Справа № 345/2657/14-ц
Провадження № 22-ц/779/437/2015
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Мелінишин Г.П., Соколовського В.М.,

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Івано-Франківської філії обласної дирекції акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договорів недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 12 січня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати недійсними Генеральну кредитну угоду №52 від 08 квітня 2008 року, кредитний договір №014/14-10/203 G52 та кредитний договір №014/14-10/202 G52 від 09 квітня 2008 року, які були укладені між сторонами.

В обґрунтування позову посилалася на те, що 08 квітня 2008 року між сторонами було укладено Генеральну кредитну угоду, в межах якої, 09 квітня 2008 року було укладено кредитний договір №014/14-10/203 G52, згідно якого банк надав позивачу кредит в розмірі 123 000,00 євро зі сплатою 13,5% річних на умовах, визначених кредитним договором та кінцевим терміном повернення до 08.04.2013 року.

Цього ж дня було укладено ще один кредитний договір №014/14-10/202 G52, згідно якого банк надав їй кредит у розмірі 93 000,00 євро зі сплатою 13,5% річних на умовах, визначених кредитним договором, та кінцевим терміном повернення до 08.04.2013 року.

В рамках укладеного кредитного договору №014/14-10/203 G52, сторонами укладались додаткові угоди (додаткова угода №014/14-10/203-4 G52 від 27 червня 2012 року, №014/14-10/203-5 G52 від 21 лютого 2013 року та №014/14-10/203-6 G52 від 13 червня 2013 року) та додаткові угоди до кредитного договору №014/14-10/202 G52 (додаткова угода №014/14-10/202-4 G52 від 27 червня 2012 року, №014/14-10/202-5 G52 від 21 лютого 2013 року, №014/14-10/202-6 G52 від 13 червня 2013 року).

На думку позивача, оспорювана Генеральна кредитна угода та укладені кредитні договори не відповідають вимогам закону, з огляду на те, що чинним законодавством не передбачено можливість надання банком-резидентом кредитів в іноземній валюті іншому резиденту для розрахунків на території України, натомість предметом оспорюваної угоди та кредитних договорів є надання кредиту саме в іноземній валюті.

Зазначала, що використання банком іноземної валюти у якості засобу платежу можливе лише за наявності індивідуальної ліцензії НБУ, в той же час, у відповідача, на момент укладення оспорюваної угоди та договорів, була відсутня індивідуальна ліцензія НБУ на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за договорами.

Крім того, відповідно до умов оспорюваних договорів позивач зобов'язана щомісячно вносити готівкові кошти в іноземній валюті з метою погашення заборгованості по кредитних договорах в розмірах, що передбачені їх умовами, однак вона позбавлена можливості погашати заборгованість по кредиту шляхом сплати платежів в іноземній валюті, оскільки її використання в Україні як засобу платежу не передбачено законодавством.

Посилаючись на те, що оспорювана генеральна угода та кредитні договори укладені з порушення вимог законодавства, крім того, банк в порушення п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав їй повної інформації щодо істотних обставин, що мали значення для прийняття рішення щодо укладення угоди та кредитних договорів, позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 12 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_2 посилається на те, що дане рішення є незаконним, необґрунтованим та ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, оскільки судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відповідачем не представлено жодних документів на підтвердження наявності у нього індивідуальної ліцензії на проведення валютних операцій, згідно п. г) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Вважає помилковим висновок суду про те, що банківська ліцензія і письмовий дозвіл на здійснення банком валютних операцій, видані Національним Банком України, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій. При цьому, помилковим є й застосування судом Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483. Так, п. 1.2 Положення визначено, що воно регламентує порядок і умови видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. В даному випадку має місце здійснення готівкових платежів позивачем через касу банку, тому вищезазначене Положення не поширюється на дані правовідносини.

У додатку до дозволу на здійснення валютних операцій №10-4 від 11 жовтня 2006 року, виданому відповідачу Національним банком України, визначено перелік банківських операцій, які має право здійснювати ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», однак, серед них відсутні операції із використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

У Положенні про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року №275, не передбачено здійснення банком операцій щодо використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або застави, без письмового дозволу Національного банку України тільки на підставі банківської ліцензії.

Крім того, в порушення п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. п. 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, банк не надав ОСОБА_2 повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав з вищенаведених мотивів.

Представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - Непорадна Т.В. апеляційну скаргу заперечила, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем під час укладення оспорюваної Генеральної кредитної угоди та кредитних договорів не порушувались вимоги валютного законодавства, зокрема, щодо надання та обслуговування споживчого кредиту в іноземній валюті.

З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Судом встановлено, що 08 квітня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», як кредитором, та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, як позичальником 1 та ОСОБА_2О, як позичальником 2, було укладено Генеральну кредитну угоду №52, за умовами якої кредитор на підставі цієї генеральної кредитної угоди, зобов'язався надати позичальникам кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у окремих кредитних договорах, укладених в рамках цієї угоди і які є її невід'ємною частиною.

Загальний обсяг позичкової заборгованості позичальників за наданими в рамках даної угоди кредитами не повинен був перевищувати ліміту - 360 000 євро.

Термін дії генеральної угоди з 08.04.2008 року по 06.04.2018 року.

Згідно п. п. 2.3, 2.4 зазначеної угоди сторонами було визначено, що всі надані позики повинні сплачуватися у тій самій валюті, в якій їх було надано. Конкретні строки користування кредитними коштами, відсоткові ставки за користування кредитними коштами, об'єкти кредитування визначаються сторонами окремо в кожному кредитному договорі, укладеному в рамках цієї Генеральної кредитної угоди.

09 квітня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №014/14-10/203 G52, за умовами якого банк надав позивачу споживчий кредит в розмірі 123 000,00 євро зі сплатою 13,5% річних строком до 08.04.2013 року з погашенням відповідно до графіка погашення (Додаток №1 до договору), що є його невід'ємною частиною.

В цей же день, 09 квітня 2008 року, між сторонами було укладено ще один кредитний договір №014/14-10/202 G52, згідно якого банк надав ОСОБА_2 споживчий кредит у розмірі 93 000,00 євро зі сплатою 13,5% річних на умовах, визначених кредитним договором, та кінцевим терміном повернення до 08.04.2013 року з погашенням відповідно до графіка погашення (Додаток №1 до договору), що є його невід'ємною частиною.

Кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі (п. 2.1 кредитних договорів).

Відповідно до п. 3.3 зазначених кредитних договорів, сторони встановили, що обчислення строку надання кредиту, нарахування відсотків та штрафних санкцій по договору здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом, виходячи з фактичної кількості днів у році. При цьому відсотки за користування кредитом нараховуються на залишок заборгованості за кредитом, починаючи з дня надання кредиту (часткового надання кредиту) до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно. Погашення основного боргу по кредиту та сплату відсотків позичальник здійснює у валюті кредиту.

В подальшому сторонами укладалися додаткові угоди до кредитного договору №014/14-10/203 G52, а саме: додаткова угода №014/14-10/203-4 G52 від 27 червня 2012 року, №014/14-10/203-5 G52 від 21 лютого 2013 року та №014/14-10/203-6 G52 від 13 червня 2013 року, а також додаткові угоди до кредитного договору №014/14-10/202 G52 (додаткова угода №014/14-10/202-4 G52 від 27 червня 2012 року, №014/14-10/202-5 G52 від 21 лютого 2013 року, №014/14-10/202-6 G52 від 13 червня 2013 року).

Позивач, обґрунтовуючи свій позов, вказувала, що умови зазначеної Генеральної кредитної угоди та укладених в її рамках кредитних договорів суперечать валютному законодавству України, зокрема положенням ЦК України, Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закону України «Про Національний банк України».

Відповідно до ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно із роз'ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними в п. п. 11, 13 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Національний банк України видав ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» банківську ліцензію №10 від 11 жовтня 2006 року та дозвіл №10-4 від 11 жовтня 2006 року, на підставі якого банк мав право здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі з розміщення іноземної валюти на валютному ринку України

Таким чином, враховуючи, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність законних підстав для визнання Генеральної кредитної угоди та укладених в її рамках кредитних договорів недійсними з підстав відсутності у банку індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій.

Відповідно до ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Сторонами в добровільному порядку було визначено усі його умови, в тому числі і щодо валюти, порядку погашення кредиту та сплати відсотків за кредитом, також встановлено графік погашення позичальником кредитів, аналогічні графіки погашення кредитів визначені також і додатковими угодами.

Доказів з приводу того, що при укладенні спірних кредитних договорів було порушено права ОСОБА_2, як споживача, з тих підстав, що договори не містять відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту та не зазначено інші умови надання кредиту, визначені законодавством, суду не надано.

А тому не заслуговують на увагу доводи апелянта з цього приводу.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку з цим договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що оспорювана Генеральна кредитна угода та укладені в її рамках кредитні договори були укладені до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваних договорів про надання споживчого кредиту в іноземній валюті недійсними.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 12 січня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання нею законної сили.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: Г.П. Мелінишин

В.М. Соколовський