Ухвала

іменем україни

02 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., ФаловськоїІ.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на Ѕ частину нерухомого майна та виділ в натурі Ѕ частки спільного сумісного майна, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 02 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати за нею право власності на 50 % нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 право власності на 50 % вказаного приміщення; здійснити реальний розподіл спірного нежитлового приміщення та виділити їй в натурі 50 % цього приміщення по варіанту розподілу № 1 згідно висновку судово-будівельної експертизи від 30 грудня 2014 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 вказувала на те, що з 26 березня 1994 року сторони перебували у шлюбі. 14 листопада 2003 року за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу подружжям був придбаний спірний об'єкт нерухомості. Зазначений правочин було укладено за згодою обох з подружжя та в інтересах сім'ї. 02 жовтня 2009 року шлюб між сторонами розірвано. Оскільки вищевказане нежитлове приміщення є об'єктом спільної сумісної власності сторін, просила позов задовольнити.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 02 липня 2015 року, позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 50 % нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 Визнано за ОСОБА_4 право власності на 50 % вказаного нежитлового приміщення. Проведено реальний розподіл нежитлового приміщення, згідно варіанту № 1 висновку судово-будівельної технічної експертизи від 30 грудня 2014 року. Виділено ОСОБА_3 54/100 часток нежитлового будинку (зображення зеленим кольором на додатку 1 до експертизи): приміщення 1, веранда (площа 4,1 кв. м, вартістю 5 492 грн.); приміщення 2, майстерня (площа 24,3 кв. м, вартістю 28 138 грн.); приміщення 3, майстерня (площа 34,5 кв. м, вартістю 39 949 грн.); приміщення 4, майстерня (площа 19,4 кв. м, вартістю 22 646 грн.); приміщення 5, коридор (площа 9,1 кв. м, вартістю 10 537 грн.); приміщення 6, майстерня (площа 21,1 кв. м, вартістю 24 432 грн.). Загальна площа виділеного ОСОБА_3 майна складає 112,5 кв. м, вартість цього майна - 131 012 грн. ОСОБА_4 виділено 46/100 нежитлового будинку (зображення червоним кольором на додатку 1 до експертизи): приміщення 7, кабінет (площа 13,6 кв. м, вартістю 28 222 грн); приміщення 8, коридор (площа 15,8 кв. м, вартістю 32 788 грн.); приміщення 9, веранда (площа 4,2 кв. м, вартістю 5 007 грн.); приміщення 10, коридор (площа 5 кв. м, вартістю 10 376 грн.); приміщення 11, кладова (площа 15,6 кв. м, вартістю 32 373 грн.); приміщення 12, кладова (площа 13,7 кв. м, вартістю 28 430 грн.); приміщення 13, кладова (площа 13,7 кв. м, вартістю 28 430 грн.); приміщення 14, кладова (площа 15,3 кв. м, вартістю 31 750 грн.). Загальна площа виділеного ОСОБА_4 майна складає 96,6 кв. м, вартість цього майна - 197 376 грн. Залишено в спільному користуванні свердловину «І». Зобов'язано ОСОБА_3 здійснити реконструкцію інженерних комунікацій, електропостачання з метою забезпечення їх автономності та закласти дверний проріз між приміщеннями 5 (коридор) та приміщенням 8 (коридор). Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 33 182 грн. компенсації за перевищення вартості над ідеальною часткою. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга заявника підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірне нежитлове приміщення, яке використовується відповідачем у своїй професійній діяльності, може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між сторонами, з виділом частки в натурі.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржувані рішення не відповідають.

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України та статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної власності.

Судами встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 березня 1994 року до 02 жовтня 2009 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час перебування у шлюбі подружжям було придбано нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 Вказане нежитлове приміщення було придбане на підставі договору купівлі-продажу від 14 листопада 2003 року. Право власності на спірне житлове приміщення було зареєстровано 10 січня 2015 року на ім'я ОСОБА_4

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

За змістом ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

За відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна це питання вирішується судом.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у ст. 57 СК України.

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (ст. 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Разом з тим, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач зазначив, що спірне приміщення придбане за його особисті кошти та використовується ним як суб'єктом підприємницької діяльності.

Проте суди на вказане уваги не звернули, не перевірили доводи відповідача та не зазначили, якими належними та допустимими доказами спростовані такі заперечення.

Крім того, виділ частки в натурі, зокрема спірного нежитлового приміщення, може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини із самостійним виходом, яка відповідає розміру їх часток у приватній власності, або наявності технічної можливості переобладнання цього приміщення, зокрема й комунікацій.

У тих випадках, коли для поділу необхідно переобладнання або перепланування приміщення, він проводиться за наявності на це дозволу виконавчого комітету місцевої ради.

Разом з тим, судами не встановлено, чи є дозвіл органу місцевого самоврядування на переобладнання або перепланування спірного нежитлового приміщення.

Системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України). При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-21цс15, який відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, виділивши відповідачу меншу частку нежитлового будинку, суд стягнув з останнього на користь позивача грошову компенсацію за вартість майна, проте не вирішив питання стягнення компенсації за зменшення частки ОСОБА_4

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій всупереч вимогам статей 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України на вказані положення закону уваги не звернули, доводів та заперечень сторін не перевірили, не встановили у повному обсязі фактичні обставини, що мають значення для справи, не дотрималися вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Враховуючи зазначене, судові рішення не можуть залишатися в силі, допущені судами порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 02 липня 2015 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська