Справа 206/3447/14-ц
Провадження 2/206/10/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" травня 2015 р. Самарський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

при секретарі Кудрявцев Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Самарська районна у м.Дніпропетровську рада, Дніпропетровська міська рада, про зобов'язання знести самочинно збудовані споруди,

встановив:

28 травня 2014 року ОСОБА_1 звернувся с позовом до ОСОБА_2 про зобов'язання знести самовільно побудовану лазню та двоповерховий будинок.

Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що він та відповідачка є землекористувачі ділянок, які межують між собою. Рішенням Ігренської міської ради Дніпропетровської області від 29.03.1977р. зі змінами внесеними рішеннями Самарської районної в м. Дніпропетровську ради від 17.03.1995р. № 193 йому в користування для будівництва житлового будинку була виділена земельна ділянка площею 600кв.м по АДРЕСА_1, назва змінена на провулок Джамбульський. Відповідачка самовільно захопила в користування частину земельної ділянки, яка була відведена йому в користування і на цій частині побудувала лазню. Також вона самовільно побудувала двоповерховий будинок, який загороджує йому вид з вікон.

На підставі викладеного просить суд зобов'язати ОСОБА_2 знести самовільно побудовану лазню та двоповерховий будинок, розташовані АДРЕСА_2 (а.с.2-3).

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, обґрунтувавши їх з тих же підстав, що викладені в позовній заяві, просили суд задовольнити позов. В судове засідання 14.05.2015 року не з'явилися, повідомлені належним чином, що підтверджується заявою на ознайомлення зі справою від 13.05.2015р. (а.с.189), про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надавали.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечували проти задоволення даного позову та надали до суду письмові заперечення відповідача, в яких пояснила, що дійсно вона та позивач є користувачами суміжних земельних ділянок. Їй на праві власності належить домоволодіння АДРЕСА_2: 1/6 частина на підставі договору міни від 06.03.1987р., 1/3 частина на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.1987р., 1/6 частина на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.11.2008р. Позивач ОСОБА_1 є власником домоволодіння АДРЕСА_1. Він до 2008 року був співвласником домоволодіння № 5 і йому належала 1/3 частина. Тому він користувався на власний розсуд земельною ділянкою № 5, зокрема, приєднав до земельної ділянки № 5А частину ділянки АДРЕСА_2. У 2008р. рішенням суду його право власності припинено та за нею визнано право власності на його 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_2. Але частину земельної ділянки № 5 він звільняти відмовився. Рішенням виконкому Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 22.08.1985р. № 386 "Про зміну порядку землекористування земельними ділянками АДРЕСА_2" площа земельної ділянки № 5 була встановлено в розмірі 600кв.м, а земельна ділянка № 5А- 490кв.м. Схемами цього рішення встановлені межі та конфігурація земельних ділянок. ОСОБА_1 перешкоджає їй встановити паркан між земельними ділянками. Крім того в технічному паспорті на житловий будинок № 5А станом на 02.08.2006р., в плані земельної ділянки зазначено, що загальна площа земельної ділянки складає 530кв.м при нормі 490кв.м, а самовільний захват 40кв.м. Згідно плану земельної ділянки на її домоволодіння № 5 поряд з межею ОСОБА_1 знаходиться сарай під літ. Б та погріб під літ. В. На місці вбиральні Г нею був побудований душ розміром приблизно 2 на 4м на відстані 3м від межі з земельною ділянкою ОСОБА_1, встановленої рішенням виконкому від 22.08.1985р. № 386, що не є порушенням будівельних норм та правил. Незакінчений будівництвом Д-1 на її земельній ділянці не порушує права позивача, знаходиться від його житлового будинку на відстані понад 20м. Вона не порушує правил добросусідства встановлені ст. 103 Земельного кодексу України, а навпаки саме позивач порушує, який безпідставно користується її частиною земельної ділянки. На підставі викладеного, просить суд відмовити у позовних вимогах ОСОБА_1 (а.с.22-23).

Представник третьої особи Самарської районної в м. Дніпропетровську ради Кусаєв К.Е. в судовому засіданні залишив питання щодо позовних вимог на розсуд суду.

Представник третьої особи Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з'явилися, повідомлені належними чином, причини неявки суду невідомі, раніше надавали заяву про відкладення судового засідання у зв'язку із зайнятістю представника в іншому судовому засіданні (а.с.69).

Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з наступних підстав, що встановлені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Ігренської міської ради депутатів №72 від 29.03.1977р. зі змінами внесеними рішеннями Самарської районної ради народних депутатів від 17.03.1995р. № 193 наділено ОСОБА_1 земельну ділянку площею 600кв.м по АДРЕСА_2, за рахунок відчуження від земельної ділянки , що знаходиться в користуванні ОСОБА_6 (а.с.6-7).

Відповідно до технічного паспорту станом на 02.08.2006р. садибний житловий будинок АДРЕСА_1 має загальну площу 135,1кв.м, житлову 72,9кв.м. В плані земельної ділянки зазначено, що загальна площа земельної ділянки складає 530кв.м при нормі 490кв.м, а самовільний захват 40кв.м. (а.с.8-9).

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12896242 від 14.12.2006р. Комунального підприємства "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" ОСОБА_1 є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 07.12.2006р. виданий виконавчим комітетом Самарської районної у м. Дніпропетровську ради (а.с.10).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 5 листопада 2008р. припинено право власності ОСОБА_1 на 1/3 частину будинку АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/3 частини будинку АДРЕСА_2 у розмірі 7247,00грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою - відмовлено (а.с.26-27).

Рішенням виконкому Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 22.08.1985р. № 386 "Про зміну порядку землекористування земельними ділянками АДРЕСА_2" площа земельної ділянки № 5 була встановлена в розмірі 600кв.м, а земельна ділянка № 5А- 490кв.м., яка виділена ОСОБА_1 Зобов'язано ОСОБА_1 побудувати вихід з дому 5а у сторону виходу з земельної ділянки або у сторону земельної ділянки АДРЕСА_5 (а.с.28-30).

Рішенням виконкому Самарської районної ради народних депутатів від 13.05.1988р. № 234/1 подовжено ОСОБА_1 договір о наданні у безстрокове користування земельної ділянки по АДРЕСА_1, для будівництва індивідуального житлового будинку на право приватної власності (а.с.31).

10.01.1995р. за вх. № 329, № 4-р ОСОБА_1 звертався до виконкому Самарської районної ради народних депутатів з проханням прийняти міри по припиненню самовільного будівництва житлового будинку по АДРЕСА_2 зі сторони ОСОБА_2 (а.с.32).

Рішенням виконкому Самарської районної ради народних депутатів від 26.05.1995р. № 418 заборонено ОСОБА_2, яка мешкає по АДРЕСА_2 самовільне будівництво житлового будинку (а.с.36).

ОСОБА_2 на праві власності належить домоволодіння АДРЕСА_2: 1/6 частина на підставі договору міни від 06.03.1987р., 1/3 частина на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.1987р., 1/6 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 15.09.1984р., 1/3 частина на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.11.2008р., що підтверджується дублікатом договору міни, дублікатом договору купівлі-продажу, дублікатом свідоцтва про право на спадщину за законом та витягами про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 10.10.2006р. (а.с.39-44).

З відповіді Комунального підприємства "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" від 11.07.2008р. № 8827 вбачається, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи по АДРЕСА_1, при первинній інвентаризації 02.08.2007р., спеціалістом КП "ДМБТІ" була зафіксована самовільна переуступка земельної ділянки 30кв.м між домоволодінням АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. Цей факт був зафіксований у технічному паспорті в графі "самовільний захват землі" (при нормі 490кв.м, згідно рішення виконкому Самарської районної ради за № 386 від 22.08.85р.). Зміна розміру земельних ділянок потребує документального оформлення в законному порядку. Був здійснений виїзд на земельні ділянки, але визначитися зі спірною межею не можливо, так як огорожа між ділянками 5а та 5 відсутня. Розмір земельних ділянок не відповідають рішенню № 386 від 22.08.1985р. (а.с.47).

Відповідно до технічного паспорту станом на 06.05.1994р. садибний житловий будинок АДРЕСА_2 має загальну площу 35,5кв.м, житлову 18,2кв.м, дані про самовільне будівництво Д-1 незакінчений житловий будинок, в плані земельної ділянки зазначено, що загальна площа земельної ділянки складає 600кв.м при нормі 600кв.м, лишки 25кв.м, самовільний захват 0кв.м. (а.с.93-95).

Рішенням Ігренської міської ради депутатів трудящих № 108 прийнято в фонд міської ради земельну ділянку в розмірі 600кв.м по АДРЕСА_2 (а.с.96).

З плану земельної ділянки в АДРЕСА_1 площа становить 420кв.м (а.с.97).

Відповідно до довідки про землекористування Управління головного архітектора м. Дніпропетровська, у користуванні ОСОБА_1 на підставі рішення Ігренської міської ради депутатів трудящих від 29.03.1977р. № 94 надана земельна ділянка по АДРЕСА_1 у розмірі 420кв.м (а.с.102).

07.04.1977р. ОСОБА_1 надано в безстрокове користування земельну ділянку АДРЕСА_1 для будування індивідуального житлового будинку на право приватної власності житловою площею н 434кв.м, що підтверджується договором, посвідченим Шостою дніпропетровською нотаріальною конторою Ігренської міської ради, реєстровий № 2-3781 (а.с.103-106).

Рішенням Ігренської міської ради депутатів трудящих № 94 від 29 березня 1977 року ОСОБА_1 відведено під будівництво земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 420кв.м (а.с.109).

20.02.2015р. Державним архівом Дніпропетровської області надано архівний витяг з рішення Дніпропетровської міської Ради депутатів трудящих від 20 липня 1977р. № 434 вирішено перейменувати вулицю на ж/м Ігрень провулок Калініна на провулок Джамбульський (а.с.152).

Відповідно до технічного паспорту станом на 26.02.2015р. садибний житловий будинок АДРЕСА_2 має загальну площу 35,9кв.м, житлову 35,9кв.м, допоміжну 18,2кв.м, літніх приміщень 17,7кв.м, дані про самовільне будівництво Д незакінчений житловий будинок, З - лазня, в плані земельної ділянки зазначено, що загальна площа земельної ділянки складає 580кв.м (а.с.159-167).

З акту від 26.02.2015р. інженера з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_7 вбачається, що при обстеженні домоволодіння по АДРЕСА_2 встановлено, що земельна ділянка № 5 і № 5а не має огорожі та є відкритою. У зв'язку з чим розміри земельної ділянки домоволодіння № 5 взяті по інвентаризації на 1994р. На теперішній час площа земельної ділянки № 5 складає 580кв.м (а.с.165).

27.04.2015 року Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз було складено висновок судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №1421/1422-15, відповідно до якого незакінчена будівля літ. Д та лазня літ. З розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_2 станом на 26.05.2015р. є самовільними будівлями. Встановити чи порушують самовільні споруди, які знаходяться по АДРЕСА_2 своїм розташуванням, законодавство України та якщо порушують, то як саме, - неможливо, оскільки не була надана технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж в натурі (на місцевості) по АДРЕСА_2. Неможливо встановити, чи порушена межа між домоволодіннями (а.с.177-184).

Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні доказами, суд доходить до наступного.

У відповідності до ст. 103 Земельного кодексу України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Ч. 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У відповідності до п. «д» ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі.

У відповідності до ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа відповідної інспекції державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта та компенсацію витрат, пов'язаних з таким знесенням. За рішенням суду самочинно збудований об'єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов'язаних із знесенням об'єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво. Замовником робіт із знесення зазначеного об'єкта є інспекція державного архітектурно-будівельного контролю, за позовом якої прийнято відповідне рішення суду.

Відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Проводячи аналіз зазначених правових норм, суд доходить до висновку, що знесення самочинно збудованого нерухомого майна саме судовим порядком допускається тільки у тому разі, якщо зазначене майно збудовано з істотним порушення будівельних норм і правил, з істотним відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, у разі неможливості провести відповідну перебудову цього майна або відмови особи від проведення цієї перебудови.

В силу ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Змістом ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Положенням ч. 2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суду не було надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 59, 60 ЦПК України тієї обставини, що самочинне будівництво, по АДРЕСА_2 взагалі здійснено з істотним порушенням будівельних норм і правил та завдає незручностей землекористувачу суміжної земельної ділянки.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Суд не бере до уваги твердження позивача та його представника про самовільний захват відповідачем суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1, оскільки вони не знайшли свого підтвердження та спростовуються доказами справи.

Крім того, відповідно до п.п. 5, 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року, право на звернення до суду, згідно до вимог статті 376 ЦК, з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. Відповідно до положень статті 38 Закону № 3038-VI право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 Земельного кодексу України.

З наведеного вбачається, що право на звернення до суду з позовом про знесення самочинного будівництва на підставі статті 376 ЦК України позивач не мав, таке право належить зокрема відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю.

В пункті 22, 23 цієї ж Постанови зазначено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з'ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Позивачем крім іншого не доведено підстави для крайньої міри шляхом знесення спірних побудов.

Розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 4-8, 10, 11, 18, 57-66, 88, 130, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м.Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков