказів такої участі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене та у відповідності до положень ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

З матеріалів справи вбачається, що 20 червня 2008 року між АКБ „Форум", правонаступником якого є ПАТ „Банк Форум" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №0325/08/22-Z за яким позичальнику відкрито відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі з лімітом кредитування 150 000 доларів США із строком повернення 17 липня 2015 року із сплатою 13,5% річних за користування кредитними коштами.

На виконання умов кредитного договору ОСОБА_1 було надано 313 420 доларів США, що підтверджено заявами на видачу готівки за №255927 від 20 червня 2008 року на суму 71 100 доларів США, за №258754 від 23 червня 2008 року на суму 66 300 доларів США, за №357535 від 19 серпня 2008 року на суму 59 120 доларів США, за №412347 від 23 вересня 2008 року на суму 20 000 доларів США, за №431414 від 6 жовтня 2008 року на суму 46 900 доларів США, за №478752 від 4 листопада 2008 року на суму 50 000 доларів США.

В забезпечення виконання за кредитним договором між позичальником, в особі банку та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір №0056/08/16-CLZv, відповідно до якого боржником передано в іпотеку домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається із житлового будинку загальною площею 111,7 кв.м. та 80,4 кв.м. житловою площею та прибудинкових споруд, розташоване на земельній ділянці, площею 0,0578 га,, які належать іпотекодавцю на праві приватної власності.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, який задовольняючи позов обґрунтовано послався на заборгованість відповідача перед банком, яка станом на 21 серпня 2014 року, за курсом НБУ, склала 2 240 117 грн. 11 коп. та складається із 78750 доларів США - простроченої заборгованості по кредиту, 23001,36 доларів США - поточної заборгованості по кредиту, 47989,52 долара США- заборгованість по процентах, 1946 доларів США - поточна заборгованість про процентах, 17722,79 доларів США - пеня за прострочення кредиту та проценти.

Дана заборгованість виникла внаслідок порушення боржником п.4.1. кредитного договору, несвоєчасне повернення кредитних коштів, несплату процентів за користування кредитними коштами, що тягне відповідальність відповідача за приписами ст.549 та ч.1 ст.624 ЦК України.

Доводами апеляційної скарги не спростовано висновок суду, який обґрунтовується тим, що відповідач неналежно виконував договірні зобов'язання за кредитним договором, регламентовані ст.526 ЦК України.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо недійсності правочину, яким є кредитний договір укладений між кредитором та позичальником, а також те, що договір носить ознаки нікчемності.

У відповідності до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України, підставною недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним.

Отже, законодавець ставить вимогу щодо визначення ознак нікчемності правочину, прямо визначених законом, або визнання оспорюваного правочину недійсним лише за рішенням суду.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", орієнтує суди на те, що відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Доводами апеляційної скарги не вказані ознаки нікчемності кредитного договору з посиланням на норми матеріального права, що визначають його нікчемність.

Відповідач з позовною вимогою про визнання кредитного договору недійсним до суду не звертався та не довів його недійсність на підставі рішення суду.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено без порушень норм матеріального і процесуального права, судом з'ясовано обставини, що мають значення для справи, в повній мірі, апеляційна скарга не містить посилань на закон, з порушенням якого ухвалено рішення, та не спростовує правильності висновків суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішенням Рівненського міського суду від 17 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: Ю.М. Рожин

Судді: З.М.Максимчук М.П. Григоренко