№ 2/679/167/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2015 року Нетішинський міський суд Хмельницької області у складі: головуючої судді Фурсевич О.В.,

при секретарі Плазій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Нетішин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, третя особа управління пенсійного фонду України в м.Нетішин Хмельницької області про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсацій та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно позовної заяви, заяви про уточнення позовних вимог та пояснень позивачки в судовому засіданні, з 18.02.2008 року вона почала стажуватися у відповідачки, а з 27.02.2008 року по листопад 2012 року працювала в неї на посаді продавця верхнього одягу без офіційного оформлення трудових відносин. У вказаний період в будні дні працювала з 10 год. до 17 год., в суботу - з 10 год. до 17 год., в неділю - з 10 год. до 15 год., два дні в тиждень були вихідними, в останні місяці перед звільненням тиждень працювала, тиждень - ні. При прийнятті на роботу вони домовилися з відповідачкою про те, що вона платитиме їй 35 гривень в день та відсоток від продажу. Однак, ОСОБА_2 платила лише 35 грн. в день, а іноді затримувала виплату і цих грошей. Позивачка вважає, що за таких обставин відповідачка повинна була платити їй хоча б мінімальну заробітну плату. Всі розрахунки між ними щодо виплаченої і заборгованої заробітної плати вона заносила в зошити, з яких зберігся лише один. Позивачка пояснила, що при прийнятті на роботу трудову книжку не надавала, але протягом роботи в ОСОБА_2 неодноразово зверталася до неї з проханням офіційно працевлаштувати її та підвищити заробітну плату, на що отримувала постійні відмовки. За весь період роботи ОСОБА_2 не надавала їй відпустки, не виплачувала за них компенсації, вона немала можливості взяти лікарняний, коли хворіла. Пояснила, що умови праці її не влаштовували, але вона продовжувала працювати, бо робота їй подобалася. Через деякий час, коли стало важко працювати вона залишила роботу. Після цього, зі сторони ОСОБА_2 почалися різні обвинувачення, скандали, тому вона звернулася в правоохоронні органи і була порушена кримінальна справа. За час роботи в ОСОБА_2 вона брала в неї речі зі знижкою, іноді в борг, але завжди сплачувала за них гроші.

Позивачка пояснила, що факт її роботи в ОСОБА_2, розмір невиплаченої заробітної плати та відпускних встановлений вироком суду. Розрахунки вказаних сум були зроблені відповідними державними органами на підставі її пояснень та зошита із записами виплаченої і заборгованої заробітної плати.

23.01.2015 року вона отримала ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 21.10.2014 року, якою було змінено вирок Нетішинського міського суду від 18.04.2014 року та визнано ОСОБА_2 засудженою за ч.1, ч.2 ст.172 КК України. Судами було встановлено, що ОСОБА_2 у період часу з 18.02.2008 року по 29.02.2012 року, використовуючи без належного оформлення її найману працю, не перерахувала обов'язкових страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до бюджету Пенсійного фонду України в сумі 12425,98 грн., не нарахувала та не виплатила їй заробітну плату в сумі 11667,60 грн., не виплатила компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 6729 грн. Відповідно до ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно - правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вироком суду встановлено, що заробітна плата позивачці належним чином не виплачувалась, тобто мало місце порушення її прав на вчасне отримання заробітної плати, в зв'язку з чим вона змушена була припинити трудові стосунки з відповідачкою. Позивачка вважає, що з відповідачки на її користь підлягають стягненню невиплачена на час звільнення заробітна плата в розмірі 11667,60 грн. та компенсація за невикористану відпустку в розмірі 6729 грн., оскільки вказані суми встановлені вироком суду.

Також позивачка вважає, що відповідачка повинна виплатити їй компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату за весь період затримки - з 29.02.2012 року по день постановлення рішення, середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення.

Крім того, позивачка вважає, що відповідачкою заподіяно їй моральну шкоду, яку вона оцінює в 2000 гривень. Моральна шкода полягає в тому, що під час роботи у відповідачки вона була позбавлена всіх соціальних гарантій найманого працівника, втратила чотири роки трудового стажу, не мала змоги приділяти належну увагу своїм неповнолітнім дітям, які хворіли, так як не могла у встановленому порядку взяти лікарняне, відпустку, оздоровити дітей, була змушена доглядати їх за власний рахунок. З метою вирішення зазначених життєвих обставин, воан змушена була докладати додаткових фізичних та моральних зусиль, як під час роботи у відповідачки, так і по сьогоднішній день. Уже понад два роки вона змушена витрачати свій час та зусилля, щоб хоч частково поновити свої права як найманого працівника, спробувати добитися зарахування до трудового стажу періоду роботи у відповідачки. Порушення ОСОБА_2 її трудових прав спричинили їй душевні і психічні страждання, відбулися вимушені зміни у житті, які тривають понад шість років, вона змушена докладати зусилля, необхідні для відновлення душевного та психічного стану.

На підставі наведеного, позивачка просила встановити факт її перебування в трудових відносинах з суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 з 18.02.2008 року по 29.02.2012 року включно; стягнути з суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на її користь заборгованість по заробітної платі в розмірі 11667,60 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 6729 грн., компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату за весь період затримки по день постановлення рішення, середній заробіток за весь період затримки по день постановлення рішення, моральну шкоду в розмірі 2000 грн. Зобов'язати суб'єкта підприємницької діяльності - фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 сплатити за неї до управління Пенсійного фонду України в м.Нетішин страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 18.02.2008 року по 29.02.2012 року в сумі 12 425,98 грн.

В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити. Пояснив, що позивачка працювала у відповідачки з 18.02.2008 року по листопад 2012 року, однак просить встановити факт перебування в трудових відносинах з 18.02.2008 року по 29.02.2012 року, оскільки саме цей період роботи встановлено вироком суду.

Відповідачка позовні вимоги не визнала та пояснила, що позивачка ніколи не працював в неї найманим працівником, вони не домовлялися ні про графік роботи, ні про норми праці, ні про розмір окладу чи заробітної плати. Позивачка брала в неї речі, але гроші за них не віддавала. За пропозицією останньої вони домовилися, що вона буде відпрацьовувати вартість взятих в борг речей, а саме: допомагатиме в торгівлі тоді, коли матиме вільний час. Позивачка допомагала їй в грудні 2010 року, в січні 2011 року, у вересні 2011 року, в жовтні 2011 року, декілька днів у листопаді та грудні 2011 року. У вказані періоди часу вона допомагали 1-2 години в день, іноді пару годин в тиждень, приходила тоді, коли мала вільний час. У 2012 року позивачка їй вже не допомагала, але іноді приходила і залишала речі на зберігання, так як працювала на ринку. Відповідачка пояснила, що неодноразово пропонувала позивачці укласти трудовий договір, однак та відмовлялася, посилаючись на те, що не може працювати повний робочий день, їй потрібний вільний графік. Крім того, відповідачка пояснила, що в неї відсутня заборгованість по заробітній платі перед позивачкою, оскільки заробітну плату вона їй ніколи не виплачувала. Зазначила, що твердження позивачки про наявність заборгованості, нею жодним доказом не доведено, а ґрунтується лише на її словах.

Представник відповідачки позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Просив застосувати позовну давність та відмовити в позові в частині вимог про встановлення факту перебування позивачки в трудових відносинах з суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 з 18.02.2008 року, посилаючись на те, що ч.1 ст.233 КЗпП встановлено, що особа може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. При укладенні трудового договору з фізичною особою - підприємцем, яка використовує найману працю обов'язок належного оформлення трудових відносин покладено на обидві сторони трудового договору. Відповідачка неодноразово зверталася до позивачки з проханням надати необхідні документи для офіційного працевлаштування, однак та відмовлялася, трудову книжку не подавала, що сама підтвердила в судовому засіданні. Тобто ОСОБА_1 була свідомо обізнана про свої трудові права станом на 18.02.2008 року, знала, що офіційно не працевлаштована і відповідно пропустила строк звернення до суду з вищевказаною вимогою. Щодо вимог про стягнення заборгованості та інших нарахувань, то позивачка не надала суду жодних розрахунків сум, які просить стягнути. Вирок суду першої інстанції, на який посилається ОСОБА_1, не має преюдиціального значення щодо сум заборгованості, так як в ньому чітко вказано, що питання заборгованості по заробітній платі не є предметом судового розгляду у справі. Тобто, ці нарахування не лягали в основу обвинувачення. Крім того, у вироку суду в поясненнях, які надавала ОСОБА_1 зазначено, що її режим роботи був з 10 год. до 19 год., в інші періоди її змінювала інша продавець, з якою вони працювали за графіком - тиждень на роботі, тиждень вихідний. Тобто вона працювала лише два тижні в місяць і не могла відпрацювати ту норму праці, яка передбачена КЗпП України і яка б давала право на отримання мінімальної заробітної плати. Отже, ставиться під сумнів розрахунок заборгованості по заробітній платі, який вказаний у вироку суду і на який посилається позивачка. Крім того, з приводу аналогічних правовідносин є висновок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі, викладений в ухвалі від 25.02.2015 року, де зазначено, що позивач повинен довести обсяг виконаних нею робіт за відпрацьований період, тобто що нею було виконано погодинну норму праці відповідно до домовленості з роботодавцем, що дає право на отримання заробітної плати не нижче її мінімального розміру. Крім того, в п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18.12.2009 року зазначено, що на підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи. Однак, позивачка ОСОБА_1 не надала жодних доказів того, що вона працювала сорокагодинний робочий тиждень, тому відсутні підстави проводити обрахунок заборгованості по заробітній платі, виходячи з мінімального розміру заробітної плати. Також представник відповідачки не вбачає підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки позивачка не надала жодних доказів в обґрунтування розміру заподіяної їй такої шкоди, які страждання вона перенесла і в чому вони полягають. При вирішенні вимоги про стягнення моральної шкоди просив врахувати, що позивачка усвідомлювала відсутність офіційного оформлення трудових відносин, з цим погоджувалася і звернулася в правоохоронні органи за захистом своїх прав лише у 2013 році, тобто сама спряла порушенню своїх трудових прав.

Представник третьої особи в судовому засіданні зазначила, що при вирішенні даного спору покладається на розсуд суду. Пояснила, що згідно Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" державному пенсійному страхуванню, зокрема підлягають громадяни України, які працюють у фізичних осіб - підприємців на умовах трудового договору або на інших умовах. За весь час перебування ФОП ОСОБА_2 на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м.Нетішин в звітності, яку вона подавала, були відсутні відомості про найманих працівників, тому не було підстав стягувати з неї страхові внески.

Вислухавши пояснення позивачки, її представника, відповідачки та її представника, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав.

Згідно ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.24 КЗпП України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Таким чином, фактичний допуск працівника до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилася за розпорядження чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Судом встановлено, що вироком Нетішинського міського суду Хмельницької області від 18.04.2014 року та ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 21.10.2014 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні злочинів передбачених ч.1 ст.172, ч.2 ст.172 КК України, зокрема в тому, що вона будучи зареєстрованою виконавчим комітетом Нетішинської міської ради Хмельницької області як суб'єкт підприємницької діяльності без створення юридичної особи 22.11.1994 року за № 609300300 та наділеною організаційно-розпорядчими обов'язками приймати та звільняти з роботи працівників, здійснюючи підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку, використовуючи найману працю та будучи відповідальною за додержання трудового законодавства під час здійснення підприємницької діяльності допустила грубі порушення законодавства про працю. Так, ОСОБА_2, здійснюючи підприємницьку діяльність з реалізації непродовольчих товарів, в порушення вимог ст.ст.43, 45, 46 Конституції України, ст.ст.2, 24, 24-1, 48, 95 КЗпП України, ст.ст.3, 9, 10, ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці», з метою грубого порушення законодавства про працю, ухиляючись від сплати страхових внесків до фондів соціальної спрямованості та від сплати податків з доходів фізичних осіб із заробітної плати найманих працівників і єдиного податку, умисно не уклала в установленому порядку трудовий договір з ОСОБА_1 Останню, яка є матір'ю двох дітей віком до 14 років, ОСОБА_2 використовувала як найману працівницю - продавця непродовольчих товарів у період часу з 18.02.2008 року по жовтень 2010 року в орендованому приміщенні магазину "ІНФОРМАЦІЯ_1", що по АДРЕСА_1, у період з 01 жовтня 2010 року по 05 липня 2011 року в орендованому приміщенні магазину "ІНФОРМАЦІЯ_2", розташованому по АДРЕСА_2 та в період з 05 липня 2011 року по 29 лютого 2012 року в орендованому приміщенні магазину "ІНФОРМАЦІЯ_3", який знаходиться по АДРЕСА_3. Крім того, використовуючи без належного оформлення найману працю ОСОБА_1, приватний підприємець ОСОБА_2 не перерахувала обов'язкових платежів до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття за період з 18.02.2008 року по 31.12.2010 року на загальну суму 152,76 грн., страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до бюджету пенсійного фонду України за період з 18.02.2008 року по 29.02.2012 року на загальну суму 12425,98 грн., внесків до Фонду соціального страхування тимчасової втрати працездатності за період з 18.02.2008 року по 01.01.2011 року на загальну суму 174,06 грн., внесків до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за період з 18.02.2008 року по 31.12.2010 року на загальну суму 220,65 грн., також податків на доходи з фізичних осіб за період з вересня 2010 року по червень 2011 року на загальну суму 5733 грн. Також, всупереч вимог ст.66, 67, 74 КЗпП України, ОСОБА_2 не було надано ОСОБА_1 відпустку за відпрацьований період часу та не виплачено компенсації за невикористану відпустку розмір якої мав становити 6279 грн. Всупереч вимогам ст.ст.95, 115, 71, 72, 74, 75, 83, 106, 107 КЗпП України, ст.33 Закону України "Про оплату праці", ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», ОСОБА_2 умисно встановила режим роботи найманому продавцю ОСОБА_1, згідно з яким остання відпрацювала у вищевказаний період 1305 годин понаднормово, 999 годин у святкові та вихідні дні без отримання встановленої законом компенсації, нарахувала заробітну плату для ОСОБА_1 з 18.02.2008 року до 29.02.2012 року в розмірі від 140 до 910 грн., той час як мінімальна заробітна плата в Україні станом на лютий - березень 2008 року становила 515 грн., квітень - вересень 2008 року - 525 грн., жовтень - листопад 2008 року - 545 грн., грудень 2008 року - березень 2009 року - 605 грн., квітень - червень 2009 року - 625 грн., липень - вересень 2009 року - 630 грн., жовтень 2009 року - 650 грн., листопад - грудень 2009 року -744 грн., січень - березень 2010 грн. - 869 грн., квітень - червень 2010 року - 884 грн., липень - вересень 2010 року - 888 грн., жовтень - листопад 2010 - 907 грн., грудень 2010 року - 922 грн., січень - березень 2011 року - 941 грн., квітень - вересень 2011 року - 960 грн., жовтень - листопад 2011 року - 985 грн., грудень 2011 року - 1004 грн., січень-лютий 2012 року - 1073 грн. Всього ОСОБА_2 ОСОБА_1 не нараховано та не виплачено заробітної плати в сумі 11667,60 грн.

За вчинення вищевказаних злочинів ОСОБА_2 призначено покарання у виді штрафу в розмірі 850 гривень та звільнено від призначеного покарання на підставі п.5 ст.74 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності, визначених п.1 ч.1 ст.49 КК України. Цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди, страхових внесків до фондів соціального спрямування - залишено без розгляду.

Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Отже, вироком суду у кримінальному провадженні встановлено грубе порушення фізичною - особою підприємцем ОСОБА_2 законодавства про працю, а саме трудових прав та інтересів ОСОБА_1 Зокрема, вироком суду встановлено, що з 18.02.2008 року по 29.02.2012 року позивачка ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 і працювала на посаді продавця непродовольчих товарів, без укладення трудового договору, тобто прийняття на роботу належним чином оформлене не було, що згідно ч.4 ст.61 ЦПК України, є обов'язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій фізичної - особи підприємця ОСОБА_2

Водночас, відповідачка подала письмову заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог про встановлення факту перебування ОСОБА_1 в трудових відносинах з суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 з 18.02.2008р. посилаючись на те, що позивачка свідомо була обізнана про свої трудові права та їх порушення станом на 18.02.2008 року, тому пропустила встановлений ч.1 ст.233 КЗпП строк звернення до суду з даними позовними вимогами.

Згідно ст.256, ч.1 ст.258 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Суд не приймає до уваги твердження відповідачки та її представника про те, що позивачка була свідомо обізнана про порушення її трудових прав 18.02.2008 року, оскільки внаслідок оскарження вироку Нетішинського міського суду Хмельницької області від 18.04.2014 року, вина ОСОБА_2 у вчиненні грубого порушення законодавства про працю, а відповідно і трудових прав ОСОБА_1, була встановлена ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 21.10.2014 року.

Як вбачається з ухвали апеляційного суду Хмельницької області від 21.10.2014 року позивачка ОСОБА_1 не була присутня при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_2 на вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області від 18.04.2014 року, а ухвалу суду отримала лише 23.01.2015 року.

Отже, саме з 23.01.2015 року почався перебіг трьохмісячного строку, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України, в межах якого позивачка могла звернутися в суд з позовними вимогами про встановлення факту її перебування у трудових відносинах з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 Позов подано до суду 02.02.2015 року, тобто в межах трьохмісячного строку.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту її перебування в трудових відносинах з суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 з 18.02.2008р. по 29.02.2012р. слід задоволити.

Згідно ст.21 Закону України "Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Відповідно до ч.1 ст.95 КЗпП України, мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Згідно ч.1 ст.116, ст.117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Водночас, згідно роз'яснень, викладених в п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18.12.2009 року, відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого).

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, підстави позову, а також те, що розмір завданої шкоди не є кваліфікуючою ознакою злочинів передбачених ч.1 ст.172, ч.2 ст.172 КК України, суд вважає, що у даному спорі доказуванню підлягає наявність заборгованості по заробітній платі і її розмір, наявність заборгованості по компенсації за невикористану відпустку та її розмір, обсяг виконаних позивачкою робіт за відповідний період згідно домовленості із ОСОБА_2, чи відпрацьовувала вона норму тривалості робочого часу, що дає право на отримання заробітної плати не нижче її мінімального розміру.

Однак позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів в підтвердження вищевказаних обставин - не доведено розмір заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, що вона працювала встановлену КЗпП України норму тривалості робочого часу та виконувала такий обсяг робіт, який дає право на отримання заробітної плати не нижче мінімального розміру.

Так, суд не приймає до уваги посилання позивачки та її представника на те, що розмір заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку встановлено вироком суду на підставі відповідних розрахунків, проведених під час досудового розслідування, оскільки вказані розрахунки проведені лише на підставі пояснень позивачки про кількість відпрацьованого часу, розмір проведених їх виплат заробітної плати, кількість днів невикористаної відпустки, що вона підтвердила в судовому засіданні. Крім того, факт наявності заборгованості по заробітній платі та інших виплатах, їх розмір заперечувався відповідачкою ОСОБА_2 як під час кримінального провадження, так і під час розгляду даної справи.

Таким чином, суд позбавлений можливості достовірно встановити розмір заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, а відповідно і розмір інших виплат, які просить стягнути позивачка.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на її користь заборгованості по заробітної платі в розмірі 11667,60 грн., компенсації за невикористану відпустку в розмірі 6729 грн., компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату за весь період затримки по день постановлення рішення, середнього заробітку за весь період затримки по день постановлення рішення - задоволенню не підлягають.

Також суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 сплатити до правління Пенсійного фонду України в м.Нетішин страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 18.02.2008 року по 29.02.2012 року в сумі 12425,98 грн., оскільки розрахунок вказаних внесків був проведений, виходячи лише з пояснень позивачки про розмір виплаченої і заборгованої їй заробітної плати.

Водночас, згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно вимог ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи те, що факт грубого порушення трудових прав позивачки встановлено вироком суду, характер та тривалість порушення законних прав ОСОБА_1, глибину, тривалість та обсяг її душевних страждань, необхідність докладати зусилля для відновлення порушених прав, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 2000 гривень підлягають задоволенню.

Згідно ст.79, ч.3 ст.88 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема: витрат на правову допомогу. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Позивачка звільнена від сплати судового збору, згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Таким чином, враховуючи те, що позов задоволено частково, а позивач звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки в дохід держави судовий збір в розмірі 243 гривні 60 копійок (за вимогою немайнового характеру) та 243 гривін 60 копійок (за вимогою про стягнення моральної шкоди), а вського: 487 гривень 20 копійок.

Крім того, як вбачається з договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) з представництва інтересів суді № 25/1 від 25.01.2015 року, акту здачі - прийому наданих послуг до договору № 25/1 про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 20.04.2015 року, позивачка ОСОБА_1 понесла витрати на отримання правової допомоги від приватного підприємства "ПАЛЕТТА ПЛЮС" в особі директора ОСОБА_3 в сумі 1600 гривень, з яких: консультація та роз'яснення правових питань - 125 грн. (0,5 год.), вивчення та правовий аналіз матеріалів справи - 250 грн. (1 год.), складання позовної заяви - 600 грн. (2 год.), складання письмових пояснень від 16.03.2015 року - 250 грн. (1 год.), складання клопотання про залишення частини позовних вимог без розгляду від 16.03.2015 року - 125 грн. (0,5 год.), складання клопотання про витребування та приєднання доказів від 01.04.2015 року - 125 грн. (0,5 год.), складання клопотання про приєднання доказів на підтвердження витрат, понесених на правову допомогу - 125 грн. (0,5 год.).

Як вбачається з роз'яснень викладених в п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" № 10 від 17.10.2014 року, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п.2 ч.3 ст.79, ст.ст.84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Відповідно до ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" мінімальний розмір заробітної плати складає 1218 гривень, а 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину на день розгляду справи, винесення рішення складає 487 гривень 20 копійок.

Враховуючи те, що при зверненні до суду позивачка пред'явила до відповідачки 9 позовних вимог майнового та немайнового характеру, дві з яких за її заявою суд залишив без розгляду, а дві - задоволено, суд вважає, що з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 355 гривень 56 копійок (1600 грн.:9) х 2).

Керуючись ст.ст.23, 256, 258 ЦК України, ст.ст.21, 24, 95, 233, 237-1 КЗпП України, ст.21 Закону України "Про оплату праці", ст.ст.3, 10, 15, 60, 79, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити частково.

Встановити факт перебування ОСОБА_1 в трудових відносинах з суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 з 18.02.2008 року по 29.02.2012 року.

Стягнути з суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2000 гривень.

Стягнути з суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 487 гривень 20 копійок.

Стягнути з суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 355 гривень 56 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Хмельницької області через Нетішинський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуюча: