УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 (правонаступником якого є ОСОБА_6), ОСОБА_7, приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Рогальської Раїси Іванівни, керівника відділу приватизації Житомирської міської ради Воротнікової Наталії Володимирівни, керівника КВЖРЕП-16 Холочка Анатолія Анатолійовича, треті особи: комунальне підприємство «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, реєстраційна служба Житомирського міського управління юстиції Житомирської області, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 3 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 12 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду із указаним позовом, у якому просили визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 11 лютого 2010 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу зазначеної вище квартири від 20 березня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, та наступний договір купівлі-продажу цієї квартири, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що ОСОБА_4 постійно мешкала в спірній квартирі та письмової згоди на її приватизацію не надавала, а тому спірне свідоцтво про право власності на житло, видане на ім'я її сина ОСОБА_3, є недійсним. Відповідно є недійсними всі послідуючі договори відчуження зазначеної вище квартири.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 3 квітня 2015 року позов задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво від 11 лютого 2010 року про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 12 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у визнанні недійсним договору купівлі-продажу від 20 березня 2010 року та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 20 березня 2010 року. Вирішено питання про судовий збір. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять скасувати судові рішення в частині відмови в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 20 березня 2010 року та наступного договору купівлі-продажу цієї квартири, укладеного між ОСОБА_5 (правонаступником якого є ОСОБА_5.) та ОСОБА_7, виходив із того, що в обґрунтування недійсності першого правочину купівлі-продажу спірної квартири не надано доказів на підтвердження обставин, передбачених ч. 1 ст. 215, ч.ч. 1-3, 5-6 ст. 203 та ст. 228 ЦК України, а відносно наступного договору купівлі-продажу цієї квартири вказав на неналежний спосіб захисту порушеного права.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 20 березня 2010 року, та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, виходив із того, що оскільки свідоцтво про право власності на вказану квартиру визнано недійсним, то ОСОБА_3 не набув права власності на зазначену квартиру, а відтак не мав права нею розпоряджатися. У решті вимог апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про відсутність підстав для визнання недійсним послідуючого договору відчуження спірної квартири, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

Судом установлено, що ОСОБА_4 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 29 березня 1971 року.

Відповідно до довідки Відділу приватизації державного житлового фонду управління житлового господарства Житомирської міської ради від 23 травня 2014 року ОСОБА_4 дійсно зареєстрована за вказаною адресою і не використала право на приватизацію (відсутня її письмова згода на передачу квартири у власність) (а.с. 16).

Згідно із ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир (будинків) шляхом передання їм цих квартир (будинків) у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Ураховуючи зазначене, місцевий суд дійшов висновку про недійсність свідоцтва про право власності на житло від 11 лютого 2010 року, виданого на ім'я ОСОБА_3, оскільки спірним свідоцтвом порушено право ОСОБА_4 на приватизацію вищевказаної квартири.

Рішення місцевого суду в зазначеній частині до суду апеляційної інстанції не було оскаржено та відповідно до принципу диспозитивності предметом перегляду в апеляційному порядку не було.

Судом також установлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 20 березня 2010 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_5 придбав у власність квартиру НОМЕР_1, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1

Оскільки свідоцтво про право власності на спірну квартиру, видане на ім'я ОСОБА_3 визнано судом недійсним, останній не набув права власності на вказану вище квартиру, апеляційний суд дійшов висновку про те, що останній не мав права вчиняти правочин по відчуженню зазначеного нерухомого майна, та з цих підстав визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири від 20 березня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (правонаступником якого є ОСОБА_5.).

Судові рішення в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру від 11 лютого 2010 року, виданого на ім'я ОСОБА_3, та в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 20 березня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (правонаступником якого є ОСОБА_5.) до суду касаційної інстанції не оскаржені та предметом перегляду не є (ст. 335 ЦПК України).

Судом також було установлено, що у подальшому, а саме, 22 червня 2010 року, ОСОБА_5 (правонаступником якого є ОСОБА_5.) продав спірну квартиру ОСОБА_7

Позивачі звертаючись до суду із зазначеним позовом, просили суд визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ОСОБА_5 (правонаступником якого є ОСОБА_5.) та ОСОБА_7, посилаючись на те, що зазначеним договором порушено їх майнові права на зазначену квартиру.

Згідно із положенням ЦК України, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215 -235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338).

Статті 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребування у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст. 388 ЦК України добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_5 (правонаступником якого є ОСОБА_5.) та ОСОБА_7, суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із того, що оскільки між позивачами та власником спірної квартири існують речово-правові відносини щодо права на спірну квартиру, то і способом захисту є відповідний цим правовідносинам речово-правовий - витребування майна, про що позивачами у відповідності із ст. 11 ЦПК України вимог не заявлено.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 12 серпня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_11 до ОСОБА_5 (правонаступником якого є ОСОБА_6), ОСОБА_7, приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Рогальської РаїсиІванівни, керівника відділу приватизації Житомирської міської ради ВоротніковоїНаталії Володимирівни, керівника КВЖРЕП-16 Холочка Анатолія Анатолійовича, треті особи: комунальне підприємство «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, реєстраційна служба Житомирського міського управління юстиції Житомирської області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_5 (правонаступником якого є ОСОБА_6) та ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана