АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 645/7313/14-ц
Провадження № 22-ц-/790/8230/15 Головуючий І інстанції:Федорова О.В.
Категорія: договірні Доповідач: Івах А.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Івах А.П.,

суддів - Шевченко Н.Ф., Кокоші В.В.,

при секретарі - Каплоух Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Реал Банк» на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Реал Банк» до ОСОБА_1 про застосування наслідків нікчемності правочину,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року позивач ПАТ «Реал Банк» звернувся до суду з позовом про застосування наслідків нікчемності правочину.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 14 травня 2013 року між ПАТ «РЕАЛ Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №ФС-726/09-02-09.

18 червня 2013 року між тим ж сторонами було укладено додаткову угоду №937/09-02-09 відповідно до умов якого кредитний договір №ФС-726/09-02-09 викладено у новій редакції, а саме на підставі договору №ФС-726/09-02-09 кредит буде надаватися у формі поновлювальної кредитної лінії.

Додатковою угодою №937/09-02-09 ОСОБА_1 було видано кредит у сумі 300000 грн., з терміном остаточного повернення 11 травня 2023 року.

ОСОБА_2 частково виконала взяті на себе зобов'язання шляхом повернення 200000 грн. Станом на вересень 2014 року заборгованість по тілу складає 100000 грн..

Крім того, вищевказаний договір призвів до погіршення фінансового становища позивача (неплатоспроможності); укладений на умовах, які передбачають надання відповідачу переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, у зв'язку з чим, відповідно до ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» він є нікчемним.

Постановою Правління Національного банку України № 109, 28.02.2014 року ПАТ «РЕАЛ БАНК» було віднесено до категорії неплатоспроможних.

На підставі вищезазначеної постанови, Рішенням № 10 від 28.02.2014 року виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розпочато процедуру виведення ПАТ «РЕАЛ БАНК» з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації.

Тимчасова адміністрація запроваджувалась з 03 березня 2014 року по 21 травня 2014 року. Уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію було призначено Кадирова Владислава Володимировича.

Постановою Правління Національного банку України № 295 від 21 травня 2014 року було відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації ПАТ «РЕАЛ БАНК».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.05.2014 року № 34 уповноваженою особою на ліквідацію ПАТ „РЕАЛ БАНК" призначено Кадирова Владислава Володимировича.

Однією з головних функції уповноваженої особи Фонду є забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Реал Банк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Реал Банк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

-чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

-чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

-які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

-яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Розглядом справи достеменно встановлено, що 14 травня 2013 року між ПАТ «РЕАЛ БАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ФС - 726/09-2-09, за умовами якого Банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти - Кредит в сумі 300000 грн., на умовах, передбачених цим Договором та Додатковими угодами до нього, що складають невід'ємну його частину, зі сплатою 18 % річних та терміном повернення Кредиту 11.05.2023 року.

Додатковою угодою № 937/09-2-09 від 18 червня 2013р. кредитний договір № ФС - 726/09- 2-09 від 14 травня 2013 року було викладено в новій редакції, а саме Договір № ФС-726/09-2-09 про надання кредитної лінії від 14 травня 2013 року, відповідно до якого кредит надавався у формі поновлювальної кредитної лінії.

Додатковою угодою № 937/09-2-09 від 24 лютого 2014 року ОСОБА_1 було видано кредит у сумі 300000 грн..

Постановою Правління Національного банку України № 109, 28.02.2014 року ПАТ «РЕАЛ БАНК» було віднесено до категорії неплатоспроможних.

На підставі вищезазначеної постанови, Рішенням № 10 від 28.02.2014 року виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розпочато процедуру виведення ПАТ «РЕАЛ БАНК» з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації. Тимчасова адміністрація запроваджувалась з 03 березня 2014 року по 21 травня 2014 року. Уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію було призначено Кадирова Владислава Володимировича.

Постановою Правління Національного банку України № 295 від 21 травня 2014 року було відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації ПАТ «РЕАЛ БАНК».

На виконання взятих на себе зобов'язань ОСОБА_1 здійснила часткове погашення заборгованості за Кредитним договором 07.03.2014 року та додатковою угодою від 25.03.2014 року на загальну суму 200000 грн., заборгованість за тілом кредиту становить 100000 грн..

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.05.2014 року № 34 уповноваженою особою на ліквідацію ПАТ „РЕАЛ БАНК" призначено Кадирова Владислава Володимировича.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Реал Банк», суд виходи із того, що підстав для застосування до спірних правовідносин положень п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», немає, оскільки позивачем не надано доказів, що свідчать про те, що сам факт укладення між сторонами Кредитного договору з усіма його додатками та змінами, призвів до неплатоспроможності банку, крім того не надано доказів на підтвердження того, що факт укладення Кредитного договору з ОСОБА_1 призвело до надання переваг або пільг їй перед іншими клієнтами банку.

При цьому суд керувався положеннями п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на підставі яких Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК України у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Цивільним кодексом України не передбачено можливості визнання судом дійсним правочину, який є нікчемним в силу ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», проте у такому випадку висновок про визнання судом нікчемності правочину є правовою оцінкою, яка має бути викладена у мотивувальній частині судового рішення.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто дійсність правочину презюмується.

Частинами 1, 4, 5 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь - якою заінтересованою особою.

За вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухваленні рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується та находить його таким, що відповідає дійсним обставинам справи.

На виконання вимог діючого цивільно-процесуального законодавства позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що укладення між сторонами Кредитного договору з усіма його додатками та змінами, призвело до неплатоспроможності банку, крім того не надано доказів на підтвердження того, що за кредитним договором ОСОБА_1 були надані переваги або пільги перед іншими клієнтами банку, а також позивачем не надано до ані до суду першої інстанції ані до апеляційного суду протоколу комісії з перевірки правочинів (договорів), ані наказу Уповноваженої особи, або іншого документу про визнання Кредитного договору, укладеного між сторонами, нікчемним на підставі ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, ухвалив законне рішення на основі повно в всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Реал Банк» відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -