Провадження № 2/344/1302/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді Польської М.В.

при секретарі c/з Дзюбак Х.Б..

з участю позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1.

У позовній заяві зазначено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1, відповідач (син) зареєстрований за даною адресою, однак тривалий час там не проживає, участі по витратах не бере, за вимогами ст..71 ЖК України не проживаючи в квартирі, втратив право проживання в ній.

Ухвалою суду від 13.05.2015р. року до участі у справі залучено третьою особою без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4.

Позивач просив позов задовольнити.

Відповідач, який є одночасно представником третьої особи, позов не визнав, пояснив, що відповідач вправі користуватися даним приміщенням, за згодою іншого співвласника, його матері ОСОБА_4, яка в судовому порядку встановила право на ? частину квартири, а позивач створює перешкоди в проживанні в даній квартирі, при цьому що позивач і намагався в судовому порядку визнати ОСОБА_4 обмежено дієздатною, однак рішенням суду йому було відмовлено, що і не заперечується позивачем в судовому засіданні (а.с.26).

Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності від 15.12.2008р. на квартиру АДРЕСА_1, її власником був ОСОБА_2 (а.с.5). Однак, позивач подаючи позов 24.11.2014р. не зазначив, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 21.11.2014р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду від 12.01.2015р., відбувся поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4, та квартира АДРЕСА_1 визнана правом власності кожного з них по 1/2 частці (а.с.49-55, 7), та відповідно зареєстроване таке право на частку за ОСОБА_4 (а.с.22)

В даній квартирі зареєстровано окрім позивача, також і ОСОБА_4 та ОСОБА_3, що підтверджується довідкою (а.с.3, 25,37, 41).

Позивач зазначав, що витрати відповідач по утриманні квартири не несе, про те, рішенням суду від 12.08.2014р., яке набрало законної сили, ОСОБА_2 скористався правом стягнення таких витрат та стягнуто в його користь з ОСОБА_3 комунальні витрати в сумі 2899.47грн. (а.с.27-30).

ОСОБА_4, як власник половини квартири АДРЕСА_1, дозволила проживати в квартирі своєму сину ОСОБА_3 (а.с.57).

Отже, право користування даною квартирою було набуте відповідачем на законних підставах як члену сім'ї подружжя до поділу ними квартири, та після цього з дозволу одного із власників частки квартири, і ОСОБА_4 як власник вправі користуватися, володіти та розпоряджатися своєю часткою на власний розсуд, в т.ч. дозволяти проживати і використовувати таку частку своєму члену родини - сину.

За ст..383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та членів своєї сім'ї.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК).

При розгляді цивільних справ за позовом про втрату права користування житлом, предметом доказування є втрата такого права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому, хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі ст..3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім'ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило ч.1 ст.405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім'ї.

За таких обставин, позов є необґрунтований та не підлягає до задоволення.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 383, 386, 405 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 60, 209, 212-215ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 25 травня 2015 року.

Суддя: Польська М.В.