У Х В А Л А

30 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Григор'євої Л.І.,

Охрімчук Л.І., Сеніна Ю.Л.-,

розглянувши заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно,

встановила:

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 листопада 2013 року позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право власності в порядку спадкування на 1/3 частини житлового будинку на АДРЕСА_1, що належав ОСОБА_7 на підставі рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 11 квітня 2006 року. Визнано за ОСОБА_6 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 на 1/3 частини земельної ділянки площею 1, 43 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що знаходиться у АДРЕСА_2 і належала ОСОБА_8 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 3 березня 2015 року рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 листопада 2013 року в частині визнання за ОСОБА_6 права власності в порядку спадкування на 1/3 частини житлового будинку скасовано, ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в позові, в решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2015 року відмовлено ОСОБА_4, ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження у справі.

У червні 2015 року від ОСОБА_4, ОСОБА_5 надійшла заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2015 року з підстав пункту 1 частини 1 статті 355 ЦПК України - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 392, 1218 ЦК України.

Для прикладу неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, заявники додають ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2012 року, від 24 грудня 2014 року, від 25 грудня 2013 року, від 4 лютого 2015 року та від 23 лютого 2015 року, в яких на їх думку, зазначені норми права застосовані по-іншому.

У судовому рішенні у справі, про перегляд якої подано заяву, касаційний суд, погодившись з висновком суду апеляційної інстанції, про відмову в частині визнання за ОСОБА_6 права власності в порядку спадкування на 1/3 частину будинку, виходив з недоведеності позивачкою порушення її прав та існування перешкод для нотаріального оформлення права власності на вказану частину нерухомого спадкового майна. Щодо задоволення позову в частині визнання за ОСОБА_6 права власності на 1/3 частину земельної ділянки, яка належала померлій у 2005 році ОСОБА_8 на праві власності, згідно із державним актом від 9 березня 2004 року серії НОМЕР_1, то суд касаційної інстанції вважав, що оскільки ОСОБА_6.(донька померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, який є сином ОСОБА_8.) належним чином прийняла спадщину шляхом подання відповідної заяви нотаріусу, однак не має можливості нотаріально оформити свої спадкові права на цю земельну ділянку внаслідок відсутності правовстановлюючого документу на цю частину земельної ділянки за ОСОБА_7, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8, але не встиг оформити документи, її позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

У той самий час в судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- в ухвалі від 23 лютого 2015 року суд касаційної інстанції, погодившись з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову, виходив з того, що позивачі не надали відповідних доказів на підтвердження права власності на нерухоме майно за померлим;

- в ухвалах від 24 грудня 2014 року та від 25 грудня 2013 року суд касаційної інстанції скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову виходив з того, що судами не встановлено фактичних обставин у справі, що має значення для правильного вирішення справи, не перевірено та не надано оцінки чи виникло право у спадкоємця на земельну ділянку; не встановив, які існували перешкоди у позивачки для оформлення права власності на спадкове майно, не дослідив чи зверталась позивачка із письмовою заявою до нотаріальної контори, тощо.

- в ухвалі від 4 лютого 2015 року суд касаційної інстанції, погодившись з висновком апеляційного суду про задоволення позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права на завершення приватизації земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства вважав, що якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку відповідно до статті 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки у встановленому законом порядку, то спадкоємці мають право звертатися до суду з позовом про визнання відповідного права в порядку спадкування - права завершення приватизації, а не права власності на земельну ділянку;

- в ухвалі від 11 травня 2012 року суд касаційної інстанції залишаючи без змін рішення попередніх інстанцій виходив з того, що суди дали належну оцінку і дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту того, що частина будинку, розташована на земельній ділянці належала ОСОБА_8, яка померла і визнання права власності за ОСОБА_6 в порядку спадкування за заповітом на частину цього будинку та відмові в задоволенні позову в частині визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку, оскільки вона не була оформлена у встановленому порядку на праві власності, а тому не може входити до складу спадкового майна.

Порівняння зазначеного судового рішення із судовими рішеннями, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Із огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у заяві ОСОБА_4, ОСОБА_5 доводи не вказують на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а тому в допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.І. Григор'єва

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін