Справа № 645/9983/14-ц
Провадження № 2/645/423/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2015 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Алтухової О.Ю.,

секретар судових засідань - Деревенець О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про спільну діяльність, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 з позовом про визнання недійсним з моменту укладення договору № 01/09 про спільну діяльність у будівництві житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами від 24 лютого 2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В обґрунтування позову зазначено, що 18 лютого 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який розірвано 22 липня 2011 року. В провадженні Фрунзенського районного суду м.Харкова знаходиться справа за позовом сторін про поділ майна подружжя. На думку позивача, відповідач ОСОБА_3 з метою виключити житловий будинок АДРЕСА_1, який є спільною власністю подружжя, уклав сфальсифікований договір про спільну діяльність із своїм сином ОСОБА_4, про будівництво вказаного будинку. Проте, фактично вказаний житловий будинок був побудований за спільні кошти колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Будівництво здійснювалося на протязі 2009-2010 років. ОСОБА_4 власних коштів не має і не міг фінансувати такий проект. У спірному договорі не зазначено спільної мети його учасників, що є головною умовою договору про спільну діяльність. Позивач вважає, що при укладенні договору № 01/09 про спільну діяльність у будівництві житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами від 24 лютого 2009 року відповідачі не переслідували досягнення результатів спільної діяльності. окрім того майно, право власності на яке переходило за вказаним договором до іншої особи, є спільною сумісною власністю позивача та відповідача ОСОБА_3

Позивач ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснили, що ОСОБА_4 звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на будинок АДРЕСА_1, посилаючись на договір про спільну діяльність від 24 лютого 2009 року, проте рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 травня 2014 року (справа № 2-2057/11) у задоволенні позову було відмовлено. 04 грудня 2014 року при перегляді справи апеляційним судом за ново виявленими обставинами у задоволенні позову також було відмовлено. Приймаючи рішення колегія суддів зазначила, що договір про спільну діяльність не відповідає вимогам цивільного законодавства та порушує права інших осіб, зокрема, позивача. Окрім того, для визначення вартості відтворення для здійснення цивільних правочинів - житлового будинку АДРЕСА_1, позивач ОСОБА_2 звернулася до суб'єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_6 і за висновками оцінювача вартість відтворення об'єкта оцінки станом на 21 грудня 2009 року складає 1 369 478,00 грн., що свідчить про те, що сума предмету договору про спільну діяльність між відповідачами майже у десять разів менша ніж вартість об'єкту будівництва за висновком незалежної оцінки. Щодо посилань у запереченнях відповідача на те, що позивачем не доведено фінансування будинку АДРЕСА_1 за спільні кошти подружжя, то відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Окрім того, спірний договір не містить жодної істотної умови. притаманної договорам про спільну діяльність, зокрема, мети договору, порядку та умов спільних справ, види та обсяг внесків кожної із сторін, умови використання результатів сумісної діяльності.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник - ОСОБА_7, яка діє на підставі довіреності, в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином. З письмових заперечень представника на позовну заяву вбачається, що відповідач позов не визнає в повному обсязі, оскільки будинок АДРЕСА_1 не може бути об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки будувався за кошти та в інтересах ОСОБА_4 Земельна ділянка на якій будувався будинок є особистою власністю ОСОБА_4, оскільки була приватизована останнім до внесення змін в Сімейний кодекс України. Окрім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що вказаний будинок побудований за спільні кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Що стосується можливості відповідача ОСОБА_4 оплатити будівництво, то протягом 2009-2010 років він мав стабільний дохід, який дозволяв йому побудувати будинок для задоволення власних потреб. Відповідачами по справі, які є сторонами спільного договору, не порушено жодної вимоги законодавства щодо укладення договорів про спільну діяльність.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник - ОСОБА_8, який діє на підставі довіреності, в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином. Представник відповідача подав до канцелярії суду заяву про відкладення розгляду справи через погіршення стану його здоров'я та неможливістю прийняти участь у розгляді справи його довірителя, проте доказів поважності причин неявки в судове засідання відповідача та його представника суду не надано.

Відповідно до ч. 5 ст. 76 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі.

Згідно ч. 2 ст. 169 ЦПК України неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Враховуючи викладене, а також те, що учасники судового розгляду ознайомлені з матеріалами справи і подали для долучення до справи докази та письмові заперечення, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів та їх представників.

Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Відповідно до положень ст.1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Відповідно до ст.1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.215, ст. 217 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Законодавець чітко зазначив, що учасники спільної діяльності діють для досягнення певної мети, тобто мета заради якої створюється спільна команда, повинна бути загальною для всіх її учасників і використати внески в спільну діяльність можна тільки для досягнення цієї загальної мети.

Проте, на думку суду, оскаржуваний договір не містить вказівки на загальну мету його учасників, порядку та умов ведення спільних справ, виду та обсягу внесків кожної із сторін, умови використання результатів сумісної діяльності.

З договору № 01/09 про спільну діяльність у будівництві житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами від 24 лютого 2009 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 після закінчення будівництва (прийняття в експлуатацію) підлягає передачі у власність інвестору - відповідачу ОСОБА_4 Також, договір передбачає передачу у власність ОСОБА_4 і земельної ділянки площею 0,1000 га кадастровий НОМЕР_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку НОМЕР_2, виданого Управлінням Держкомзему в м. Харкові від 19 лютого 2009 року.

Таким чином, умовами договору передбачено, що право власності на будинок та земельну ділянку набувається відповідачем ОСОБА_4 одноособово. Участь ОСОБА_3 у договорі про спільну діяльність фактично полягає у тому, що він надає ОСОБА_4 право забудови земельної ділянки, що належить йому на праві власності та здійснює будівництво на платній основі.

Проте, з рішення апеляційного суду Харківської області від 09 липня 2014 року (справа № 319/10) по справі за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради, третя особа: Інспекція ДАБК у Харківській області про визнання права власності, вбачається, що 28 травня 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1, який він побудував за власні кошти без відповідної згоди на будівництво та без належним чином погодженого проекту. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 червня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені. Дане рішення було скасовано за апеляційною скаргою ОСОБА_4

Тобто, звертаючись до суду із вказаним позовом і під час розгляду даної справи, ОСОБА_3 стверджував, що будинок АДРЕСА_1 він побудував за власні кошти.

З рішення апеляційного суду Харківської області від 04 грудня 2014 року (справа № 2-2057/2011) по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно, вбачається, що в липні 2011 року ОСОБА_4, з посиланням на договір про спільну діяльність № 01/09 від 24 лютого 2009 року, звернувся до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2011 року позовні вимоги було задоволено. 28 травня 2014 року рішенням апеляційного суду Харківської області було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 і скасовано вказане рішення із відмовою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 Відмовляючи в задоволенні позовних вимог останнього апеляційний суд виходив із наявності рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 червня 2010 року, яким право власності на об'єкт нерухомого майна визнано за ОСОБА_3

Після скасування вказаного рішення районного суду представник ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Харківської області від 28 травня 2014 року.

За результатами розгляду вказаної заяви рішенням апеляційного суду Харківської області від 04 грудня 2014 року (справа № 2-2057/2011) по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно, скасовано рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2011 року і відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

У своєму рішенні від 04 грудня 2014 року апеляційний суд зазначив, що згідно до ст.328 ЦК України право власності на об'єкти нерухомого майна набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Чинним цивільним законодавством передбачено обов'язкове нотаріальне посвідчення цивільно-правових договорів, предметом яких є об'єкти нерухомого майна, до складу яких віднесено і землі, та встановлено правило, згідно з яким недотримання письмової нотаріальної форми договору спричиняє його недійсність.

Дійсно, згідно умов спірного договору про спільну діяльність із закінченням будівництва об'єкта забудовник (ОСОБА_3.) зобов'язується передати інвестору (ОСОБА_4.) не тільки житловий будинок АДРЕСА_1, а й земельну ділянку, зазначену в п. 1.2. цього договору (п.3.2. Договору). Договір набирає сили з дня його підписання і діє до одержання інвестором документів необхідних для реєстрації права власності на об'єкт будівництва та земельну ділянку за інвестором (п.8.1. Договору).

Таким чином, договором про спільну діяльність № 01/09 від 24 лютого 2009 року було передбачено перехід права власності від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1000 га кадастровий НОМЕР_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку НОМЕР_2, виданого Управлінням Держкомзему в м. Харкові від 19 лютого 2009 року.

Однак, за вимогами ч. 1 ст. 132 Земельного кодексу України угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються.

Вимога закону про нотаріальне посвідчення угоди про перехід права власності на земельну ділянку не була виконана при укладенні Договору про спільну діяльність № 01/09 від 24 лютого 2009 року, що є підставою для визнання правочину недійсним в силу ст. 210 ЗК України.

Відповідно до вимог ст.ст. 182,334 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації такої речі.

Положеннями статті 331 ЦК України визначено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Проте, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне за собою визнання такого будівництва самочинним.

Відповідно до ст.ст. 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майно на власний розсуд, але у межах, передбачених законом. Здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не породжує в неї право власності на таке майно, а відтак виключає це майно з цивільного обороту.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі спірного договору про спільну діяльність жодна сторона даного договору у встановленому законом порядку не набула права власності на новостворене майно.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені, між іншим, частиною п'ятою статті 203 Цивільного кодексу України, тому відсутність спрямованості на реальне настання правових наслідків (виникнення у ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно) є підставою для визнання договору № 01/09 про сумісну діяльність від 24 лютого 2009 року недійсним.

Що стосується доводів сторін про те, ким саме здійснювалося фінансування будівництва житлового будинку АДРЕСА_1, то це питання підлягає вирішенню судом під час розгляду справи про поділ вищевказаного майна, і на висновки суду про визнання недійсним договору про спільну діяльність не впливає.

Статтею 236 ЦК України встановлено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Згідно свідоцтва про шлюб НОМЕР_3, виданого 18 лютого 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Фрунзенського районного управління юстиції м. Харкова ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі з 18 лютого 2005 року по 22 липня 2011 року.

Згідно з п.п. 8,9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Позивач ОСОБА_2 не є стороною договору про спільну діяльність № 01/09 від 24 лютого 2009 року, проте наслідки вирішення даної справи стосуються її прав та обов'язків, як особи, що претендує на об'єкт нерухомого майна, який є предметом даного договору, як спільне сумісне майно подружжя.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що оскаржуваний договір укладено з порушенням норм чинного законодавства, він є недійсним з моменту його укладення, у зв'язку з чим позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

В силу ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст.216 ЦК України суд не вбачає підстав для застосування наслідків недійсності правочину та повернення сторін правочину (відповідачів по справі) у первісне становище, оскільки суду не надано доказів розміру та видів індивідуальних вкладів кожної із сторін договору в спільну діяльність.

На підставі ст.ст. 182, 203, 215, 216, 217, 236, 316,317, 328, 331, 334, 1130, 1131 ЦК України, ст.ст.132, 210 ЗК України, керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 61, 76, 77, 169, 212-215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити повністю.

Визнати недійсним з моменту його укладення Договір № 01/09 про спільну діяльність у будівництві житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, укладений 24 лютого 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: