АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/3401/15-ц Головуючий в І інстанції - Попов В. В.
Провадження №22ц/774/2388/К/14 Доповідач - Соколан Н. О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Соколан Н.О.

суддів: Зубакової В. П., Чорнобук В. І.

За участю: секретаря Маслової К. В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Черевика Олександра Миколайовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 22 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення невиплаченої вихідної допомоги при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати у зв?язку із порушенням строку її виплати, середнього заробітку за час затримки при розрахунку та моральної шкоди, спричиненої невиплатою вихідної допомоги,-

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" (надалі - ПАТ "ЦГЗК") про невиплаченої вихідної допомоги при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати у зв?язку із порушенням строку її виплати, середнього заробітку за час затримки при розрахунку та моральної шкоди, спричиненої невиплатою вихідної допомоги.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що з 02.07.1974 року він працював у відповідача помічником машиніста екскаватора та з 01.09.1998 року - машиністом екскаватора на Глеюватському кар'єрі. 02 червня 2009 року він звільнився з ПАТ «ЦГЗК» за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію по ст. 38 КЗпП України. В травні цього року він дізнався, що відповідно до Галузевої угоди при звільненні з підприємства відповідач зобов'язаний був виплатити йому вихідну допомогу в розмірі трьохмісячної заробітної плати, у зв'язку з тим, що він пропрацював на одному і тому ж робочому місці 35 років, з 1974 року і по день звільнення - 02.06.2009 року.

За таких обставин, уточнивши свої вимоги, просив суд стягнути з відповідача на свою користь вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат в розмірі 6854,22 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.06.2009 року по 02.06.2010 року в розмірі 27416 грн., компенсацію втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строку її виплати в розмірі 7383,26 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн., спричинену несвоєчасною виплатою вихідної допомоги.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 22 вересня 2015 року уточнені позовні вимоги ОСОБА_3 задовольно частково.

Стягнуто з ПАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_3 6854,22 грн. вихідної допомоги при звільненні, 27416 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.06.2009 року по 02.06.2010 року та 2000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої невиплатою вихідної допомоги. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «ЦГЗК» судового збору в дохід держави в розмірі 487,20 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ "ЦГЗК", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Зокрема, посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки одноразова допомога та вихідна допомога не належать до фонду оплати праці, тому на них не поширюються положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи, позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 02.07.1974 року працював на підприємстві відповідача слюсарем гірничого обладнання, надалі - помічником машиніста екскаватора та машиністом екскаватора на Глеюватському кар'єрі, 02.06.2009 року звільнився з роботи за власним бажанням в зв'язку із виходом на пенсію згідно ст.38 КЗпП України.

Відповідно до довідки № 1103 від 14.07.2015 року наданої ПАТ «ЦГЗК» середньомісячна заробітна плата позивача розрахована відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року перед звільненням (02.06.2009 року) становила 2284,74 грн.

Із колективного договору ВАТ «Центрального гірничозбагачувального комбінату» на 2007-2008рр., який діяв і на 2009 рік, п.7.5 договору встановлено виплачувати працівникам при виході на пенсію за власним бажанням вихідну допомогу в розмірі залежно від непереривного стажу роботи на підприємстві: від 20 і більше років в розмірі трьохмісячної заробітної плати, з починаючи з 2 кварталу 2007 року здійснювати таку виплату за умови якщо працівник звільнився за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років).

З 1 січня 2007р. набрала чинності Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008рр. Зі сторони власників підписав зазначену Галузеву угоду представник ТОВ «МЕТІНВЕСТ ХОЛДІНГ» до складу якого відноситься і відповідач.

Відповідно до Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008рр. встановлено (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода на 2007-2008рр, оскільки інша не приймалася. Пунктом 6.1 розділ 7 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої Угоди на 2007-2008рр., встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: від 20 і більше років - тримісячної заробітну плати.

Із Галузевої Угоди на 2007-2008рр., та Колективного договору на 2007-2008рр, які були чинні на час звільнення позивача з підприємства (02.06.2009 року) вбачається, що обов'язки власників підприємства в частині Соціальних гарантій різняться. Галузевою Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, така ж норма передбачена і Колективним договором, але в Колективному договорі встановлені додаткові умови, за наявності яких може бути виплачена вихідна допомога: досягнення 60-річного віку та звільнення на протязі одного місяця після досягнення вказаного віку.

Відповідно до розділу 7 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» та п.6.1 Угоди, власник зобов'язаний за рахунок коштів підприємства виплатити працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі залежному від стажу його роботи на підприємстві.

Задовольняючи позовні вимоги в частині вихідної допомоги при звільненні, суд першої інстанції виходив із того, що умови Колективного договору підприємства погіршують становище позивача в порівнянні з умова Галузевої Угоди, тому визнав необхідним застосувати умови Галузевих угод, виконання яких є обов'язком для відповідача.

Колегія судів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої

(міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Статтею 16 Кодексу Законів про Працю України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що у даному випадку слід керуватися Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України, а не Колективним договором.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив із положень ст.117 КЗпП України, якими встановлено, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Із довідки № 1103 від 14.07.2015 року наданої ПАТ «ЦГЗК», середньомісячна заробітна плата позивача розрахована відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. перед звільненням (02.06.2009р.) становила 2284,74 грн.

Відповідно до п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу на 207-2008рр., позивачу належить виплатити при його стажі роботи у відповідача 35 років тримісячну середню заробітну плату, що становить 6854,22 грн.

З моменту звільнення позивача і по теперішній час відповідач не провів повного розрахунку із позивачем, вихідна допомога не виплачена. При середньомісячній заробітній платі 2284,74 грн. та переіоду непроведення розрахунку, при звільненні який просить позивач 1 рік - з 02.06.2009р. по 02.06.2010р. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 27416,88 грн.

Оскільки позивач просив стягнути лише 27416 грн. середнього заробітку за час затримки при розрахунку, а по розрахунку суду сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 02.06.2009р. по 02.06.2010 р. становить на 88 копійок більше предявленої позивачем, суд задовольнив позовні вимоги лише в межах позовних вимог.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, отриманої ним від невиплаченої вихідної допомоги, суд першої інстнації виходив із того, що позивач майже весь свій трудовий стаж пропрацював у відповідача з 02.07.1974 року по 02.06.2009 року, що становить майже 35 років у шкідливих умовах праці, і не отримав при виході на пенсію належної йому одноразової допомоги, тому дійшов вірного висновку про те, що за таких обставин позивач переніс моральні страждання.

Оскільки право позивача порушено невиплатою вихідної допомоги і у відповідності до ст. 237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний відшкодувати моральну шкоду. Тому, враховуючи Постанову Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", яким передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суд першої інстанції визначив розмір моральної шкоди, що буде відповідає перенесеним позивачем моральним стражданням у розмірі 2000 грн.

Доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності не заслуговують на увагу з огляду на те, що відповідач, в порушення вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не надав належних доказів про те, що позивач ОСОБА_3 дізнався про порушення його права на отримання до травня 2015 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне, апеляційну скаргу відповідача відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 22 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: