Справа № 458/1356/13 Головуючий у 1 інстанції: Кріль Л.М.
Провадження № 22-ц/783/2807/15 Доповідач в 2-й інстанції: Федоришин А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - Федоришина А.В.

суддів: Приколоти Т.І.. Тропак О.В.,

секретаря - Іванової О.О.,

за участю: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 30 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення боргу -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулася до суду із зазначеним позовом. З урахуванням уточнень і збільшення позовних вимог остаточно просила стягнути з ОСОБА_7 3037124 грн. за договором позики, який уклала з відповідачем 01.06.2009 року на суму 200000 доларів США на строк до 01.01.2013 року.

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 30.01.2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржила ОСОБА_6 Просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на неправильне встановлення судом фактичних обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права. Зокрема, суд не дав належної оцінки доказам на підтвердження укладення договору позики.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта ОСОБА_3 на підтримання скарги, представників ОСОБА_8 ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги колегія суддів знаходить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на викладені мотиви.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні гроші або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошей чи рівну кількість речей того ж виду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою ст. 1047 цього ж Кодексу передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст.1047 ЦК України).

Як убачається із договору позики, укладеного у письмовій формі 01.06.2009 року, ОСОБА_6 позичила ОСОБА_7 200000 доларів США (за курсом НБУ - 1523700 грн.) на строк до 01.01.2013 року.

Цим же договором передбачено, що передача грошей здійснена до підписання договору, про що свідчить розписка.

Із розписка ОСОБА_7 від 01.06.2009 року випливає, що він позичив у ОСОБА_6 200000 доларів США (еквівалент у валюті України 1540000 грн.) на строк до 01.01.2013 року.

Станом на 01.01.2013 року ОСОБА_7 грошові кошти позичальникові не повернув.

Цивільне законодавство України визначає, що зобов'язанням має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Таким чином, на підставі наведених вище норм вимога ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_7 суми позики в судовому порядку є обґрунтованою і тому позов належить задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 не довела належними і допустимими доказами факт передачі суми позики, зокрема можливість ввезення нею великої суми готівкових коштів на територію України.

Проте, цей висновок суду не ґрунтується на нормах права.

Так, із п. 1 договору позики грошових коштів від 01.06.2009 року випливає, що ОСОБА_7 одержав суму позики ще до підписання цього договору.

Окрім цього, позивач надала суду оригінал розписки, про яку ідеться у п. 1 договору. Суд першої інстанції безпідставно не прийняв її до уваги під час розгляду справи по суті спору.

Підтверджувати факт передачі позики засобами аудіо -, відеозапису чинне законодавство не вимагає.

Помилковим є висновок місцевого суду про відмову у позові з підстав відсутності доказів наявності готівкових коштів у ОСОБА_6, так як встановлення походження суми позики, переміщення її позивачем у просторі не входить до предмету доказування у даному спорі.

Окрім цього слід звернути увагу на те, що з моменту укладення договору позики грошових коштів і за час провадження у справі ОСОБА_7 не оспорював даний договір у порядку, як це передбачено ст. 1051 ЦК України.

Крім цього колегія суддів зазначає помилковим висновок суд першої інстанції щодо початку виникнення спірних правовідносин, пов'язавши це зі смертю дружини відповідача - ОСОБА_9 і притягнувши до участі як співвідповідача її спадкоємця - ОСОБА_8, адже початком виникнення спірних правовідносин є момент укладення договору позики між ОСОБА_6 і ОСОБА_10 Інші особи не є учасниками цих правовідносин.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що договір позики від 01.06.2009 року ОСОБА_6 грошових коштів ОСОБА_7 в сумі 200000 доларів США знайшов своє підтвердження і оскільки останній порушив зобов'язання, то позов підлягає задоволенню шляхом стягнення суми позики в грошовому еквіваленті у валюті України.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 317 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 30 січня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити. Стягнути із ОСОБА_7 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_6 борг в сумі 3037124 (три мільйони тридцять сім тисяч сто двадцять чотири) грн. та 3654 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: