Ухвала

іменем україни

4 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

Коротуна В.М., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Славутської міської ради Хмельницької області, Управління Держкомагенства у Славутському районі Хмельницької області, третя особа - державний нотаріус Славутського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання недійсним рішення, державного акта на право власності на земельну ділянку, свідоцтва про право на спадщину за заповітом, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 12 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вони володіють на праві приватної власності будинком по АДРЕСА_1.

Земельна ділянка на якій розташований будинок, належить

Славутській міській раді. На сусідній земельній ділянці по АДРЕСА_2 знаходиться будинок відповідача, який отримав земельну ділянку в порядку спадкування, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 грудня 2011 року.

Однак, під час проведення приватизації вказаної земельної ділянки, не було погоджено її меж, на місцевості не були перенесені межі земельної ділянки та не були закріплені межовими знаками.

Посилаючись на наведене, позивачі просили визнати недійсним

п. 27 рішення Славутської міської ради від 14 травня 2002 року

№ 11, визнати недійсним державний акт на право власності на землю

від 29 травня 2002 року та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23 грудня 2011 року.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 12 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано недійсним пункт 27 рішення Славутської міської ради від

14 травня 2002 року Х» 11 про затвердження матеріалів приватизації земель приватного сектору громадян та видачу державних актів на право приватизації власності на землю для будівництва та обслуговування житлових будинків та ведення особистого і селянського господарства, гаражного будівництва щодо ОСОБА_8 на земельну ділянку площею 1009,00 кв.м.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ХМ № 899 від 29 травня 2002 року, виданий ОСОБА_8

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23 грудня 2011 року, видане державним нотаріусом Славутської нотаріальної контори, реєстраційний № 1-4898, ОСОБА_6

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що при встановлені меж земельної ділянки ОСОБА_6 не було отримано згоду суміжних землекористувачів, рішення про передачу земельної ділянки та видачу державного акту прийнято при частковому накладенні меж земельної ділянки відповідача на межі земельної ділянки, якою користуються позивачі, а також визнано незаконною передачу земельної ділянки відповідачу, оскільки були порушені права позивачів.

Судами встановлено, що згідно із рішенням Славутської міської ради народних депутатів від 19 жовтня 1995 року передано безкоштовно у приватну власність присадибні земельні ділянки: ОСОБА_9 по АДРЕСА_1 площею 149 кв. м, ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 площею 77 кв. м, ОСОБА_10 по АДРЕСА_1 площею 369 кв. м (а.с. 101, том 1).

На сусідній земельній ділянці знаходиться будинок ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2.

Державний акт про право власності на вказану земельну ділянку було видано на ім'я ОСОБА_8 згідно із рішенням Славутської міської ради від 14 травня 2002 року № 11.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла (а.с. 93, том 1).

ОСОБА_6 успадкував земельну ділянку ОСОБА_8, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом

від 23 грудня 2011 року.

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 238, том 1).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 січня

2004 року ОСОБА_4 прийняв у спадщину 1/2 частину майна належного ОСОБА_10, що складалось з 62/100 частин житлового будинку із надвірними будівлями за вказаною адресою, розташованого на земельній ділянці, яка належить Славутській міській раді (а.с. 194, том 1).

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав від 30 жовтня

2012 року № 36041267 ОСОБА_3 є власником 38/300 часток будинку

№ 31 за вказаною адресою згідно договору дарування від 16 жовтня

2012 року (а.с. 195, том 1).

Згідно договору дарування від 16 жовтня 2012 року ОСОБА_3 прийняла в дар від ОСОБА_9 38/300 часток будинку

№ 31, що розташований на земельній ділянці, яка належить Славутській міській раді (а.с. 196, том 1).

Згідно із висновком експерта № 136/013 розміри та конфігурація земельних ділянок 29 та 31, що належать відповідачу та позивачам не відповідають розмірам та конфігурації цих земельних ділянок, які визначені у державному акті на право приватної власності на землю від 29 травня

2002 року серії ХМ № 899 та технічній документації на будинки. Прив'язки меж земельної ділянки до капітальних споруд, згідно з технічним звітом по інвентаризації земельних ділянок з виготовленням державного акта на земельну ділянку по АДРЕСА_2 також не відповідають прив'язкам меж земельної ділянки згідно з державним актом серії ХМ № 899. У додатках 13, 16 до висновку експерта № 136/013 визначено, що межа земельної ділянки будинку 29 накладається на капітальний житловий будинок 31; межа земельної ділянки 29 згідно із державним актом накладається за земельну ділянку 31 згідно з викопіюванням із схематичного плану кварталу. Не відповідають розміри та конфігурації земельних ділянок 29 та 31, що належать відповідачу та позивачам в натурі розмірам та конфігурації цих земельних ділянок, визначених у технічній документації та у державному акті про право власності на земельну ділянку. Межі земельних ділянок 29 та 31 накладаються одна на одну (а.с. 180-208, том 1).

Відповідно до ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; не усунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об'єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров'ю населення) в строки, встановлені вказівками(приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; конфіскації земельної ділянки; примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; примусове звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки; не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Частиною першою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Отже, указаним положенням визначено правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Такими підставами є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до частин першої, другої, шостої, сьомої, дев'ятої цієї статті (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посилались на те, що відповідач порушує їх право користування належними їм частками домоволодіння та право користування земельними ділянками

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд не звернув уваги на те, що позивачі є власниками частин домоволодіння з надвірними будівлями в порядку спадкування за законом, однак не є власниками земельних ділянок.

Також, матеріали справи не містять доказів того, що до часток будинку АДРЕСА_1, якими володіють позивачі, надано земельні ділянки для обслуговування цих часток будинку, або надано право користування цими земельними ділянками, натомість, наявні у матеріалах справи докази свідчать, що земельна ділянка, на якій розташований будинок, належить Славутській міській раді.

Суд першої інстанції виходив із того, що позивачі не довели що земельна ділянка передана їм у приватну власність і що відповідач створив такі умови, які відповідно до ст. ст. 140, 143 ЗК України є підставами для припинення права власності на його земельну ділянку, тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки права та інтереси позивачів не порушені.

Також, доводи апеляційного суду в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 грудня 2011 року також не заслуговують на увагу, оскільки у мотивувальній частині рішення не наведено доводів та норм закону, якими суд керувався, не надано юридичної оцінки доказам та в порушення вимог ч. 4 ст. 10, ч. 1 ст. 31, ч. 1 ст. 137 ЦПК України суд апеляційної інстанції не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Відповідно до вказаного судова колегія дійшла висновку, що апеляційним судом не вірно встановлено та неналежно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню.

Натомість, судом першої інстанції було досліджено усі надані сторонами докази, їм дано відповідну правову оцінку та зроблено висновки, що відповідають обставинам справи, підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції не вбачається.

Тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись статтями 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 12 листопада 2014 року скасувати.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов В.М. Коротун І.К. Парінова С.П. Штелик