АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого Корчевного Г.В.,

Суддів Лапчевської О.Ф., Слободянюк С.В.,

при секретарі Бугай О.О.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальності «Лорбук», Всеукраїнської громадської організації Товариства «Знання» України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 грудня 2014 року в цивільній справі за позовом Всеукраїнської громадської організації Товариства «Знання України» до Товариства з обмеженою відповідальності «Лорбук», ОСОБА_1, ОСОБА_4, треті особи: Київська міська рада, Київська міська державна адміністрація, Головне управління охорони культурної спадщини, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання договорів недійсними, витребування майна, виселення та вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2011 року позивач Всеукраїнська громадська організація Товариство «Знання» України (далі Товариство «Знання» України) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальності «Лорбук», ОСОБА_1,про визнання договорів недійсними, витребування майна, виселення та вселення.

Унікальний номер справи: 761/17697/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3626/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Волокітіна Н.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
В обґрунтування позову зазначав, що позивач на підставі договору оренди займав нежилі приміщення за адресою АДРЕСА_1 (літ А) (строк дії договору оренди закінчився 01.01.2011 р.) для розміщення редакції засобів масової інформації, засновником яких є позивач. 16.07.2008 р. між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної в м. Києві ради та ТОВ «Лорбук» був укладений договір купівлі-продажу спірних нежилих приміщень. Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.05.2010 р., залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.10.2010 р., визнано аукціон з продажу зазначених нежилих приміщень та договір купівлі-продажу недійсними. За таких обстави позивач вважає, що на даний час єдиним власником даних приміщень є територіальна громада. 28.12.2010 р. Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної в м. Києві ради повідомило позивача про припинення договору оренди та відмову від його продовження, а 14.01.2011 р. Управління відкликало свій лист та просило вважати його недійсним. За таких підстав, позивач вказує на наявність згоди власника майна на укладення договору оренди нежилих приміщень. В період розгляду справи в господарському суді, ТОВ «Лорбук» відчужило ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20.10.2008 р. спірні нежилі приміщення. Вказаний договір між ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_1 був укладений з порушенням моральних засад суспільства та публічного порядку, оскільки лише власник міг відчужити приміщення, в даному випадку майно продано особою, яка не мала на це право. Договір між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної в м. Києві ради та ТОВ «Лорбук» визнаний рішенням суду недійсним, отже відсутня правова підстава належності майна ТОВ «Лорбук».

Позивач вказував на те, що він як правомірний володілець майна та особа, яка має речове право на чуже майно, на підставі ст. 396 ЦК України, договору оренди №08/00 від 01.03.2000 р. та Закону України «Про посилення захисту майна редакцій засобів масової інформації, видавництв, книгарень, підприємств книгорозповсюдження, творчих спілок», за відсутності у ОСОБА_1 права на здійснення права власності, в тому числі щодо виселення орендаря та вселення будь-кого іншого на підставі нікчемного правочину, має право на захист свого права.Договір оренди, укладений між ОСОБА_1та ОСОБА_7 є недійсним на підставі статей 228, 761 ЦК України, а також з тих підстав, що договір не спрямований на настання правових наслідків договору оренди. ОСОБА_1 не могла отримати майно, оскільки ТОВ «Лорбук» отримало майно за договором, який визнаний недійсним, а ОСОБА_1 відповідно не мала правових підстав передавати в оренду спірні приміщення. Крім того, договір укладений з грубим порушенням публічного порядку, моральних засад суспільства та звичаїв ділового обороту, що вбачається з пов'язаності осіб - учасників оскаржуваних правочинів.

За таких обставин, позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (т.4 а.с. 235), просив визнати недійсним Договір купівлі-продажу нежилого приміщення, укладений між ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_1 від 20.10.2008 року, відповідно до якого було продано нежилі приміщення за адресою АДРЕСА_1 (літ А) з № 1 по № 6 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв.м; визнати недійсним Договір оренди нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 (літ А) в м. Києві з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв.м, який укладений 04.01.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4; витребувати спірні приміщення у ОСОБА_1 та виселити ОСОБА_1 з цих приміщень; виселити ОСОБА_4 із спірних приміщень; вселити в нежитлові приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (літ А) Товариство «Знання» України; скасувати державну реєстрацію права власності ТОВ «Лорбук» на спірне нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення, який укладений 16.08.2008 року між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради та ТОВ «Лорбук», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований у реєстрі за № 2103 та зобов'язати Державну реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві скасувати державну реєстрацію права власності ТОВ «Лорбук» шляхом внесення відповідного запису про скасування державної реєстрації права власності до Державного реєстру прав на нерухоме майно; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення, який укладений 20.10.2008 року між ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований у реєстрі № 3212 та зобов'язати Державну реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 шляхом внесення відповідного запису про скасування державної реєстрації права власності до Державного реєстру прав на нерухоме майно.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 грудня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним Договір оренди нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 (літ А) в м. Києві з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв.м., який укладений 04 січня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4. Витребувано приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (літ А), у ОСОБА_1 та виселено ОСОБА_1 з приміщень № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (літ А). Виселено ОСОБА_4 з приміщень № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (літ А). Вселено в нежитлові приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, З групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (літ А) Всеукраїнську громадську організацію Товариство «Знання» України. Решту позовних вимог залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 грудня 2014 року, ВГОТ «Знання України» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ВГО Товариство «Знання» України щодо скасування державної реєстрації права власності ТОВ «Лорбук» на спірне нерухоме майно та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно та зобов'язання Державну реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 шляхом внесення відповідного запису про скасування державної реєстрації права власності до Державного реєстру прав на нерухоме майно - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги. В решті рішення залишити без змін.

Зазначає, що в частині позовних вимог щодо скасування державної реєстрації права власності рішення є неправомірним, оскільки справа розглядається протягом тривалого часу, за який відбулися зміни в законодавстві в питаннях державної реєстрації, у зв'язку з чим товариство було змушене збільшити позовні вимоги.

Посилається, що оскільки основні позовні вимоги про визнання договорів недійсними та витребування майна у недобросовісного набувача були задоволені, то і похідні вимоги про скасування державної реєстрації також мають бути задоволені.

Не погодившись з рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 грудня 2014 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ВГО Товариство «Знання» України скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Зазначає, що на час продажу спірних приміщень, яке було здійснено на підставі договору купівлі-продажу від 20.10.2008 р., будь-яких перешкод для вчинення цього правочину не було. Рішення господарського суду м. Києва про визнання недійсним аукціону ухвалено лише 20.05.2010 р., при цьому вказаним рішенням реституція застосована не була.

Вважає, що позивач може захищати своє право користування спірним майном, однак не має права оскаржувати її право власності на приміщення чи заявляти віндикаційний позов, оскільки таке право належить лише власнику.

Не погодившись з рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 грудня 2014 року, ТОВ «Лорбук» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ВГО Товариство «Знання» України скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим є неправосудним та підлягає скасуванню, оскільки мало місце неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29.08.2012 року про направлення даної справи на новий розгляд зазначено: «суди попередніх інстанцій не врахували та не надали належної оцінки тим обставинам, що порушення прав позивача полягає у тому, що власник майна, яке орендувало товариство, не вчиняв жодних дій передбачених законом, зокрема ст. 764 ЦК України, для припинення договору оренди після закінчення строку його дії. Жодна з осіб, які вважають себе власниками спірного майна, в тому числі і ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 764 ЦК України не повідомляли позивача про свої заперечення щодо продовження дії договору оренди.Вказаним обставинам не була надана належна оцінка судами попередніх інстанцій, не перевірено чи є продовженим договір оренди з Товариством «Знання» від 1 березня 2000 року в силу положень вказаної статті, та чи має товариство речове право користуватися майном та захищати це право у зв'язку з його порушенням. Судами не встановлено та не перевірено чи може позивач відповідно до вимог закону оскаржувати перехід права власності на спірне майно, чи може захищати лише право користування ним в силу продовження строку дії договору оренди.»

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає апеляційні скарги ОСОБА_1 та ТОВ «Лорбук» такими, що підлягають задоволенню, а апеляційну скаргу ВГОТ «Знання України» такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Враховуючи висновки суду касаційної інстанції, колегія суддів в судовому засіданні Апеляційного суду м. Києва встановила наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.03.2000 р. між Державним комунальним підприємством житлового господарства Старокиївського району м. Києва та правлінням товариства «Знання» був укладений договір №08/00 оренди нежилого приміщення. За даним договором Товариство «Знання» отримало в оренду нежиле приміщення, яке знаходиться в м. Києві, АДРЕСА_1, загальною площею 133,0 кв.м. (а.с.38-43 т.1)

Розпорядженням Старокиївської районної державної адміністрації м. Києва №161 від 12.03.2001 р. було продовжено термін використання приміщення, виділеного в орендне користування Товариству «Знання» України в АДРЕСА_1 до 01.01.2011 року (а.с.44, 45 т.1).

На підставі зазначеного розпорядження 11.04.2001 року були внесені зміни до Договору оренди нежилого приміщення від 01.03.2000 року (а.с.46 т.1).

ТОВ «Лорбук» 16.07.2008 р. на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні придбало в Управлінні з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради спірні нежилі приміщення, загальною площею 121,30 кв.м (а.с.25-28 т.1).

20.10.2008 р. ОСОБА_1 придбала у ТОВ «Лорбук» на підставі договору купівлі-продажу нежилі приміщення з №1 по №6 групи приміщень №96, №1, 2, 3 групи приміщень №97, загальною площею 121,3 кв.м. по АДРЕСА_1 (літ А) в м. Києві (а.с.22-24 т.1).

Як вбачається з копії реєстраційного посвідчення, яке видане 03.11.2008 року, на даний час нежилі приміщення з №1 по №6 групи приміщень №96, №1, 2, 3 групи приміщень №97, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (літ А) належать на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20.10.2008 р. (а.с.21 т.1).

Також встановлено судом першої інстанції, що власником приміщень - ТОВ «Лорбук» листом від 01.09.2009 року було запропоновано позивачу - Товариству «Знання» України купити спірні нежилі приміщення (а.с.49 т.1).

При цьому ВГОТ «Знання» не відповіло на пропозицію ТОВ «Лорбук» щодо купівлі вказаних приміщень, з огляду на що колегія суддів приходить до висновку, що позивачу було запропоновано першочергове право купівлі орендованого приміщення, яким він не скористався і приміщення було придбано ОСОБА_1, тобто порушень речового права позивача вказаним договором купівлі-продажу не вбачається.

Відносно вказівки суду касаційної інстанції щодо перевірки чи є продовженим договір оренди з Товариством «Знання» від 1 березня 2000 року в силу положень статті ст. 764 ЦК України, та чи має товариство речове право користуватися майном та захищати це право у зв'язку з його порушенням, колегія суддів зазначає наступне.

21.09.2009 року ТОВ «Лорбук» направило листа позивачу із проектом додаткової угоди в якому передбачалось підвищення орендної плати (а.с.52 т.1).

Таким чином, достеменно встановлено, що власник спірного майна ТОВ «Лорбук» відповідно до вимог ст. 764 ЦК України належним чином повідомив позивача про свої заперечення щодо продовження дії договору оренди на діючих умовах, однак ВГОТ «Знання» не відповіла згодою на вказаний проект додаткової угоди, тобто фактично підтвердило своє бажання щодо продовження договору оренди на попередніх умовах.

28.12.2010 р. заявою за №7/9-362-004/58 Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м.Києві ради повідомило правління Товариства «Знання» України про те, що договір оренди нежилого приміщення продовжуватись не буде та повернути в десятиденний термін з моменту отримання цієї заяви приміщення за актом приймання-передачі Управлінню з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м.Києві ради (а.с.47 т.1).

Листом від 14.01.2011 р. за №7 Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м.Києві ради повідомило позивача про те, що заяву від грудня 2010 року просять вважати помилковою, недійсною та відкликаною (а.с.48 т.1).

Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради листом від 16.02.2011 року №64, яке було направлене заступнику голови Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, повідомило, що на сьогоднішній день існує спір щодо власника нежилого приміщення, а щодо переукладення договору оренди, Управління повідомило, що у разі визнання в судовому порядку власником нежилого приміщення територіальну громаду Шевченківського району м. Києва, то термін дії договору оренди буде вважатись продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором (а.с. 186-188 т.2).

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

За змістом статті 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, представник ВГОТ «Знання» та Київської міської ради підтвердили, що позивачем оплата за оренду нежилих приміщень не проводилося. Тобто орендар ВГОТ «Знання» в односторонньому порядку відмовився належним чином виконувати свої обов'язки за договором, що є підставою для відмови орендодавцем на укладення договору оренди на новий термін.

Колегія суддів вважає, що з огляду на фактичні обставини справи, договір оренди є розірваним, а ВГОТ «Знання» не має речового права користуватися майном та захищати це право у зв'язку з його порушенням.

Крім того, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду м. Києва від 20.05.2010 року визнано недійсним аукціон з продажу зазначених нежилих приміщень, оформлений протоколом №05-05/08 від 15.07.2008 року про хід біржових торгів на аукціоні з продажу майна та відповідно до якого переможцем торгів було обрано ТОВ «Лорбук» та визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні від 16.07.2008 року, укладений між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної в м.Києві ради та ТОВ «Лорбук» (а.с.29-33 т.1).

Постановою Вищого господарського суду України від 13.10.2010 року рішення від 20.05.2010 року залишено без змін (а.с.34-37 т.1).

Також вбачається з матеріалів справи, рішенням суду реституція застосована не була.

04.01.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір оренди нежилих приміщень. За даним договором ОСОБА_4 отримала в користування строком на 26 місяців спірні нежилі приміщення (а.с.53-57 т.2).

Ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним Договору оренди нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 (літ А) в м. Києві з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв.м., який укладений 04 січня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, витребування спірних приміщення у ОСОБА_1 та виселення з них ОСОБА_1 та виселення ОСОБА_4, з вселенням в спірні нежитлові приміщення Всеукраїнську громадську організацію Товариство «Знання» України, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

16.01.2009 року Верховною Радою України було прийнято Постанову «Про запровадження мораторію на виселення редакцій друкованих засобів масової інформації, закладів культури, у тому числі бібліотек, видавництв, книгарень, підприємств з розповсюдження книг та преси», яка набрала чинності 15.04.2009 року.

Даною постановою було зобов'язано органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування тимчасово, до схвалення відповідного закону: припинити прийняття рішень та призупинити виконання раніше прийнятих рішень про виселення редакцій друкованих засобів масової інформації, закладів культури, у тому числі бібліотек, видавництв, книгарень, підприємств з розповсюдження книг та преси із займаних ними на законних підставах приміщень державної та комунальної власності, а також про знесення існуючих кіосків з продажу друкованих засобів масової інформації.

20.05.2010 року був прийнятий Закон України «Про посилення захисту майна редакцій засобів масової інформації, видавництв, книгарень, підприємств книгорозповсюдження, творчих спілок», який набрав чинності 18.06.2010 року.

Статтею 1 даного Закону передбачено, що заборонено відчуження приміщень, в яких перебувають редакції засобів масової інформації, друкарні, видавництва, книгарні, підприємства книгорозповсюдження, засновниками яких є органи державної влади, місцевого самоврядування, об'єднання громадян, державні науково-дослідні установи, навчальні заклади, трудові колективи, а також творчі спілки.

Для цілей цього Закону під відчуженням приміщень розуміється укладення та виконання договорів купівлі-продажу, застави, іпотеки, внесення їх до статутних капіталів (фондів) суб'єктів господарювання, інших цивільно-правових актів, які передбачають перехід права власності або користування до інших юридичних та фізичних осіб, а також продаж майна під час провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендареві забезпечується захист його права на майно, одержане ним за договором оренди, нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту права власності.

Статтею 396 ЦК України визначено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Таким чином, виходячи з вищевказаних положень чинного законодавства, суд першої інстанції вважав, що позивач наділений правом оскаржувати перехід права власності на спірне майно.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

З пояснень, наданих в судовому засіданні 23 березня 2015 року суду апеляційної інстанції представником Київської міської ради та прокурором Олійник А.Д. вбачається, що рішення Господарського суду м. Києва від 20 травня 2010 року не виконано, при цьому до відома прокуратури м. Києва доведено, що з боку власника приміщень - територіальної громади м. Києва відсутні будь-які дії на виконання вказаного рішення, а саме повернення другій стороні у натурі всього, що вона одержала на виконання цього правочину.

Разом з тим, встановлено, що прокуратурою м. Києва в межах наданих їй повноважень також не вчинено жодних дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави в особі територіальної громади м. Києва шляхом контролю прокуратурою м. Києва виконання рішення Господарського суду м. Києва від 20 травня 2010 року.

Таким чином, невиконання Київською міською радою рішення Господарського суду м. Києва від 20 травня 2010 року привело до того, що у зв'язку з відчуженням 16 липня 2008 року Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради вказаного об'єкта право власності на нього перейшло до ТОВ «Лорбук», а в подальшому відповідно до договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року ТОВ «Лорбук» продало вказані нежитлові приміщення ОСОБА_1, яка 03 листопада 2008 року зареєструвала право власності на них в КП «Київське МБТІ».

04 січня 2011 року відповідно до договору оренди ОСОБА_1 передала спірні приміщення у оренду ОСОБА_4

На даний час право власності ОСОБА_1 на спірні нежитлові приміщення зареєстроване в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», що підтверджується реєстраційним посвідченням від 03 листопада 2008 року № 026420.

Таким чином, нереалізоване Київською міською радою рішення Господарського суду м. Києва від 20 травня 2010 року, яке було можливим за умови звернення нею до суду з вимогою визнання недійсним договору купівлі-продажу між ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_1 недійсним, привело до того, що подальші позови про скасування права власності ОСОБА_1 на вказані приміщення, зареєстровані в КП «КМБТІ», визнання недійсними договору оренди, виселення, судами залишені без задоволення.

З огляду на незастосування Київською міською радою наслідків недійсності правочину, а саме аукціону з продажу нежилих приміщень № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (літ А) та договору купівлі-продажу, та неналежний контроль Прокуратури м. Києва щодо фактичного виконання рішення господарського суду м. Києва, унеможливлює на стадії апеляційного провадження вирішення вказаного питання.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради № 49-з від 15.07.2008 року за результатами аукціону 15.07.2008 р. з продажу нежилих приміщень затверджено як переможця аукціону з продажу нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1, лот №1 юридичну особу - ТОВ «Лорбук» згідно з Протоколом № 05-05/08 про хід торгів на аукціоні від 15.07.2008 р.

16.07.2008 р. між Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради та ТОВ «Лорбук» було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні, відповідно до якого ТОВ «Лорбук» придбало спірні нежитлові приміщення.

20.10.2008 р. за договором купівлі-продажу ТОВ «Лорбук» продало спірні приміщення ОСОБА_1

Право власності ОСОБА_1 на нежилі приміщення зареєстроване в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», що підтверджується реєстраційним посвідченням № 026420 від 03.11.2008 р.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційних скарг ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_1, що станом на день укладення договору купівлі-продажу, а саме 20.10.2008 р., перешкоди для вчинення вказаного правочину відсутні.

При цьому, суд першої інстанції не врахував фактичні обставини справи, а саме те, що Постанова Верховної Ради України «Про запровадження мораторію на виселення редакцій друкованих засобів масової інформації, закладів культури, у тому числі бібліотек, видавництв, книгарень, підприємств з розповсюдження книг та преси» набрала чинності 15.04.2009 р., тобто через 1 рік після підписання договору купівлі-продажу.

А Закон України «Про посилення захисту майна редакцій засобів масової інформації, видавництв, книгарень, підприємств книгорозповсюдження, творчих спілок» набрав чинності 18.06.2010 року, тобто через 2 роки після підписання договору купівлі-продажу.

Таким чином, судами достеменно встановлено, що договір оренди № 08/00 від 11.03.2000 р. припинив свою дію 01.01.2011 р., а також встановлено, що після спливу вказаного терміну позивач Товариство «Знання» України не виконував передбачені договором оренди обов'язки щодо оплати орендної плати, тобто фактично одноособово відмовився від продовження договору оренди на тих же умовах.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що позивач Товариство «Знання» України не має права на прийняття спірних приміщень, договір оренди припинено 01.01.2011 р., таким чином права Всеукраїнської громадської організації «Знання» України не порушуються оскаржуваними у даній справі договорами, що є підствою для відмови в позові.

Крім того, колегія суддів зазначає, що навіть за умови належного виконання позивачем умов договору оренди після 01.01.2011 р., позивачем не зазначено в чому полягає порушення договором купівлі-продажу його прав, враховуючи те, що Товариство «Знання» України ніколи не являвся власником спірного приміщення.

Вказана правова позиція висловлена в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.12.2014 р., якою встановлено, що звертаючись до суду з даним позовом перший заступник прокурора Шевченківського району м. Києва просив повернути майно до комунальної власності територіальної громади м. Києва, які без достатньої правової підстави знаходяться у ОСОБА_1, посилаючись наст. 1212 ЦК України, та визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного майна, укладеного 20 жовтня 2008 року між ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_1 з посиланням на ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України.

Разом з тим, суди не з'ясували підстави заявленого прокурором позову. При розгляді справи суди не з'ясували чи має ВГОТ «Знання» переважне право купівлі зазначеного майна, з урахуванням того, що листом від 14 січня 2011 року № 7 ВГОТ «Знання» було попереджено, що Київська міська рада не буде продовжувати з ними договір оренди.

Колегія суддів вважає, що вказаним висновком знайшло підтвердження, що оскільки договір оренди з ВГОТ «Знання» продовженню не підлягає, вимог щодо порушення прав позивача щодо переважного права купівлі майна позивачем не заявлено, немає підстав вважати, що права позивача є порушеними внаслідок укладення Договору оренди нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 (літ А) в м. Києві з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв.м., який укладений 04 січня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, з огляду на що у вказаній частині рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити.

Крім того, підлягає скасуванню рішення суду першої інстанції і в частинах витребування спірних приміщення у ОСОБА_1 та виселення з них ОСОБА_1 та виселення ОСОБА_4, з вселенням в спірні нежитлові приміщення Всеукраїнську громадську організацію Товариство «Знання» України, як похідних вимог від визнання недійсним договору оренди, оскільки немає підстав для виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з спірних приміщень та вселення в них ВГОТ «Знання». Ухваленням нового рішення слід відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 211 ЦПК суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов.

Враховуючи викладене колегія суддів прийшла до висновку про необхідність постановлення окремих ухвал, доведення їх до відома Прокурора м. Києва та Київської міської ради для відповідного реагування, усунення порушень та повідомлення про вжиті заходи у встановлений законом строк.

Відносно іншої частини позовних вимог судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ст. 388 ч. 1 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Пленум Верховного Суду України в п.10 своєї постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України, не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується.

Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Відповідно до ч. З ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, встановлено, що позивач Товариство «Знання України» не був стороною договору купівлі-продажу спірних приміщень від 20.10.2008 року, а тому відповідно до вимог ст. 214, 215 ЦК України зазначений договір купівлі-продажу не може бути визнаний судом недійсним в рамках розгляду даної цивільної справи.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.02.2014 року (а.с. 25 т. 5) було закрито кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ст.. 356 КК України (самоправство) у зв'язку закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Як вбачається із даної постанови обвинувачення відносно ОСОБА_4 ґрунтувалося на тому, що 04.01.2011 року в супереч рішенням, які були винесені з приводу права власності та права користування спірними нежилими приміщеннями, ОСОБА_1, виступаючи в якості орендодавця, уклала з ОСОБА_4 строковий договір оренди вказаних нежитлових приміщень. В свою чергу, ОСОБА_4 23.01.2011 року в денний час, знаходячись за адресою АДРЕСА_1, вивезла з території нежитлових приміщень діючої редакції друкованих засобів масової інформації, редакційне майно та активи Товариства «Знання» України та ГО «Трибуна», завдавши своїми діями значної шкоди Товариству «Знання» України та ГО «Трибуна».

Відповідно до ст.ст. 759, 761 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі або особи, якій належать майнові права.

Колегія суддів зазначає, що знайшли підтвердження матеріалами справи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, що ВГОТ «Знання» було належним чином повідомлено про припинення договору оренди, а станом на день звільнення спірних приміщень від майна позивача договір оренди було припинено, крім того, плату за договором оренди наймач не проводив.

Відносно доводів апеляційної скарги ВГОТ «Знання» про скасування державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно та зобов'язання Державної реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві скасувати відповідну державну реєстрацію права власності ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_1, колегія суддів зазначає, що вказані позовні вимоги є похідними від визнання права власності на нерухоме майно, і в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суду приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги ВГОТ «Знання України» та про наявність підстав для задоволення вимог апеляційних скарг ОСОБА_1 та ТОВ «Лорбук» про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ВГО Товариство «Знання» України та ухвалення в цій частині нового рішення у справі, яким в задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України Апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу і скасовує рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 309, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Всеукраїнської громадської організації Товариства «Знання України» - відхилити.

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальності «Лорбук» - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 грудня 2014 року в частині визнання недійсним Договору оренди нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 (літ А) в м. Києві з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв.м., який укладений 04 січня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4; витребування приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (літ А), у ОСОБА_1 та виселення ОСОБА_1 з приміщень № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (літ А); виселення ОСОБА_4 з приміщень № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (літ А); вселення в нежитлові приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (літ А) Всеукраїнської громадської організації Товариство «Знання» України - скасувати,

та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту: в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним Договору оренди нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 (літ А) в м. Києві з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв.м., який укладений 04 січня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4; витребування приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (літ А), у ОСОБА_1 та виселення ОСОБА_1 з приміщень № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (літ А); виселення ОСОБА_4 з приміщень № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (літ А); вселення в нежитлові приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (літ А) Всеукраїнської громадської організації Товариство «Знання» України - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: