АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

17 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

при секретарі: Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку № 8

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2014 року у цивільній справі за позовом Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку № 8 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року позивач - Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку № 8 (далі - ОСББ № 8) посилаючись на те, відповідач сплачує кошти за отримані житлово-комунальні послуги не в повному обсязі, що призвело до утворення заборгованості, звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з ОСОБА_1 у рахунок сплати заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг 4 705,58 грн., а також 3 456,89 грн. інфляційних витрат, та 845,45 грн. у рахунок сплати 3% річних.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2014 року позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСББ № 8 2 427,12 грн. у рахунок сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги. В іншій частині в задоволені позову відмовлено.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою позивач вказував на те, що судом першої інстанції не враховано положення ст. 22 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», відповідно до якого позивач правомірно здійснював нарахування за фактично спожиті послуги відповідачу на дві особи, виходячи з того, що останній поселив у свою квартиру ще одну особу. На думку позивача, при наявності загальнобудинкових засобів обліку теплової енергії та води, розподіл витрат на них здійснюється пропорційно кількості фактично проживаючих осіб. Вказував, що суд неправомірно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення інфляційної складової заборгованості.

Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду просив його скасувати в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким зменшено розмір заборгованості за житлово-комунальні послуги, що підлягає стягненню, до 1 822,47 грн., в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_1 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив відхилити.

Позивач про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання свого представника не направив, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника ОСББ № 8.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин в сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Судом встановлено та вбачаться з матеріалів справи, що ОСББ № 8 є балансоутримувачем і здійснює утримання та обслуговування будинку, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 20.

ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в квартирі № 132 у вищевказаному будинку та є споживачем житлово-комунальних послуг за вказаною адресою.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Судом встановлено, що позивачем надавалися житлово-комунальні послуги відповідачу, а останній із січня 2004 року частково сплачував кошти за отримані житлово-комунальні послуги, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість.

Заперечуючи проти позову відповідачем всупереч вимог, передбачених ст. 10, 59, 60 ЦПК України, не надано будь-яких доказів на спростування суми заборгованості та не доведено відсутності його вини у порушенні зобов'язання щодо сплати коштів за надані житлово-комунальні послуги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності, з огляду на наступне.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача до винесення судом рішення заявив клопотання про застосування строку позовної давності.

Разом з цим, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Як вбачається з розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 вчиняв дії, щодо переривання перебігу позовної давності в межах строку давності. Відповідач визнавав наявність боргу та періодично сплачував кошти за житлово-комунальні послуги в більшому розмірі ніж місячний платіж.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно не взято до уваги акти, що у квартирі хоча і не була зареєстрована, однак періодично мешкала інша особа, яка за адресою відповідача отримувала житлово-комунальні послуги, у зв'язку з чим у відповідача виник обов'язок щодо оплати цих послуг.

Такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, не узгоджуються із вимогами діючого законодавства, і правильність висновків не спростовують.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження розміру існуючої заборгованості позивачем надано три розрахунки (а.с. 11-13, 47-49, 58-61), з яких до двох розрахунків включено нарахування на двох осіб без зазначення складових житлово-комунальних послуг, за які здійснювалися нарахування.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що судом при вирішенні питання про розмір заборгованості правомірно взято до уваги Довідку, що знаходиться в матеріалах справи на аркушах 58-61 до якої включено складові наданих комунальних послуг та зазначено кількість осіб на які нараховувались такі послуги.

Суд, взявши до уваги кількість зареєстрованих осіб, складові наданих житлово-комунальних послуг, розмір нарахувань та розмір сплачених платежів, з урахуванням безпідставно здійснених додаткових нарахувань ще на одну особу, дійшов висновку, що розмір заборгованості за надані житлово-комунальні послуги становить 2 427,12 грн.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки до такого висновку суд дійшов з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновками суду щодо відсутності правових підстав для застосування положень, передбачених ст. 625 ЦК України.

У своєму Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві Верховний суд України роз'яснив, що судам слід враховувати, що правовідносини щодо надання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобов'язаннями, у яких, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Передбачена п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875- IV норма щодо відповідальності боржника у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування наслідків ч. 2 ст. 625 ЦК України (постанови ВСУ від 20 червня 2012 р. у справі № 6-68цс12, від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13).

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в пункті 3 частини першої статті 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року № 6-59цс13.

Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В зв'язку з тим, що позивачем надано розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних на дві особи, судом апеляційної інстанції, відповідно до положень ст. 10 ЦПК України, сторонам, для повного та всебічного з'ясування обставин справи щодо встановлення розміру інфляційних втрат та 3 % річних, виходячи з розрахунку на одну зареєстровану особу, роз'яснено право щодо надання відповідних доказів, а саме розрахунку або звернутися до суду з клопотанням про призначення економічної (бухгалтерської) експертизи.

Сторони своїм правом надання доказів скористалися на власний розсуд. Представником позивача заявлено, що не має можливості надати розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних із розрахунку на одну зареєстровану особу, оскільки за повідомленням бухгалтера ОСББ № 8 такий розрахунок остання зробити не може. З клопотанням про призначення експертизи до суду не зверталася.

Також не заявляв клопотання про призначення експертизи і відповідач.

Колегія суддів взявши до уваги наданий позивачем розрахунок, що знаходиться в матеріалах справи на аркушах 58-61, здійснивши перерахунок суми інфляційних втрат та 3 % річних на одну зареєстровану особу, дійшла висновку, що сума інфляційних втрат за заявлений період становить 2 525, 31 грн. і відповідно 3 % річних становить 586,24 грн.

До визначення такого розміру колегія суддів дійшла з урахуванням суми боргу за кожний окремий місяць, індексу інфляції за відповідний період, кількості днів прострочення платежу.

Враховуючи те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягненні інфляційних втрат і трьох відсотків річних від суми заборгованості не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору в цій частині, в силу ст. 309 ЦПК України є підстави для скасування судового рішення в цій частині та ухвалення нового про стягнення з ОСОБА_1 суми інфляційних втрат у розмірі 2 525, 31 грн. та трьох відсотків річних від суми заборгованості у розмірі 586,24 грн.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку № 8 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягненні інфляційних втрат і трьох відсотків річних від суми заборгованості - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку № 8 в цій частині задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку № 8 інфляційні втрати у розмірі 2 525 грн. 31 коп. та три відсотки річних у розмірі 586 грн. 24 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 754/16318/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11167/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Клочко І.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.