Справа № 161/364/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С.С.
Провадження № 22-ц/773/704/15 Категорія: 27 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

при секретарі - Губарик К.А.,

з участю: позивачки - ОСОБА_1,

представника відповідача - Пухти Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Приватінвест», публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсними кредитного договору, договору купівлі-продажу, повернення сплачених коштів у подвійному розмірі та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою позивачки на рішення Луцького міськрайонного суду від 20 березня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 20.03.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції свої висновки обґрунтовував тим, що банк свої зобов'язання згідно договору про надання споживчого кредиту виконав у повному обсязі, перерахував кошти за згодою позивача на рахунок продавця, а позивачу ОСОБА_1 була надана в письмовій формі та в повному обсязі інформація про умови кредитного договору, нею власноручно підписано договір, отримано придбаний товар в кредит, у зв'язку з чим прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання недійсними договору купівлі-продажу та кредитного договору і як наслідок відсутність підстав для повернення в подвійному розмірі сплаченої суми за погашення кредиту та відшкодування моральної шкоди.

Висновки суду відповідають встановленим в справі обставинам та нормам матеріального права.

Відповідно до ст. 11 ЦК України договір є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків.

Ст. 626 ЦК України встановлює, що договір це домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну та припинення цивільних прав та обов'язків, договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Стаття 629 ЦК України встановлює обов'язковість договору для виконання сторонами.

Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права та виконувати свої обов'язки. Одним з видів договорів є договір купівлі-продажу, який включає до себе зобов'язання однієї сторони (продавця) передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає, або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

У своїх позовних вимогах позивач вказувала на те, що при укладенні кредитного договору, ТзОВ "Приватінвест" та ПАТ "ОТП Банк" застосували обман при вчиненні правочину, замовчували реальні умови продажу товару в кредит (зокрема щодо вартості кредитних коштів), що не відповідає умовам розрекламованих магазином "Браун-Компутернс" та ПАТ "ОТП Банк".

Судом першої інстанції встановлено, що 16.07.2014 року позивач ОСОБА_1 уклала договір про надання споживчого кредиту № з ПАТ "ОТП Банк", відповідно до умов якого вона отримала у строкове платне користування грошові кошти та зобов'язувалась використати їх відповідно до умов договору і повернути у визначений строк, а також сплатити відсотки та інші платежі за користування коштами.

Даний кредитний договір позивачем було укладено для купівлі в кредит телефону "Самсунг" вартістю 898 грн. 80 коп., флеш карти вартістю 63.60 грн. та наклеювання захисного скла вартістю 49 грн. 50 коп. При цьому, нею було сплачено за придбаний товар готівкою кошти в сумі 130 грн., решта суми в розмірі 881 грн. 90 коп. становили кредитні кошти (а.с.9).

Крім цього, кредит надавався на придбання послуг за страхування в розмірі 132 грн. 29 коп. згідно договору страхування (а.с. 6, 7) та вартість послуг з смс - інформування в розмірі 75 грн. Таким чином, загальна сума кредиту становить 1089 грн. 19 коп., про що вказувалось в пункті 1.1 кредитного договору і графіку платежів (а.с. 8), що є додатком до договору.

Сама позивачка в суді апеляційної інстанції визнала, що працівник названого банку, який оформляв кредит, оголосила, що загальна сума платежів по договору буде становити 1279,84 грн., як про це зазначалось в графіку платежів. Вона розуміла, що ця сума значно перевищує суму кредиту, однак думала, що так треба.

Згідно п. 1.2.2 договору з метою контролю за цільовим використанням кредиту, банк перераховує визначені п. 1.1 цього договору суму кредиту на користь продавців в рахунок оплати товару та послуг. Відповідно до п. 1.2.3 банк перераховує кошти продавцю протягом 3 робочих днів з дати отримання банком оригіналу примірника договору.

Відповідно до п. 1.3.1 датою надання кредиту позивальнику є 16 липня 2014 року. Позичальник зобов'язаний повністю повернути банку суму отриманого кредиту та виконати всі інші зобов'язання встановлені договором не пізніше 16 травня 2015 року, відповідно до п. 1.4.1 договору.

У відповідності до п. 4.6 та 4.9 договору про надання споживчого кредиту № від 16.07.2014 року, який власноручно підписала позивач, підписанням цього договору позичальник засвідчує, що йому надана вичерпна інформація про послуги, що йому надаються та повністю роз'яснені всі питання, що має позичальник по цьому договору. Підписанням цього договору позичальник гарантує та підтверджує, що банк надав позичальнику в письмовій формі та в повному об'ємі інформацію, передбачену п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні юкупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилами ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч. 2 ст. 229 ЦК України істотне значення мають такі обставини: природа правочину, права і обов'язки сторін, такі властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Згідно з п. п. 19. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів дійсними" відповідно ст.ст. 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваний. Правочин визнається вчиненим під вливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які вливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

ПАТ «ОТП Банк» виконав вимоги чинного законодавства щодо інформування позичальника про умови кредитування, а позивачем у відповідності до ст. 60 ЦПК України не надано жодних доказів, які б свідчили про факт введення банком її в оману при укладенні оспорюваного договору про надання споживчого кредиту.

Виходячи із встановлених судом обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачами були дотримані усі вимоги при укладенні оспорюваних договорів, а позивачу була надана вичерпна інформація про послуги, які їй надаються, про що свідчить підписаний нею власноручно кредитний договір, а тому колегія суддів вважає, що місцевий суд прийшов до правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання недійсними кредитного договору та договору купівлі-продажу від 16.07.2014 року. Відсутність підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про повернення в подвійному розмірі сплаченої суми за погашення кредиту та відшкодування моральної шкоди.

Доводи ОСОБА_1 про невідповідність вказаної в рекламі кредитних послуг банку процентної ставки в розмірі 0,01 % дійсній вартості кредитних коштів є безпідставними, оскільки вказаний розмір відсотків за користування кредитними коштами відповідає встановленій у згаданому договорі відсотковій ставці. Встановлена цим договором комісія в розмірі 1.75 % на місяць, яка за весь час користування кредитними коштами склала 190,60 грн., є окремою платою, а не відсотковою ставкою.

Твердження позивачки про те, що банк не зарахував в погашення кредиту сплачені нею 130 грн. є неспроможними, оскільки ця сума являє собою перший внесок за куплений в кредит товар і вона зарахована як часткова оплата товару, який коштував 1011,90 грн., а на решту цієї суми в розмірі 881,90 грн. (1011,90 грн. - 130 грн.) позивачці наданий кредит.

Та обставина, що, як зазначає позивачка, вона не отримувала смс-повідомлень від банку не свідчить про її обман при укладенні оспорюваних правочинів, а може вказувати лише на невиконання надавачем цієї послуги своїх зобов'язань за договором.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 20 березня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: