Справа № 203/945/15-ц
Провадження № 2/0203/569/2015
КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
11 червня 2015 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Колесніченко О.В.,
при секретарі Цекместрук Є.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення, -
Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, у поданій заяві клопотав про розгляд справи у його відсутності, наполягаючи на задоволенні вимог з наведених у позовній заяві підстав, не заперечуючи проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_1 заперечень проти позову не надала, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася, причин не повідомила, свого представника до суду не направила, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно.
На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться.
Суд, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про задоволенні позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин.
Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору.
Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки.
Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1054 ЦК України.
Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1054 ЦК України.
Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), що передбачено ст.610 ЦК України.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Згідно ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
В забезпечення виконання зобов'язань кредитно-заставного договору згідно п.2.2., п.7.1-7.3, пп.17.9-17.11, ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 обумовлена передача в заставу банку, належного відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії №АЕС №0569 від 03 липня 2008 року автомобіля марки Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску, днз АЕ0569СК (а.с.24, 26).
Згідно зі ст.572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Згідно з ч.1 ст.589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
Згідно з ч.1 ст.590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч.2 ст.590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
На підставі ст.19 Закону України «Про заставу», за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.
Згідно ч.1 ст.20 Закону України «Про заставу», заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.
Відповідно до ч.2 ст.22 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", за рахунок предмета обтяження, обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором.
Розмір забезпеченої обтяженням вимоги визначається на момент її задоволення і включає: 1)відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги і зверненням стягнення на предмет обтяження; 2)сплату процентів і неустойки; 3)сплату основної суми боргу; 4)відшкодування збитків, завданих порушенням боржником забезпеченого зобов'язання або умов обтяження; 5)відшкодування витрат на утримання і збереження предмета обтяження.
Так, кредитно-заставним договором №DN61АК33559478 передбачено, що у випадку порушення заставодавцем (позичальником) зобов'язань за кредитним договором, або за договором застави, заставодавець зобов'язаний передати предмет застави заставодержателю в заклад.
Відповідно до п. 10.1.12 кредитно-заставного договору на підставах, передбачених чинним законодавством, на предмет застави може бути звернене стягнення.
За умовами п. 10.1.14 кредитно-заставного договору відповідно до предмету застави відсутні будь-які обтяження, вимоги інших осіб, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.
За п.12.2.1 вказаного договору у разі настанні події дефолту, що згідно з п.12.1 договору є в тому числі затримання сплати позичальником частини наданого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, перевищення заборгованості більш як на 10% від суми наданого кредиту, банк направляє позичальнику повідомлення про дефолт та ставить вимогу про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі, виплати винагороди, процентів за фактичний строк користування кредитом, виконанні усіх інших грошових зобов'язань.
Пунктом 12.2.2 кредитно-заставного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом приймання-передачі за адресою, що вказана у ст. 17.13 договору протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави у Державному Реєстрі згідно п.12.2.1.
Пунктом 12.2.3 кредитно-заставного договору обумовлено, що якщо предмет застави не був переданий у володіння банку у порядку та строки, визначені п.12.2.2, позичальник надає банку здійснити доставку предмета застави за адресою ,вказаною у ст.17.13 договору,у володіння банку для забезпечення його схоронності, як власними силами, так і на договірних засадах з третіми особами. Позичальник зобов'язується у такому випадку не чинити у такому випадку жодних перешкод у заволодінні банком предмету застави. При цьому, сторони не зобов'язані підписувати між собою жодних додаткових документів (у тому числі акту приймання-передачі) для підтвердження факту передачі банку предмета застави. У разі необхідності банк може надати листа, яким підтвердити факт володіння предметом застави. Підписавши цей договір, позичальник безумовно погодився на застосування прцоедури, визначеної у цій статті,і не має щодо неї жодних заперечень.
Пунктом 13.1 договору передбачено, що після настання події дефолту та спливу строку для добровільного виконання зобов'язань предмет застави може бути використаний для задоволення з його вартості всіх забезпечених ним вимог.
11 січня 2015 року позивач направив відповідачу повідомлення №30.1.0.0/2-799 від 23 грудня 2014 року про прострочену заборгованість за кредитним договором, з пропозицією у термін не пізніше 30 календарних днів, з дати отримання повідомлення, погасити прострочену заборгованість та попередженням у разі неналежного виконання зобов'язань про намір звернення стягнення на предмет застави (а.с. 14, 15-17).
Проте, як встановлено за розгляду справи судом, до теперішнього часу заборгованість не погашено, відповідачем не вжито заходів щодо добровільного погашення заборгованості згідно з Законом України «Про заставу», які б призвели до досудового врегулювання питання звернення стягнення на предмет застави.
Відповідно до ч. 6 ст.20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом, або договором застави.
За умовами п. 13 кредитно-заставного договору, звернення стягнення та реалізація предмету застави здійснюється відповідно до чинного законодавства та цього договору, у тому числі шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця.
Між тим, виконання рішення суду стосовно звернення стягнення на предмет застави шляхом надання права безпосереднього продажу конкретному покупцю - неможливо без фактичного знаходження предмету застави у володінні ПАТ КБ «ПриватБанк».
Відповідно до ст.16 ЦК України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов'язання в натурі. Примусове виконання зобов'язання в натурі, - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов'язання та полягає в зобов'язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу.
З огляду на те, що законом та умовами договору передбачено обов'язок відповідача передати предмет застави в заклад заставодержателя («ПриватБанк»), суд вважає вимогу позивача стосовно зобов'язання відповідача виконати зобов'язання в натурі - законною і обґрунтованою.
Таким чином, оцінивши зібрані у справі докази на належність допустимість достатність кожний окремо і в сукупності та логічному взаємозв'язку, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про вилучення у відповідача та передачу в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» предмету застави - автомобілю Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску, днз АЕ0569СК, що належить на праві власності ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № DN61AK33559478 від 04 липня 2008 року в сумі 1454267,30 грн., з передачею банку комплекту ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорту) - автомобілю, а також про надання позивачу права продати транспортний засіб з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також надання позивачу всіх повноважень необхідних для здійснення продажу.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена ним сума судового збору у розмірі 3654,00 грн.
Керуючись ст. ст. 209, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.
Вилучити у ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та передати в заклад публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» предмет застави а саме: автомобіль Mitsubishi модель Lancer, 2008 року випуску, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі: JMBSTCY4A8U014245, реєстраційний номер НОМЕР_2, а також комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії АЕС за № 0569 від 03 липня 2008 року.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 3654,00 грн. (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири гривні 00 коп.).
Відповідач має право подати до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська письмову заяву про перегляд цього заочного рішення протягом десяти днів, починаючи з наступного за днем отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська апеляційної скарги протягом десяти днів, починаючи з наступного за днем його проголошення, а так само відповідачем з наступного за днем постановлення ухвали про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення.

Суддя О.В. Колесніченко