Справа №489/4472/14-ц 21.05.2015 21.05.2015 21.05.2015
Провадження № 22ц/784/1191/15 Суддя першої інстанції Тихонова Н.С.
Категорія 5 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

21 травня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

при секретарі Горенко Ю.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_2,

його представника - ОСОБА_3,

відповідачки - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 квітня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні, -

В С Т А Н О В И Л А:

20 червня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до колишньої дружини ОСОБА_4 про припинення права власності на частку у спільному майні.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідно до рішення суду йому та відповідачці на праві спільної власності належать будівельні матеріали, конструкції, вироби, використані в процесі будівництва самочинно побудованого незавершеного будівництвом двоповерхового житлового будинку, гаражу, вбиральні, вольєру, замощення, огорожі за адресою: АДРЕСА_1. Загальна вартість зазначених будівельних матеріалів становить 235 171 грн. 81 коп. Спільно користуватись спірним майном сторони не можуть, оскільки після розірвання шлюбу між ними склались неприязні стосунки. Реальний поділ спільного майна є неможливим. Іншого житла позивач немає, на протязі тривалого часу він підтримував спірне майно в належному стані, та має намір ввести будинок в експлуатацію та мешкати в ньому.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив суд припинити право власності ОСОБА_4 на її ? частку в спільній сумісній власності на будівельні матеріали, конструкції, вироби, що були використані ними у будівництві самочинно збудованого незакінченого будівництвом домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 з виплатою їй грошової компенсації в сумі 117 585 грн. 90 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги його позову в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість ухваленого рішення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 липня 1986 року по 21 січня 2003 року (а.с.114).

За час перебування у шлюбі сторони придбали та оформили на ім'я ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 разом з господарськими та побутовими будівлями та спорудами.

Відповідно до рішення Миколаївської міської ради від 29 серпня 1997 року для обслуговування вказаного будинку у приватну власність ОСОБА_2 було передано земельну ділянку площею 1000 кв. м.

Згідно рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 квітня 2009 року за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 визнано право власності по ? частки за кожним на приватизовану земельну ділянку, площею 1000 кв. м. по АДРЕСА_1(а.с. 115).

На підставі рішення виконкому Ленінської районної ради м. Миколаєва від 23 квітня 1998 року ОСОБА_2 було дозволено проектування та будівництво нового житлового будинку по АДРЕСА_1. В подальшому відповідачем було отримано дозвіл на виконання будівельних робіт відповідно до проекту.

За час перебування сторонами у шлюбі ними було зведено житловий будинок, який не був в повному обсязі готовий до експлуатації.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 6 грудня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Миколаївської міської ради про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ? його частку та реальний поділ незавершеного будівництвом будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, було встановлено, що сторонами зведено житловий будинок, ступінь готовності якого складає 78,08%, вказане будівництво здійснювалось з відступленням від проектної документації, відповідно є самовільним будівництвом (а.с.126).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 8 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, будівельні матеріали, конструкції, вироби, використані в процесі будівництва самочинно побудованого незавершеного будівництвом двоповерхового житлового будинку, гаражу, вбиральні, вольєру, замощення, огорожі по АДРЕСА_1 на загальну суму 235 171 грн. 81 коп. визнано спільною власністю сторін та визнано право власності на вказане майно по ? частки (а.с.5-8).

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №125-139 від 9 січня 2015 року встановлено, що спірна двоповерхова будівля житлового будинку є капітальною будівлею, а тому виконати виділ в натурі ? частки будівельних матеріалів, конструкцій, виробів, які були використані сторонами при будівництві, без демонтажу конструктивних елементів, порушення цілісності будівлі не виявляється можливим (а.с.90-94).

З пояснень відповідачки вбачається, що вона заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки на теперішній час зазначений будинок готовий до експлуатації, підведені комунікації та позивач має намір здати його в експлуатацію, визнавши за собою право забудовника. Між тим, останній намагається позбавити її права на житло, оскільки вона має бажання проживати в спірному будинку.

За змістом положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України та ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі захисту права спільної часткової власності.

З огляду на ці положення, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюються за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Згідно з ч. 1 і 2 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Враховуючи встановлені судом обставини та наведені норми права, суд першої інстанції правильно визначився, що з урахуванням інтересів обох учасників спільної часткової власності, при виплаті грошової компенсації відповідачці за її частку в спільній частковій власності будуть обмежені її права, що з огляду на наведені норми закону, є неприпустимим.

При цьому суд виходив із загальних засад судочинства, визначених ч. 3 ЦК України, щодо справедливості, добросовісності та розумності з урахуванням прав та інтересів обох співвласників. Зокрема, як позивач, так і відповідач посилаються на те, що мають намір введення житлового будинку до експлуатації з метою подальшого проживання в ньому, виплата компенсації, позбавляє можливості відповідачку придбати інше житло, а при демонтажу будівельних матеріалів для поділу між сторонами, їх вартість значно зменшиться.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно вказав на те, що відповідачка на запропоновані кошти не в змозі придбати інше житло тоді як сплаті підлягають кошти за будівельні матеріали, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки за твердженнями самого позивача до будинку відведено газогін, водопровід та електропостачання, тобто будинок закінчений будівництвом та готовий до здачі в експлуатацію.

Твердження заявника, що відповідачка навмисно погіршила свої умови для проживання, подарувавши 13 серпня 2014 року свою частку квартири по АДРЕСА_2 їх дітям, є припущенням позивача, що не підтверджено відповідними доказами.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким районним судом дана належна правова оцінка, а відтак підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, для скасування судового рішення, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді