Справа № 640/4252/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Якуші Н.В.

при секретарі Пічугіної А.Г.

за участі :

позивач а- ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, за участі третьої особи - ОСОБА_7, про зімну черговості одержання права на спадкування, усунення від права на спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року позивач звернувся до суду з уточненою в процесі розгляду позовною заявою до відповідачів з вимогами про визання за ним права на спадкування разом із спадкоємцями, які за загальним правилом черговості мають першочергове право на спадкування майна спадкодавця ОСОБА_8 та просив усунути від права на спадкування майна спадкодавця ОСОБА_9 її близьких родичів - ОСОБА_2 та ОСОБА_5.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_9 відкрилась спадщина на кв. АДРЕСА_1. Спадкоємцями після її смерті у порядку черговості є відповідачі, які є дядьком та рідними тітками померлої.

Вказував, що 18.02.2009 року ОСОБА_9 склала заповіт у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11, яким заповіла усе своє майно ОСОБА_7., яка є третьою особою по справі. Проте, ОСОБА_2 та ОСОБА_12 після смерті ОСОБА_9, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1, оспорили її заповіт у суді, і рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.03.2013 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Хакрівської області від 18.11.2014 року, заповіт ОСОБА_9, посвідчений 18.02.2009 року на ім'я ОСОБА_13 було визнано недійсним.

Зазначав, що за висновками посмертних судово-психіатричних експертиз, проведених під час слухання вищезазначеної справи, ОСОБА_9 на час укладання правочину була в тому стані, коли не усвідомлювала значення своїх дій. Не погоджуючись із ними, між тим вказував, що дійсно ОСОБА_9 після смерті своєї матері ОСОБА_14 (ІНФОРМАЦІЯ_2.) потребувала допомоги, як моральної, так і матеріальної, оскільки дійсно хворіла на шизофренію. Зазначав, що в перші дні після похорон її мами він та його сім'я по черзі ночували у неї, прибирали у квартирі, готували їжу, душевно спілкувались. Деякий час вона жила у його родині, навчалась у них самостійно вести господарство. Крім того, вказував, що саме він оплачував витрати на комунальні послуги, телефон, квартирну плату, оскільки її пенсії по інвалідності не вистачало на покриття всіх необхідних витрат, також купляв продукти харчування, одяг, медикаменти, допомогав в оформленні субсидій, організовував ремонт сантехніки, газової колонки, щоденно спілкувався з нею по телефону, приїзжав на свята, дарував подарунки.

Також, обґрунтовуючи свій позов, позивач стверджував, що систематично слідкував за здоров'ям ОСОБА_9, спілкувався з лікарями, відвідував її у стаціонарі, коли вона лягала у лікарню, приносив їжу, одяг, виводив її на прогулянку на території лікарні.

Крім того, зазначив, що поховав ОСОБА_9 повністю за свої кошти.

У зв'язку з вищезазначеним та стверджуючи те, що відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_12 не приймали ніякої участі у покращенні ні душевного, ні матеріального становища їх племінниці ОСОБА_15, не переймались її життям та здоров'ям, не надавали їй жодної допомоги, навіть з нею не спілкувались, просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, наводив доводи, які викладені у позові, додатково пояснюючи, що ОСОБА_9 не була в безпорадному стані в тому розумінні, що взагалі нічого не могла сама робити, проте дуже потребувала сторонньої допомоги та опіки.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності від 04.02.2015 року (а.с.84), в судовому засіданні проти позовних вимог ОСОБА_1 заперечували, просили у їх задоволенні відмовити, зазначали, що докази, які позивач надав до суду, не доводять, що позивач протягом тривалого часу опікувався, матеріально забезпечував померлу ОСОБА_9, а токаж і той факт, що ОСОБА_2 ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, яка через тяжку хворобу була у безпорадному стані. Вказували, що ОСОБА_9 отримувала пенсію, мала гроші від продажу будинку, а тому матеріальної допомоги не потребувала. Відповідач ОСОБА_2 зазначив, що бачився з ОСОБА_9 три рази на місяць, по можливості відвідував її у лікарні, допомогав продуктами харчування, тощо.

Відповідач ОСОБА_12 в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що вимоги не визнає, просила у їх задоволенні відмовити (а.с.91).

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилась, про місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с.90), її представник за довіреністю ОСОБА_4 (а.с.82) в судовому засіданні позовні вимоги позивача визнала, не заперечувала проти їх задоволення, вказувала, що ОСОБА_9 дійсно хворіла на шизофренію, проте вона не була дурна. Вказувала, до у ОСОБА_9часто була депресія у зв'язку з чим вона потребувала уваги та спілкування, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_12 їй не надавали. Також зазначила, що ОСОБА_9 як виявлось після смерті її матері не була здатна самостійно мешкати, оскільки нічого не вміла робити по дому. Тому, деякий час позивач та його родина по черзі мешкали з ОСОБА_9 у неї вдома, пізніше вона деякий час мешкала з ними, протягом чого ОСОБА_9 вчили готувати, прибирати. Також вказувала, що дійсно позивач дуже часто спілкувався з спадкодавцем по телефону, оскільки остання телефонувала йому майже кожного дня, відвідував її у лікарні, приносив їжу, одяг, спілкувався з лікарем. Зазначала, що звичайно ОСОБА_9 не була недієздатною, проте часто вела себе як дитина, потребувала опіки та допомоги. Крім того, у неї крім хвороби шизофренії були і інші захворювання, а саме желудку, печії. Підтверджувала, що позивач допомогав ОСОБА_9 грошима, сплачував по її рахунками за комунальні послуги. Також вказувала, що з позивач з родиною приїжджав до ОСОБА_9 на свята, проводив з нею час, дарував подарунки, проте спільних фотографій не має.

Третя особа ОСОБА_7 в судове засідання не з'явилась, про місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с.90), причини неявки в суд не повідомила. В попередньому судовому засіданні зазначала, що не заперечує проти задоволення вимог позивача, вважає його позов таким, що підлягає задоволенню.

Суд, вислухавши сторони по справі, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог ( ст.11 ЦПК України) встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, ОСОБА_9 з 1978 року знаходилась на обліку у ПНД №3 з діагнозом шизофренія, параноїдна форма, була інвалідом 2 групи.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.62).

Згідно нявного в матеріалах справи копії заповіту від 18.02.2009 року, ОСОБА_9 заповіла все своє мано ОСОБА_7, яка є третьою особою по справі (а.с.61).

Як вбачається з пояснень обох сторін по справі, а тому відповідно до ч. 1 статті 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 березня 2013 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2014 року, заповіт ОСОБА_9 від 18 лютого 2009 року було визнано недійсним.

Відповідно до долученого до матеріалів справи акту судово - психіатричного експерта № 722 від 29.08.2014 року судом вбачається, що експертами Київського міського центру судово - психіатричної експертизи на підставі дослідження матеріалів цивільної справи №2-3122/11(провадження №22ц-790/3047/13 та 22-ц/790/1743-14), двох медичних карток амбулаторного хворого ОСОБА_9 з СМСЧ3, КМПНД №3, медичних карток стаціонарного хворого ОСОБА_9 з ХОКПЛ №3, були зроблені висновки, що ОСОБА_9 на час складання заповіту від 18.02.2009 року страждала стійким хронічним психічним розладом у вигляді параноїчної шизофренії, безперервний перебіг і за своїм психічним станом, який був об'єктивно описаний лікарями у медичній документації, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ст.1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов"язків від физичної особи, яка померла/ спадкодавця/ до інших осіб /спадкоємців/.

Згідно з ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняттям спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержуть право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Таким чином, судом встановлено, що оскільки заповіт, залишений ОСОБА_9 в судовому порядку було визнано недійним, то право на спадкування за законом після її смерті одержали рідний дядя та тітки - ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_6, які є спадкоємцями третьої черги за приписами статті 1263 ЦПК України.

Вирішуючи по суті вимоги позивача ОСОБА_1 про зміну черговості одержання права на спадкування, а саме надання йому разом із спадкоємцями, які за загальним правилом черговості мають першочергове право на спадкування майна ОСОБА_9, суд прийшов до наступних висновків.

Черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (ч. 1 ст. 1259 ЦК), або на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 1259 ЦК).

Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Так, позивач у своєму позові та поясненях стверджував, що спілкувався з ОСОБА_9 як особисто, так і по телефону, давав їй різні поради, разом із своєю родиною відвідував її на свята, дарував подарунки. Доказами цього приводив наявні в матеріалах справи роздруківки телефонних дзвінків за період з 01.01.2009 року по 28.02.2009 року та з 01.11.2010 року 31.01.2011 року, які на думку суду є належними доказами спілкування позивача з спадкодавцем саме до часу її смерті. Посилання представника відповідача на відсутність роздруківок за всі роки та доказу того, що номер телефону - 3350356 належить саме ОСОБА_9, не приймаються судом, оскільки наявні в матеріалах справи документи ТОВ «ВОСТОК ТЕЛЕКОМ» свідчать саме про систематичність дзвінків, що є достатнім для того, щоб зробити висновки про їх спілкування. а докази, які спростовують твердження позивача, що вищезначений номер належить саме спадкодавцю, відповідачами надані не були, навпаки на питання суду, відповідач ОСОБА_2 не надав відповіді щодо відомого йому номеру телефону ОСОБА_9

Щодо стверджень позивача, що він матеріально забезпечував померлу сестру за час її життя, то в цьому випадку судом не було встановлено цих обставин, оскільки належні докази цього надані не були. Посилання позивача на наявні в матеріалах справи копії квитанцій про сплату рахунків за комунальні послуги по особистому рахунку ОСОБА_9 не доводять надання останній матеріальної допомоги, оскільки не доведено ні планика за цими квитнаціями, ні власника грошей, якими ці рахунки були сплачені.

Щодо надання іншої допомоги, а саме прибирання, готування їжі, ремонт у квартирі ОСОБА_9 тощо, про надання якої у своєму позові стверджував позивач, то суд зазначає, що жодних доказів цих обставин, останній не надав. Наявні в матеріалах справи письмові пояснення ОСОБА_6, ОСОБА_17, ОСОБА_18 не можуть бути прийняті судом як свідчення, які отримані від свідків, оскільки вищезгадані особи не були попереджені про кримінальну відповідальність, до присяги судом не приводились. Клопотань про їх виклик до залу суду позивач не заявляв.

Щодо наявності п'ятого факту, необхідного для задоволення судом позову про зміну черговості на право на спадкування, то відповідно до роз'яснень наданих в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. - безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Дійсно, судом встановлено, що померла ОСОБА_9 страждала на шизофренію, параноїдної форми, була інвалідом 2 групи. Проте, з медичної документації, яку позивач долучив до матеріалів справи, з висновків судово - психіатричних експертиз №722, №1153, судом не встановлено, що ОСОБА_9 перебувала у безпорадному стані, а вбачається, що вона лише періодично знаходилась у депресії, у період загострення хвороби самостійно зверталась до лікарів, отримувала амбулаторне або стаціонарне лікування. Крім того, з пояснень як самого позивача, так і представника відповідача ОСОБА_4, наданих ними у залі суду, суд встановив, що ОСОБА_9 в цілому поводила себе адекватно, була гарною співрозмовницею, віруючою людиною, самостійно себе обслуговувала.

У зв'язку з вищезазначеним та виходячи з наявних в матеріалах справах доказах та їх належній оцінці, суд не вбачає обґрунтованих підстав для застосування положення ч.2 статті 1259 ЦК України, оскільки позвач не довів суду існування всіх необхідних підстав для задоволення його позову в цій частині.

Щодо вимог позивача про усунення від права на спадкування майна спадкодавця ОСОБА_9 її дядю ОСОБА_2 та тітку ОСОБА_12, то суд також не знаходить підстав для їх задоволення з огляду на наступне.

Як зазначено у статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері і т.д.

Згідно абз.2 ч.3 ст.1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

При розв'язанні спору суд керується керівними роз'ясненнями, що викладені у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, згідно яких правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього, та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_9 хворіла на шизофренію, потребувала сторонньої допомоги. Також зазначала, що при її житті ОСОБА_2 та ОСОБА_12 дуже рідко відвідували племінніцю, не приймали активної участі у її житті, рідко відвідували її у лікарнях, не допомогали матеріально, навіть рідко спілкувались.

Проте, під час розгляду справи не було достеменно встановлено того, що як ОСОБА_9 так і інші особи від її імені зверталися до ОСОБА_2, ОСОБА_5 з вимогами про надання їй допомоги у звязку із хворобою, в тому числі і грошевою, але вони відмовили в цьому.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» виходячи зі змісту зазначеної норми, суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

При розгляді справ цієї категорії суди нерідко постановляють рішення про усунення від спадкування спадкоємця, коли у справі немає жодного доказу про умисне ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцю, крім того факту, що сторони не спілкувалися протягом тривалого часу, ігноруючи при цьому статті 10, 60 ЦПК, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування; Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК.

Виходячу з аналізу вищезазначених норм закону, суд вважає,що позивачем у судовому засіданні не було доведено ані факту ухилення відповідачів від надання допомоги ОСОБА_9, оскільки останні вказували, а позивач це не спростовував, що відповідачі періодично - тричі на місяць спілкувались з нею, передавали продукти харчування (овочі, тощо), відвідували у лікарні, так і не було доведено факту постійного знаходження ОСОБА_9 у безпорадному стані, а саме того, що ОСОБА_9 не могла самостійно забезпечити умови свого життя, постійно потребула стороннього догляду, допомоги та піклування. Крім того, судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_12 є особами похилого віку, а саме 1944 та 1951 р.н. відповідно, а тому в силу своїх можливостей надавали допомогу своїй племінніці ОСОБА_9

Посилання позивача на те, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_12 не брали участі в оплаті проведення похорон не є достатньою підставою для задоволення в позові про усунення від права на спадкування.

Надані позивачем докази лише свідчать про те, що всі затрати на похoвання взяла на себе сім'я позивача, але цей факт не може бути розцінено саме як ухилення від надання допомоги; факт знаходження ОСОБА_9 у безпорадному стані також не знайшов свого підтвердження.

Суд також приходить до висновку про те, що надані позивачаем докази оплати похорону(а.с.17) можуть бути підставою для відшкодування витрат на поховання спадкодавця, але такі позовні вимоги позивачем до відповідачів не були заявлені.

Враховуючи вищезазначене та аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, досліджуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині усунення відповідачів від права на спадкування також не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,10,11,58-60, 209,212,214-215,218, 256 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, за участі третьої особи - ОСОБА_7, про зімну черговості одержання права на спадкування, усунення від права на спадкування - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 02 червня 2015 року

Суддя Н.В. Якуша