Ухвала

іменем україни

18 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Іваненко Ю.Г.,

Завгородньої І.М., Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - служба у справах дітей Жовтневого району Управління у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2015 року,

встановила:

У листопаді 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, посилаючись на те, що за умовами кредитного договору від

10 серпня 2005 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 остання отримала кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 34 547,58 доларів США, на умовах визначених договором, терміном до

8 серпня 2025 року. Виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором забезпечено договором іпотеки, укладеним того ж дня цими сторонами, відповідно до якого ОСОБА_3 надала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить останній на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 січня 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмета іпотеки банком.

16 листопада 2011 року банк направив повідомлення ОСОБА_3 про погашення боргу або добровільно звільнити іпотечну квартиру. Вказував, що банк не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, а саме ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6Вважав, що зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя.

Ураховуючи наведене, просив виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які зареєстровані та/або проживають у квартирі(предмет іпотеки), яка є предметом іпотеки зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від

14 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 22 червня

2015 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які зареєстровані та проживають в квартирі

АДРЕСА_1, що є предметом іпотеки. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов про виселення, апеляційний суд, виходив із того, рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки набрало законної сили, а письмова вимога попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що 10 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_3 остання отримала кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 34 547,58 доларів США, з цільовим призначенням на придбання квартири АДРЕСА_1, на умовах визначених договором, терміном до 8 серпня 2025 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 того ж дня було укладено договір іпотек, за умовами якого остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 січня

2012 року, яке змінено рішенням апеляційного суду Харківської області від 15 травня 2012 року, позовні вимоги банку задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_11 30 608,23 доларів США, що за еквівалентно 233 259,20 грн та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру

АДРЕСА_1, шляхом продажу банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь - яким способом з іншою особою-покупцем, а також надання банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; в частині виселення ОСОБА_3 та інших громадян, що проживають в квартирі - відмовлено.

Постановою державного виконавця від 23 травня 2012 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа за вказаним рішенням.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 січня

2014 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11 лютого 2014 року, розстрочено виконання рішення суду першої інстанції та встановлено порядок виконання рівними частками по

3 887, 65 грн. щомісяця до повного погашення.

У спірній квартирі на теперішній час зареєстровані та проживають відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_6 та неповнолітні діти ОСОБА_3: син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

16 листопада 2011 року банк направив ОСОБА_3 повідомлення про погашення боргу або добровільно звільнити іпотечну квартиру.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, за змістом частин 1,2 ст. 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Доводи касаційної скарги щодо недотримання Банком вимог ч. 2

ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР про направлення письмової вимоги про добровільне виселення не заслуговують на увагу, з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком випадків, зазначених у відповідному житловому законодавстві.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням ч. 2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові № 6-455цс15 від 9 вересня 2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Таким чином, правильно встановивши обставини справи, апеляційний суд правильно застосував до правовідносин сторін норми ч. 2 ст. 40 закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Посилання заявника на те, що підлягає до застосування Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як установлено судами, судове рішення про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалено Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 січня 2012 року, яке змінено рішенням апеляційного суду Харківської області від 15 травня 2012 року, набрало законної сили і не виконане. Тобто примусово звернуто стягнення на предмет іпотеки до набрання чинності вказаним Законом, а предметом даного спору є не звернення стягнення на майно, а виселення як наслідок невиконання рішення суду та умов кредитного договору.

Доводи касаційної скаргу відносно того, що ОСОБА_3 на виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 січня 2014 року про розстрочку виконання рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості сплачувала щомісяця кошти на депозитний рахунок відділу Державної виконавчої служби Жовтневого районну м. Харкова спростовуються встановленими обставинами справи та матеріалами справи.

Апеляційним судом установлено, що згідно наданого банком розрахунку ОСОБА_3 після постановлення ухвали про розстрочення виконання рішення суду першої інстанції з лютого 2014 року по день розгляду справи в суді апеляційної інстанції погасила заборгованість тільки один раз у травні 2015 року в розмірі 1 318, 08 грн, хоча за зазначеною ухвалою вона повинна погашати кредитну заборгованість рівними частками по 3 887,65 грн щомісяця до повного погашення. Викладене свідчить про те, що боржник неналежним чином погашає існуючу заборгованість.

Наведені в касаційній скарзі доводи та додані до не копії квитанцій зводяться до переоцінки доказів, що до повноважень суду касаційної інстанції не належить.

Таким чином, під час розгляду справи судом не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи висновок суду не спростовують, тому суд касаційної інстанції згідно ч. 1 ст. 337 ЦПК України не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді:В.С. Висоцька

Ю.Г. Іваненко

І.М. Завгородня

О.В. Умнова