Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2015 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого-судді Чернявської Л.М.,

при секретарі Прусс О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в місті Одесі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця мешкання дитини з матір'ю та надання дозволу на необмежені поїздки за кордон з дитиною, без згоди та супроводу другого з батьків до досягнення дитиною повноліття

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про про визначення місця мешкання дитини з матір'ю та надання дозволу на необмежені поїздки за кордон з дитиною, без згоди та супроводу другого з батьків до досягнення дитиною повноліття. Просить визначити місце мешкання дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір'ю, надати їй дозвіл, без згоди батька дітей ОСОБА_2 на оформлення документів, пов'язаних з перетинанням її неповнолітніми синами кордону України для виїзду за межі України, надати їй дозвіл на необмежені поїздки за кордон за межі України з дітьми без згоди та супроводу другого з батьків до досягнення ними повноліття.

Позивачка мотивує вимоги тим, рішенням Приморського районного суду м. Одеси розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, однак не визначено місце мешкання дітей. Після розірвання шлюбу діти знаходяться на утриманні і вихованні матері. За час знаходження дітей з матір'ю, відповідач іноді спілкується з дітьми за телефоном, грошових коштів на їх утримання надає тільки після нагадування в недостатніх сумах, не цікавиться життям дітей, участі у вихованні та їх утриманні не приймає. Батько дітей створив іншу сім'ю, якій приділяє більше часу, ніж своїм дітям, що унеможливлює передачу дітей для проживання з ним. Діти звикли знаходитися поряд з матір'ю, яка піклується про їх розвиток та здоров'я, витрачає значний час на їх виховання. За роки, які позивачка та відповідач не мешкають разом, відповідач безпідставно не дає згод на поїздки дітей за кордон. Позивачка вказує на те, що виїзд з сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 за кордон є необхідною мірою у зв'язку зі станом його здоров'я, оскільки він потребує лікування та медичного спостереження лікарями, які на протязі тривалого часу консультують та надають допомогу за встановленим діагнозом. Оскільки, діагноз пов'язаний з лікуванням стоп ніг, іноді він не має можливості пересуватися або взагалі ходити, тому в цьому вдома йому допомагає його старший брат, у зв'язку з чим є необхідною така ж допомога і за межами Украйни, особливо після лікування та медичних процедур. Поїздки дітей за кордон здійснюється матір'ю в інтересах дітей з метою їх лікування та оздоровлення, розширення кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов, здобуття освіти та підготовкою до самостійного життя. Крім того, діти проходять щорічні навчання в мовних таборах за межами України, де навчання ведеться іноземними вчителями - носіями мови. Однак відповідач безпідставно не дає згоди на такі поїздки.

В судовому засіданні позивачка та її представник надали пояснення, що відтворюють зміст позовної заяви. Позовні вимоги просять задовольнити повністю.

Представник органу опіки та піклування позовні вимоги підтримала та у судовому засіданні пояснила, що в інтересах дітей позов підлягає задоволенню.

Неповнолітній ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, якому виповнилося 16 років, в судовому засіданні виявив бажання проживати надалі з матір'ю ОСОБА_1 та просив задовольнити позов та надати дозвіл на виїзд його та брата за кордон без згоди та супроводу батька.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, хоча про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином у встановленому порядку, поважних причин неявки суду не представив, тим самим позбавив суд можливості вислухати його пояснення та думку по суті.

Суд, у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ч. 4 ст.169 ЦПК України. На підставі ст.224 ЦПК України, судом винесена ухвала про заочний розгляд справи.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 13 червня 1998 року по 10 вересня 2013 року сторони перебували в зареєстровану шлюбі (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_3, що підтверджується Свідоцтвом про народження НОМЕР_1, яке видане міським Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморської райадміністрації виконкому Одеської міської ради 21.04.1999 р., актовий запис № 265 (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4, що підтверджується Свідоцтвом про народження НОМЕР_2 видане міським Відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси 01.02.2005 р., актовий запис № 88 (а.с.12).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. При розгляді справи про розірвання шлюбу судом не було визначене місце мешкання дітей (а.с.13).

Після розірвання шлюбу, діти проживають спільно з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1, знаходяться на утриманні і вихованні матері ОСОБА_1

Неповнолітній ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, якому виповнилося 16 років, подав до суду заяву, в якій висказав своє думку стосовно дійсного судового спору та виявив своє бажання проживати надалі з матір'ю ОСОБА_1 В судовому засіданні він також пояснив, що вони з братом бажають проживати разом з матір'ю, брат потребує лікування за кордоном, а батько безпідставно не надає згоди на їх виїзд.

Батько дитини - ОСОБА_2 не звертався до служби у справах дітей ОМР з проханням визначити місце проживання дитини з ним. Зі слів представника позивачки, ОСОБА_2 проживає окремо від ОСОБА_1 та синів, в іншій квартирі, має іншу сім'ю: другу дружину та малолітню доньку.

Згідно висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 17.01.2015 р. про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з'ясовано що, в квартирі де проживає позивачка з синами створені всі умови для проживання, виховання та нормального розвитку дитини. Працівниками служби у справах дітей ОМР була вислухана думка малолітнього ОСОБА_4, який проживає з матір'ю та бажає проживати з нею надалі. Враховуючи наявність позитивного рішення органу опіки та піклування, вік дитини, результати бесіди з матір'ю дитини, результатами обстеження житлово-побутових умов проживання дитини, прихильність дитини до кожного з батьків, Приморська районна адміністрація м. Одеси, як орган опіки та піклування, вирішила визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю ОСОБА_1.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

На підставі ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

У відповідності з ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідност. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. 171 Сімейного кодексу України, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Спори про місце проживання дітей можуть розглядатися судом до розірвання шлюбу, одночасно з розглядом справи про розірвання шлюбу або через деякий час після розірвання шлюбу.

Чинне законодавство України сприяє трактуванню дитини як рівноправного члена сім'ї стосовно вирішення умов її життя, як того, хто має власну гідність і право на повагу до неї, право на власну думку і право на протест.

Батьки зобов'язанні піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також батьки зобов'язані поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

У положеннях Конвенції про права дитини вживається термін «найкращі» інтереси дитини, тому слід приділяти першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Проживання з матір'ю чи батьком - це право, а не обов'язок дитини. Якщо дитина через певні обставини відмовляється проживати з матір'ю чи батьком, силувати її ніхто не має права. Такий примус був би актом неповаги до дитини.

Жити разом з батьками - природна потреба і природне право кожної дитини., однак різноманітні життєві ситуації породжують необхідність розлуки з матір'ю, батьком чи одним із них.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Суд при вирішенні спору про місце проживання дитини враховує те, хто із батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, створення належних умов до виховання та проживання дитини, з ким дитина проживає у теперішній час.

Згідно зі ст.6 Сімейного кодексу України, малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначаються нею самою.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який досяг 16 років визначив місце проживання з матір'ю, про що заявив в судовому засіданні та в письмовій заяві від 19.03. 2015 року.

Шістнадцятирічна особа має достатній обсяг цивільної дієздатності, тому має бути вільною у праві визначити свою подальшу долю.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що позивачка має можливість матеріально забезпечити належне виховання та освіту свої синів і фактично виконує свої батьківські обов'язки.

Керуючись інтересами малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та з метою створення належних умов проживання, емоційну прихильність, постійне проживання з матір'ю, а також сприятливі матеріально-побутові умови для виховання дитини, належні умови проживання, що сприяють розвитку і належному вихованню дітей, суд вважає доцільним визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір'ю.

Таким чином, суд вважає, що вимоги про визначення місця мешкання дітей з матір'ю підлягають задоволенню, що буде сприяти вихованню та нормальному розвитку дітей та повністю відповідає їх інтересам.

Матеріалами справи також встановлено, що стан здоров'я молодшого сина позивачки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 потребує лікування та регулярного медичного спостереження, консультування. Таке лікування вже тривалий час здійснюється за межами України і є необхідною мірою за встановленим діагнозом. Діагноз пов'язаний з лікуванням стоп ніг про що свідчать, надані суду медичні документи. Дитина в процесі лікування буває подовгу обмеженою в самостійному пересуванні, не може ходити, тому позивачка, вимушена їхати на курс лікування з обома дітьми, де старший син є її помічником та морально підтримує молодшого брата.

Поїздки дітей за кордон організовуються та здійснюються позивачкою також з інших причин та для досягнення іншої мети в інтересах дітей. Діти щорічно відвідують мовні табори за межами України, де навчаються, а також, оздоровлюються, розширяють свій кругозір.

Судом встановлено, що позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дітей за кордон однак, відповідач ігнорує прохання матері, тому це питання в добровільному порядку між ними не врегульовано.

Позивачка є матеріально незалежною, та стверджує про своє бажання та матеріальну можливість забезпечувати лікування, навчання та оздоровлення дітей за кордоном. Для цього їй є необхідним отримати дозвіл для виїзду дітей за кордон без згоди та супроводу другого з батьків - ОСОБА_2 для необмежених кількістю поїздок.

Бажання позивачки отримати дозвіл на виїзд дітей за кордон узгоджується з їх правами та обов'язками, покладеними на матір Сімейним кодексом України і відсутні обставини, які обмежують згідно із законодавством право виїзду дітей за кордон.

Таким чином, позивачка має намір періодично виїжджати з дітьми за кордон з метою лікування, оздоровлення, навчання та відпочинку і не має можливості кожного разу отримувати дозвіл у відповідача, який відмовляється від надання необхідних дозволів.

Відповідно до норм Конвенції про права дитини, кожна дитина має право на захист зі сторони держави від всіх форм фізичного або психологічного насильства, образи, відсутність піклування або недбайливого ставлення, грубого звернення або експлуатації. Батьки зобов'язанні піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також батьки зобов'язані поважати дитину.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Обов'язок виховувати дитину, ростити дитину найважливіший обов'язок матері та батька.

Повага до дитини має базуватися на визнанні незаперечної істини: дитина це маленька людина, зі своїм внутрішнім світом, своїми уподобаннями, своїми бажаннями та потребами. Повага до дитини це повага її прав, визначених Конвенцією про права дитини та іншими законодавчими актами.

Відповідно до 2 принципу Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитині законом та іншими засобами повинні бути забезпечені спеціальним захистом та надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально та духовно.

На підставі ст. 8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Як убачається зі ст. 11 Закону України „Про охорону дитинства" батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно статті 3 Конвенції про права дитини, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності зі ст.2 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України" документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини.

Згідно з ч. 2 ст.4 цього ж Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з п. 2-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України від 27.01.1995 року №57, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків, здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України" та п. 4 ч. 1 Правил перетину державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Ці ж самі положення закріплено в п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, в якому зазначено, що оформленню паспорта/проїзного документу здійснюється па підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дітей за межі України, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітніх дітей за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання за нею права на тимчасові виїзди за межі території України разом з неповнолітнім синами та права на оформлення документів, пов'язаних з перетинанням її неповнолітніми синами: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 кордону України для виїзду за межі України.

На підставі зазначеного, приймаючи до уваги доводи та пояснення по справі, розглядаючи справу у межах чинного законодавства, а також дослідивши висновок ради опіки та піклування, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 9, 33 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенцією про права дитини, Декларацією прав дитини, ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", Законом України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україні громадян України", Правилами перетину державною кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, ст. ст. 7, 141, 150, 155, 161, 171 Сімейного кодексу України, ст. ст. 15-16, 313 Цивільного кодексу України, ст. ст. 212, 213-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця мешкання дитини з матір'ю та надання дозволу на необмежені поїздки за кордон з дитиною, без згоди та супроводу другого з батьків до досягнення дитиною повноліття задовольнити.

Визначити місце мешкання ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір'ю ОСОБА_1.

Надати ОСОБА_1 дозвіл, без згоди батька дитини ОСОБА_2, на оформлення документів, пов'язаних з перетинанням малолітнім сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 кордону України для виїзду за межі України.

Надати ОСОБА_1 дозвіл, без згоди батька дитини ОСОБА_2, на оформлення документів, пов'язаних з перетинанням неповнолітнім сином ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1 кордону України для виїзду за межі України.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на виїзд ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 за кордон України без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 до досягнення дитиною повноліття.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на виїзд ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон України без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 до досягнення дитиною повноліття.

Вказане рішення є підставою для оформлення проїзних документів дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС України в Одеській області.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області, через Приморський районний суд міста Одеси, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення.

Суддя Л. М. Чернявська 07.04.2015