АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач: Кравець В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючої - Кравець В.А.,

Суддів - Семенюк Т.А., Ратнікової В.М.

при секретарі - Попандопало Ю.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» за участю третьої особи: Державної інспекції з питань праці, Київської місцевої професійної спілки «Захист праці» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки заробітної плати

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2014 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом до відповідача, в якому , уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з ПАТ»УкрСиббанк» не виплачену компенсацію за не використану відпустку, з урахуванням індексу інфляції у сумі 62 887 грн. 79 коп., а також середній заробіток весь період затримки розрахунку при звільненні у сумі 936 884 грн. 05 коп.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 01 листопада 2013 року його було звільнено з роботи на підставі п.1 ст. 36 Кодексу законів України про працю за згодою сторін та надано довідку про нараховану заробітну плату. Вказав, що у 2013 році відповідачем додатково до окладу йому було виплачено 16 548 грн. винагороди за підсумками роботи за 2012 рік, а також виплачено суму у 301 204 грн. 95 коп. у якості другої частини винагороди за підсумками роботи за 2012 рік і суму у розмірі 301 204 грн. 95 коп. винагороди за підсумками роботи за 2013 рік. Вважає, що відповідні суми мають бути враховані при розрахунку його середньоденного заробітку за останні 12 місяців і у підсумку має становити 1 957 грн. 77 коп., в той час, як при звільненні позивача відповідачем середньоденний заробіток розраховано в розмірі 935 грн. 97коп.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року - в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що суд не дав належної оцінки показам свідків, які допомагають зрозуміти дійсну природу та причину виплати ОСОБА_1 суми в розмірі 602 409грн. 90 коп. (в жовтні - листопаді 2013р.), ні Закон України «Про оплату праці», ні Кодекс законів про працю України, ні інші нормативно - правові акти - не передбачають право роботодавця здійснювати разові преміальні виплати частинами. Також зазначає, що внаслідок неявки свідків суд не вирішив питання про їх відповідальність, безпідставно не прийняв до уваги аудиторські висновки, не розглянув питання про постановлення окремої ухвали.

Представники апелянта в судове засідання не з'явився, про день і час розгляду справи повідомлений належним чином.

Представники Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Висновок суду відповідає обставинам справи та грунтується на вимогах закону.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що за наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене у частині першій відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, а в разі вирішення спору частково, розмір відшкодування визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.

І в поданій позовні заяві, і в апеляційній скарзі позивач зазначає, що відповідач незаконно розрахував середньоденний заробіток працівника за останні 12 місяців, не включивши в нього зазначені суми (301 204 грн. 95 коп. та 301 204 грн. 95 коп. відповідно), що при обрахунку визначало середньоденний заробіток позивача за останні 12 місяців, який складає 1 957 грн. 77 коп., а не 935 грн. 97 коп.

Позивач вважає, що сума сплаченої йому компенсації за невикористану відпустку мала становити 54 566 грн. 96 коп., а тому виплаті підлягає компенсація у сумі 53 635 грн. 45 коп., що з урахуванням індексу інфляції складає 64 201 грн.. 63 коп., оскільки середньоденний заробіток за останні 2 місяці роботи складає 2 639 грн. 11 коп., а сума заробітку за весь час затримки (355 днів) без урахування індексу інфляції складає 936 884 грн. 05 коп., що є підставою для стягнення 64 201 грн. 63 коп. та 936 884 грн. 05 коп. з відповідача.

Судом встановлено, що 01.11.2013 позивача було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

08.10.2013 між позивачем та відповідачем було укладено Угоду про припинення трудових відносин , відповідно до якої (п. 1) сторони визнали, що позивач (працівник) письмово повідомив відповідача (роботодавця) про намір щодо свого звільнення за згодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, а роботодавець погоджується із звільненням працівника за згодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. Сторони встановили, що останнім робочим днем та днем звільнення працівника є 01.11.2013 (п. 2).

Після звільнення всі трудові відносини роботодавця з працівником припиняють свою чинність, та вважається, що всі зобов'язання роботодавця, які будь-яким чином мали місце або могли будь-яким чином мати місце, перед працівником виконані (п. 3). Сторони встановили, що роботодавець на день звільнення працівника здійснює нарахування працівнику всіх гарантованих чинним законодавством про працю України виплат, в тому числі включаючи компенсації за невикористану щорічну відпустку та невикористані дні додаткового відпочинку (п. 4).

Окрім того, згідно із домовленістю сторін, відповідно до п. 3.1.3.1. додатку № З до колективного договору (додається) працівнику буде нараховано та виплачено разову виплату, яка буде здійснена двома платежами, а саме, у сумі 301 204 грн. 95 коп. в строк не пізніше ніж 08.10.2013, а також 301 204 грн. 95 коп. не пізніше ніж 01.11.2013 (п. 5). Після дня звільнення усі трудові відносини роботодавця з працівником припиняють свою чинність за умов дотримання строків розрахунків передбачених у п. 5.1., п. 5.2. цієї угоди (п. 7). У п. 10 угоди зазначається, що працівник підтверджує, що у нього відсутні будь-які претензії та вимоги до роботодавця.

Угода є дійсною, ніким не оскаржувалась, підписана сторонами.

Відповідно до ст.. 83 Кодексу законів про працю (надалі також - кзпп) у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідачем було розраховано середньоденний заробіток позивача на рівні 935 грн. 97 коп., при звільненні позивач отримав компенсацію за 55 днів відпустки в розмірі 51 478 грн. 35 коп.(а.с.40)

Пізніше відповідачем було здійснено перерахунок розміру середньоденної зарплати та включено до неї суму винагороди за 2012 рік в розмірі 16 548 грн. 00 коп., та 12.11.2013 доплачено частину компенсації за невикористану відпустку в розмірі 2 563 грн. 55 коп. та 7 378 грн. 39 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до витягу з наказу від 08.10.2013 № 402-ВК «про кадрові питання». Розділ 2 «про разову виплату» позивачу наказано здійснити разову виплату у розмірі 301 204 грн. 95 коп. у жовтні 2013 року згідно з п. 3.1.3.1. додатку № З до колективного договору АТ «УкрСиббанк», підстава - Угода про припинення трудових відносин від 08.10.2013.

Відповідно до витягу з наказу від 01.11.2013 № 436-ВК «про кадрові питання», розділ 4 «про разову виплату» позивачу наказано здійснити разову виплату у розмірі 301 204 грн. 95 коп. у листопаді 2013 року згідно з п. 3.1.3.1. додатку № З до колективного договору АТ «УкрСиббанк», підстава - Угода про припинення трудових відносин від 08.10.2013.

Кабінетом Міністрів України відповідно до Постанови від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати , який застосовується в тому числі, у випадку виплати працівникам компенсації за невикористані відпустки.

Зокрема, як вбачається з розділу III п. З Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.

В той же час, згідно з розділом III п. 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсне, вихідна допомога тощо).

Таким чином, діюче законодавство України передбачає, що одноразові виплати, перелік яких не є вичерпним, не включається до розрахунку середньоденної заробітної плати, а тому вірним є висновок суду, про недоведеність позивачем, що сума в розмірі 301 204 грн. 95 коп. є саме другою частиною винагороди за підсумками роботи за 2012 рік, а сума у розмірі 301 204 грн. 95 коп. має кваліфікуватися як винагорода за підсумками роботи за 2013 рік.

Що стосується висновку спеціаліста, то суд вірно визначився з відповідністю його ст.. 57 ЦПК України та відхилив такий висновок як доказ , оскільки зміст його підміняє рішення із констатацією про порушення права позивача, окрім того, наявність порушення такого права встановлюється виключно судом при розгляді справи з урахуванням доводів і заперечень сторін та на підставі оцінки доказів.

Стосовно доводів скарги, що суд не вирішив питання про відповідальність свідків, не розглянув питання про постановлення окремої ухвали, то на думку колегії, такі доводи є безпідставні , оскільки при вирішенні зазначених питань суд чітко керувався нормами цивільно - процесуального закону, що підтверджується журналом судових засідань ( а.с.54 т.1), щодо постановлення окремої ухвали, то відповідно до ст. 211 ЦПК України під час розгляду справи судом не встановлювалося порушення закону, що сприяли вчиненню порушення.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Судді