У Х В А Л А

24 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів:Сімоненко В.М.,
Григор'євої Л.І.,
Гуменюка В.І.,-

розглянувши заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозова Геннадія Вікторовича, треті особи: реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, ОСОБА_5, про визнання правочинів недійсними та позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозова Геннадія Вікторовича, третя особа - реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, про визнання правочинів недійсними та усунення перешкод у реєстрації права власності,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозова Г.В., треті особи: реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, ОСОБА_5, про визнання правочинів недійсними.

Позов обґрунтовував ти, що 10 квітня 2012 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір позики та договір іпотеки, а 6 липня 2012 року додатковий договір №1 до договору позики та додатковий договір №1 до договору іпотеки, які посвідчені приватним нотаріусом Морозовим Г.В.

Далі зазначив, що 1 березня 2013 року, у зв'язку з тим, що названі документи було укладено ним під примусом, у рамках кримінального провадження було накладено арешт на домоволодіння АДРЕСА_1.

Не зважаючи на це, 9 квітня 2013 року приватним нотаріусом Морозовим Г.В. було вчинено виконавчий напис, стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до договору іпотеки від 10 квітня 2012 року. А в подальшому 27 червня 2013 року відділом ДВС Києво-Святошинського РУЮ Київської області було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Морозова Г.В. від 9 квітня 2013 року.

Тому ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір іпотеки від 10 квітня 2012 року, укладений між ним та ОСОБА_6 і додатковий договір №1 до договору іпотеки від 6 липня 2012 року, припинити оскаржувані договори, через визнання їх недійсними і застосувати наслідки недійсності таких правочинів, зокрема, зняття заборони відчуження у державному реєстрі іпотек стосовно домоволодіння АДРЕСА_1.

Крім того, позивач просив визнати недійсним договір позики від 10 квітня 2012 року, укладений між ним та ОСОБА_6 і додатковий договір №1 до договору позики від 6 липня 2012 року, визнати недійсною заяву про реєстрацію прав власності від 10 квітня 2014 року ОСОБА_6 та правочин від 10 квітня 2014 року щодо набуття права власності ОСОБА_6 у рамках договору іпотеки від 10 квітня 2014 року щодо переходу прав власності предмета іпотеки земельної ділянки площею 0,2397 га та розташованого на ній домоволодіння АДРЕСА_1, визнати недійсним рішення від 10 квітня 2014 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Морозовим Г.В. стосовно вчинення правочину щодо договору іпотеки від 10 квітня 2012 року по переходу прав власності предмета іпотеки до іпотекодержателя ОСОБА_6 на спірне домоволодіння та скасувати номер запису 5308738 про право власності у Державному реєстрі прав власності, зроблений приватним нотаріусом Морозовим Г.В. відносно ОСОБА_6 щодо спірного домоволодіння.

У вересні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду з самостійними позовними вимогами, мотивуючи це тим, що вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 і спірне домоволодіння є їх спільною власністю.

Тому, посилаючись на те, що її, разом з двома неповнолітніми дітьми, було виселено зі спірного домоволодіння внаслідок дій ОСОБА_6 та приватного нотаріуса Морозова Г.В., просила визнати недійсним договір іпотеки від 10 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 разом з додатковим договором №1 до договору іпотеки від 6 липня 2012 року, припинити цей договір іпотеки, через визнання його недійсним і застосувати наслідки недійсності такого правочину, зокрема, зняття заборони відчуження у державному реєстрі іпотек стосовно домоволодіння АДРЕСА_1, визнати недійсним договір позики від 10 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 і додатковий договір №1 до договору позики від 6 липня 2012 року, визнати недійсною заяву про реєстрацію прав власності від 10 квітня 2014 року ОСОБА_6 щодо переходу прав власності предмета іпотеки до іпотекодержателя на спірне домоволодіння, визнати недійсним правочин від 10 квітня 2014 року щодо набуття права власності ОСОБА_6 на спірне домоволодіння, визнати недійсним рішення від 10 квітня 2014 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень стосовно вчинення правочину щодо договору іпотеки від 10 квітня 2012 року по переходу прав власності предмета іпотеки до іпотекодержателя ОСОБА_6 на спірне домоволодіння, скасувати номер запису 5308738 про право власності у Державному реєстрі прав власності відносно ОСОБА_6 та усунути перешкоди у реєстрації її права власності у реєстраційній службі Києво-Святошинського РУЮ Київської області на спірне домоволодіння.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 4 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 та позову ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року у відкритті касаційного провадження у даній справі відмовлено.

У поданих до Верховного Суду України заявах про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 порушують питання про скасування ухвалених у справі судових рішень першої, апеляційної та кацаційної інстанцій та направлення справи на новий судовий розгляд з підстав, передбачених пунктом 1 та 2 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, а саме: статті 61 Конституції України; статей 21, 60 та 65 Сімейного кодексу України; статті 578 Цивільного кодексу України; статей 59, 61, 304 та 305 ЦПК України; статей 88, 90 Закону України «Про нотаріат»; статей 6, 36 та 37 Закону України «Про іпотеку».

Для прикладу наявності неоднакового застосування судами касаційної інстанції статті 61 Конституції України, статей 88 та 90 Закону України «Про нотаріат», статей 36 та 37 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_4 посилається на: постанову Вищого господарського суду України від 12 серпня 2010 року, постанови Верховного Суду України від 12 грудня 2011 року та від 4 березня 2015 року, рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 грудня 2011 року, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 17 січня 2012 року.

Для прикладу наявності неоднакового застосування судами касаційної інстанції частини першої статті 304 та частини першої статті 305 ЦПК України ОСОБА_5 посилається на: ухвали Верховного Суду України від 19 серпня 2009 року, від 30 вересня 2009 року та 19 травня 2010 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2011 року.

Для прикладу наявності неоднакового застосування судами касаційної інстанції статей 60 та 65 Сімейного кодексу України, статті 578 Цивільного кодексу України; частини третьої статті 61 ЦПК України, статті 6 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_5 посилається на: постанову Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2011 року, від 20 квітня 2011 року, від 15 червня 2011 року та від 11 грудня 2013 року.

Для прикладу наявності неоднакового застосування судами касаційної інстанції статті 21 Сімейного кодексу України та частини другої статті 59 ЦПК України ОСОБА_5 посилається на: постанови Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року та від 11 червня 2014 року, рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2011 року та від 1 лютого 2012 року.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказують на те, що правові висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про застосування зазначених норм права не є однаковими з висновками, зробленими судом касаційної інстанції в наданих для прикладу судових рішеннях, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 та 2 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

При цьому під судовим рішенням у подібних правовідносинах слід розуміти таке, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що проводячи реєстрацію права власності на заставне майно за ОСОБА_6 приватний нотаріус Морозов Г.В. вчинив дії щодо задоволення вимог іпотекодержателя на підставі договору іпотеки (у зв'язку із застереженням у договорі іпотеки, що відповідно до чинного законодавства прирівняне до договору задоволення вимог іпотекодержателя - частина 1 статті 37 ЗУ «Про іпотеку») та на підставі заяви щодо вчинення нотаріальної дії. А отже, приймаючи рішення, щодо реєстрація права власності на заставне майно за ОСОБА_6, приватний нотаріус Київського нотаріального округу Морозов Г.В. діяв в межах чинного законодавства України.

Крім того, на момент укладення спірних договорів ОСОБА_4 в шлюбі не перебував, оскільки рішення про розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_4 набрало законної сили у 2004 році та діяло до прийняття ухвали Апеляційним судом Луганської області, тобто до 6 серпня 2013 року.

Посилання ОСОБА_4 щодо неоднакового застосування судами касаційної інстанції статті 61 Конституції України, статей 88 та 90 Закону України «Про нотаріат», статей 36 та 37 Закону України «Про іпотеку» на: постанову Вищого господарського суду України від 12 серпня 2010 року, постанови Верховного Суду України від 12 грудня 2011 року та від 4 березня 2015 року, рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 грудня 2011 року, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 17 січня 2012 року є необґрунтованими (безпідставними).

У постанові Верховного Суду України від 4 березня 2015 року, висновок суду ґрунтувався на тому, що одна й та сама сума заборгованості не може бути стягнута двічі. Та обставина, що на час вчинення виконавчого напису в суді вже існував спір щодо розміру заборгованості за вищезазначеним кредитним договором, спростовує висновок суду про безспірність заборгованості боржника. А у справі, яка переглядається подвійного стягнення не було, тому не має неоднакового застосування статті 88 Закону України «Про нотаріат»

У постанові Вищого господарського суду України від 12 серпня 2010 року висновок суду ґрунтувався на тому, що право на стягнення з боржника оплати послуг приватного нотаріуса, пов'язаних з вчиненням виконавчого напису повинно бути реалізоване в процесуальних формах та у спосіб, встановлений Законом України «Про виконавче провадження», оскільки ці кошти не є збитками.

Вищезазначені рішення не можуть бути підставою для задоволення заяви, оскільки вони прийняті у справах зміст, підстави позовних вимог та встановлені судами фактичні обставини, в яких відмінні від справи, рішення в якій переглядається.

Постанова Верховного Суду України від 12 грудня 2011 року, рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 грудня 2011 року та ухвала Вищого адміністративного суду України від 17 січня 2012 року також не є прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки вони прийняті у справах зміст, підстави позовних вимог та встановлені судами фактичні обставини, в яких відмінні від справи, рішення в яких переглядається.

Посилання ОСОБА_5 щодо неоднакового застосування судами касаційної інстанції статей 60 та 65 Сімейного кодексу України, статті 578 Цивільного кодексу України; частини третьої статті 61 ЦПК України, статті 6 Закону України «Про іпотеку» на: постанову Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2011 року, від 20 квітня 2011 року, від 15 червня 2011 року та від 11 грудня 2013 року є необґрунтованими. У справі яка переглядається, судами попередніх інстанції до спірних правовідносин правильно було не застосовано данні статті. Оскільки, на момент укладання спірних договорів ОСОБА_4 в шлюбі не перебував, рішення про розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_4 набрало законної сили у 2004 році та діяло до прийняття ухвали Апеляційним судом Луганської області, тобто до 6 серпня 2013 року.

Посилання ОСОБА_5 на неоднакове застосування касаційним судом норм процесуального права є безпідставним, оскільки, згідно з пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

ОСОБА_5 з цих підстав оскаржує ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2015 року, проте така ухвала не відноситься до судових рішень, перегляд яких передбачений пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин, які свідчать про те, що наведені заявниками судові рішення не є прикладами неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозова Геннадія Вікторовича, треті особи: реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, ОСОБА_5, про визнання правочинів недійсними та позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозова Геннадія Вікторовича, третя особа - реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, про визнання правочинів недійсними та усунення перешкод у реєстрації права власності до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Судді:В.М. Сімоненко
Л.І. Григор'єва
В.І. Гуменюк