Справа №751/3511/15-ц
Провадження №2/751/811/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 травня 2015 року м. Чернігів
Новозаводський районний суд м. Чернігова
в складі: головуючого-судді Косач І.А.
при секретарі Летяга М.О.
з участю позивачки ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Альфа банк» про захист прав споживачів, визнання недійсними та припиненими кредитного, іпотечного та договору поруки, -
Позивачі звернулися до суду з позовом до ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Альфа банк» про захист прав споживачів, визнання недійсними та припиненими кредитного, іпотечного та договору поруки, мотивуючи свої вимоги наступним.
У забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором, ОСОБА_2 та ПАТ «Сведбанк» уклали іпотечний договір, яким передано у іпотеку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Крім того, 13 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Сведбанк» був укладений Договір поруки № 2402/0208/71-015/Р-1.
При укладанні зазначеного кредитного договору ПАТ «Сведбанк» було порушено законні права Позичальника, як споживача фінансових послуг, ПАТ «Сведбанк» вдався до нечесної підприємницької діяльності і ввів Позичальника в оману стосовно валюти кредиту, порядку його надання, умов повернення кредиту споживачем, загальної вартісті кредиту. Договір про надання споживчого кредиту №2402/0208/71-015 від 13 лютого 2008 року за своїм змістом і текстом не відповідає вимогам законодавства України, інтересам та волі Позичальника, порушує його права та законні інтереси, порушує права Поручителя, як споживачів кредитної послуги, з боку банку. У договорі відсутні істотні умови та їх зміст неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства, банком не була проведена переддоговірна робота, договір банком не виконано.
Як вбачається з умов кредитного договору №2402/0208/71-015 від 13.02.2008р., договір не містить орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з його оформлення (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення, перевірка документів тощо).
З умов кредитного договору вбачається, що позивач ОСОБА_2 поніс значні втрати, які не передбачені його умовами, а саме: п. 1.5 договору передбачено, що до складу сукупної вартості кредиту включаються в тому числі вартість витрат пов'язаних з укладанням іпотечного договору та вартість страхування предмету іпотеки відповідно до п. 5.1.8 договору згідно якого страхування предмету іпотеки потрібно здійснювати в страховій компанії, яка співпрацює з банком.
П. 3.10 договору передбачено стягнення з позичальника на користь банку 1% від розміру кредиту в якості комісії, що склало суму 1590,75 грн.
Однак жодним пунктом договору та іншими документами наданими позивачу ОСОБА_2 не було надано переліку страхових компанії. Крім того всупереч умовам п. 1.5 договору, п. 5.1.8 зазначено, що всі витрати пов'язані з експертною оцінкою предмету іпотеки, нотаріальне оформлення іпотечного договору позичальник сплачує власними коштами.
В жодному пункті договору і графіку платежів не міститься детального розпису загальної вартості кредиту для позивача ОСОБА_2, як споживача послуг Банку.
Пунктами 5.1.1-5.1.12, 8.1-8.6 Договору встановлено жорсткі обов'язки позивача ОСОБА_2 щодо дотримання строків розрахунків і детально розписано види відповідальності за їх порушення, тоді як обов'язки Банку та порядок його відповідальності викладено у вигляді загальних бланкетних положень, які тільки відсилають до застосування чинного законодавства України. Відповідальність банку взагалі не передбачена договором. Тому позивач вважає умови договору несправедливими.
Пунктами 1.3, 6.1.2. Договору для позивача ОСОБА_2 встановлено дискримінаційні правила зміни відсоткової ставки, оскільки вони передбачають зміну розміру процентної ставки в разі зміни економічних умов та вартості ресурсів на ринку позикового капіталу. Таке формулювання умов договору вводить позичальника в оману, та дає можливість банку визначати та змінювати розмір відсоткової ставки за власним розсудом, не містить детального розпису.
Отже, перелічені невідповідності умов кредитного договору вимогам закону є безумовною підставою для визнання його недійсним, як такого, що є несправедливим і укладеним з використанням нечесної підприємницької практики.
Зазначене тягне за собою недійсність укладених позивачем ОСОБА_1 з банком Договору поруки №2402/0208/71-015/Р-1 від 13.02.2008р. та іпотечного договору від 13.02.2008р., посвідченого 13 лютого 2008 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором Олександром Володимировичем та зареєстрований в реєстрі за № 1366.
Просили визнати недійсним кредитний договір від 13 лютого 2008 року № 2402/0208/71-015 укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Сведбанк»; визнати недійсним договір поруки від 13 лютого 2008 року №2402/0208/71-015/Р-1 укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Сведбанк»; визнати недійсним іпотечний договір нерухомого майна від 13 лютого 2008 року, посвідченого 13 лютого 2008 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором Олександром Володимировичем та зареєстрований в реєстрі за № 1366; застосувати наслідки недійсності правочину.
В ході розгляду справи судом було замінено неналежного відповідача Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» на належного - Публічне акціонерне товариство «Омега Банк».
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав, просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.
Позивачка у судове засідання не з'явилася, надала заяву, про дату і час розгляду даної справи повідомлена належним чином (а.с.180). До суду надала заяву, в якій просила слухати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.81).
Представник відповідача ПАТ «Омега Банк» в судове засідання не з'явився, про дату і час розгляду даної справи повідомлений належним чином (а.с.183). До суду надав заяву, в якій зазначає, що у зв'язку з обмеженістю фінансування (банк визнано неплатоспроможним), в також у зв'язку із тим, що іншим судом слухається інша, раніше призначена справа, просять розглянути справу за їх відсутності, про прийняте рішення повідомити (а.с.190).
Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не з'явився, про дату і час розгляду даної справи повідомлявся у встановленому законом порядку. В матеріалах справи від нього міститься клопотання про розгляд справи у відсутність представника АТ «Дельта Банк» (а.с.40).
Представник відповідача ПАТ «Альфа-Банк» в судове засідання не з'явився, про дату і час розгляду даної справи повідомлений належним чином (а.с.182), причини неявки суду невідомі, заяв про розгляд справи за відсутності представника відповідача до суду не надали.
Суд вважає за можливе слухати справу у відсутність представників відповідачів ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Альфа банк», на підставі наявних доказів у справі.
Вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Альфа банк» про захист прав споживачів, визнання недійсними та припиненими кредитного, іпотечного та договору поруки підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
В забезпечення виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику за кредитним договором № 2402/0208/71-015, 13.02.2008р. між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки 2402/0208/71-015/Р-1, згідно якого поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов Основного зобов'язання усім належним йому майном та грошовими коштами (а.с.18)
Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги, який було укладено 25.05.2012р. між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», останній відповідно до акту приймання-передачі прав вимоги, прийняв вимоги, які перелічені у Додатку до вказаного акту, що посвідчує факт здійснення Відступлення (а.с.45-53).
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Стаття 629 визначає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до п. 7, 8 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом.
За правилами ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника процесу має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчинюється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу, (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року.
Згідно ст. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» кошти, це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.
Позивачі посилаються на те, що відповідно до умов кредитного договору №2402/0208/71-015 від 13 лютого 2008 року укладеного між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ «Сведбанк» і право вимоги за яким перейшло до ПАТ «Альфа Банк», договір не містить орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з його оформлення (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення, перевірка документів тощо). Позивач зазначає, що ним були поніс додаткові витрати, що не передбачені умовами договору, зокрема сплата комісії за перевірку документів за кредитним договором, страховий платіж, експертна оцінка нерухомого майна (а.с.24-15). Крім того вважають, що п. 5.1.1 - 5.1.12, 8.1-8.6 Договору, встановлено жорсткі обов'язки для позивача ОСОБА_2 щодо дотримання строків розрахунків та зазначено види відповідальності за їх порушення, однак обов'язки Банку та порядок його відповідальності викладено у вигляді загальних бланкетних положень, які тільки відсилають до застосування чинного законодавства України, і відповідальність банку взагалі не передбачена договором, тому позивачі вважають умови кредитного договору несправедливими.
Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про всі кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на валюто-обмінні операції, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом, яка може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках; 6) інші умови, визначені законодавством.
Згідно п. 3 і п. 4 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими: передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими; умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Згідно п. 3 і п. 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.
Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, нечесна підприємницька практика забороняється.
Положеннями ст. ст. 42, 92 Конституції України громадянам України гарантовано, що держава захищає права споживачів, здійснюючи контроль за якістю і безпечністю усіх видів послуг та встановлюючи законами України засади створення та функціонування грошового та кредитного ринків, має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Враховуючи те, що споживач фінансових послуг фактично є слабким суб'єктом економічних відносин, держава забезпечує його захист, а також рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору.
Міжнародними актами, і зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248 констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів, серед яких визначено сприяння у боротьбі зі шкідливою діловою практикою підприємств, яка негативно відбивається на споживачах.
В судовому засіданні відповідачами не спростовано вимог позивачів. За таких обставин, суд приходить до висновку, що спірний кредитний договір від 13 лютого 2008 року № 2402/0208/71-015, укладений між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», не відповідає вимогам ст. 11, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» та положенням глави 72 ЦК України.
Визнаючи недійсним кредитний договір, також підлягають визнанню недійними договір поруки від 13 лютого 2008 року № 2402/0208/71-015/Р-1, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», та іпотечний договір від 13 лютого 2008 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_2 щодо нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1, посвідченого 13 лютого 2008 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором Олександром Володимировичем, та зареєстрованим в реєстрі за № 1366.
Таким чином, виходячи з положень ст. 3, 8, 42, 92 Конституції України, ст. 4, 5, 11, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», ч. 1, 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, необхідно визнати недійсним кредитний договір від 13 лютого 2008 року № 2402/0208/71-015, укладений між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Сведбанк»; визнати недійсним договір поруки від 13 лютого 2008 року № 2402/0208/71-015/Р-1, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Сведбанк»; визнати недійсним іпотечний договір від 13 лютого 2008 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_2 щодо нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1, посвідченого 13 лютого 2008 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором Олександром Володимировичем, та зареєстрованим в реєстрі за № 1366.
Відповідно до ст. 1057-1 ЦК України, у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.
Позивачами по справі було заявлено вимогу про застосування наслідків недійсності правочину.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.
Відповідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду країни 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.
Відповідно до ст.ст. 215-216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Відповідно до викладеного, необхідно застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 92 844,34 грн., згідно розрахунку позивача, який відповідачами не спростований.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 57-61, 208, 209, 213-215, 224, 226, 228 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 216, 227, 525, 526, 527, 530, 533, 536, 553, 559, 598, 1046, 1054 ЦК України, Законом України «про захист прав споживачів», суд -
Позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Альфа банк» про захист прав споживачів, визнання недійсними та припиненими кредитного, іпотечного та договору поруки - задовольнити.
Визнати недійсним кредитний договір від 13 лютого 2008 року № 2402/0208/71-015, укладений між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Сведбанк».
Визнати недійсним договір поруки від 13 лютого 2008 року № 2402/0208/71-015/Р-1, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Сведбанк».
Визнати недійсним іпотечний договір від 13 лютого 2008 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_2 щодо нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1, посвідченого 13 лютого 2008 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором Олександром Володимировичем, та зареєстрованим в реєстрі за № 1366.
Застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 92 844,34 (дев'яносто дві тисячі вісімсот сорок чотири) грн. 34 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Чернігівської області через Новозаводський районний суд м. Чернігова. Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя І.А. Косач