Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/764/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Паламарчук М. С.
Категорія - спори, що виникають із трудових правовідносин про виплату заробітної плати Доповідач Сукач Т. О.
РІШЕННЯ

Іменем України

14.05.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Сукач Т.О.

суддів - Бубличенко В.П. Кривохижі В..І.

при секретарі - Савченко Н.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, компенсації, середнього заробітку за затримку розрахунку, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, ОСОБА_4, на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2015 року і

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, компенсації, середнього заробітку за затримку розрахунку, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування вимог зазначала, що з 12.11.2012 року вона працювала у ФОП ОСОБА_5 адміністратором. 29.05.2014 була звільнена з роботи за ст.38 КЗпП України за власним бажанням.

В день звільнення відповідач не провів з нею повного розрахунку та не виплатив заборгованість по заробітній платі за 2014 рік : березень - 547,78 грн., квітень - 620,84 грн., травень - 1 149,46 грн., а всього - 2 318,08 грн.

Згідно Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 20.12.1997 року, сума компенсації за невчасно виплачену зарплати складає: за березень - 52,59 грн., квітень - 37,87 грн., травень - 25,52 грн., всього - 115,98 грн.

Порушенням відповідачем трудових прав їй завдано моральної шкоди, яку вона визначає у розмірі 2 000 грн.

Згідно ст.117 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку.

Посилаючись на зазначені обставини, ст.ст. 115-117, 2371 КЗпП України просила задовольнити її вимоги.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2015 року позов задоволено частково. З фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто 2 318,08 грн. заборгованості по заробітній платі, 115,98 грн. компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати, 10 028,20 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, а всього 12 462 грн. 26 коп. та у доход держави 243 грн. 60 коп. судового збору.

У задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000 грн. позивачці відмовлено.

У апеляційній скарзі представник ФОП ОСОБА_3, ОСОБА_4, ставить питання про скасування рішення суду як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, ґрунтується на неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи. Важає, що суд дійшов помилкового висновку про доведеність факту невиплати позивачці заробітної плати за березень-травень 2014 року, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

ОСОБА_2 рішення суду в частині, в якій їй відмовлено у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, не оскаржила.

Заслухавши доповідача, пояснення представника ФОП ОСОБА_3, ОСОБА_4, який підтримував доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги у встановлених ст.303 ЦПК України межах, колегія суддів дійшла висновку,що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 01.06.2012 року між ФОБ ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено трудовий договір, який зареєстровано у Олександрійському міському центрі зайнятості, згідно цього договору позивачку прийнято на роботу адміністратором залу кафе «Блюз». 29.05.2014 року вона була звільнена з роботи за власним бажанням ст. 38 КЗпП України (а.с.4-6).

На час звільнення відповідач мав заборгованість перед позивачкою по заробітній платі за 2014 рік у розмірі 2 318,08 грн., а саме: за березень - 547,78 грн., квітень - 620,84 грн., травень - 1 149,46 грн., що підтверджується копіями відомостей про нарахування заробітної плати, оригінали яких знаходяться у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди і досліджувалися як судом першої інстанції, так і під час перегляду цієї справи в апеляційному порядку. Цими документами підтверджується, що позивачка отримала частину заробітну плату (аванс) за першу половину березня 2014 року у розмірі 552 грн. 96 коп. (а.с.9). У відомостях про нарахування і виплату заробітної плати за другу половину березня, квітень та травень 2014 року відсутній підпис позивачки про отримання заробітної плати (а.с.8,10-18).

Згідно положень ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ураховуючи ці вимоги закону, суд обґрунтовано не визнав належними доказами, що підтверджують виплату заробітної плати позивачці, надані відповідачем ксерокопії відомостей про виплату заробітної плати за березень - травень 2014 року. Оригінали цих відомостей відповідач суду не надав. Також, не є підтвердженням доводів відповідача квитанції про сплату єдиного соціального внеску.

На порушення вимог ст.ст. 58,59 ЦПК України належних та допустимих доказів, що спростовували б доводи позивачки про наявність заборгованості по заробітній платі за вказаний період, відповідачем суду не надано.

Обов'язок надати докази на підтвердження своїх вимог і заперечень законом (ст.60 ЦПК України ) покладено на сторони.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду про доведеність позивачкою вимог про наявність заборгованості по заробітній платі та її розмір.

Доводи апеляційної скарги відповідача на ґрунтуються на доказах і висновків суду не спростовують. Надані в судовому засіданні апеляційного суду представником відповідача чернетки про щоденні надходження і витрати відповідача не є належним доказом на підтвердження доводів про необґрунтованість вимог ОСОБА_2

Суд правильно, відповідно до наданого позивачкою розрахунку, який відповідачем не оспорюється, ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» стягнув з відповідача компенсацію у розмірі 115,98 грн.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Встановивши, що з вини відповідача позивачці при звільненні не було виплачено в повному обсязі належну їй заробітну плату, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність передбачених ч. 2 ст. 117 КЗпП України підстав для сплати відповідачем на користь позивачки її середнього заробітку за весь час затримки.

Проте, вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції припустився помилки у визначенні його розміру.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Абзацом 3 п.2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Проводячи розрахунок середньомісячного заробітку позивачки, суд помилково виходив з розміру мінімальної заробітної плати у розмірі 1218 грн., встановленої законом, пославшись на те, що не надано довідки про середньомісячну заробітну плату позивачки.

У даному випадку до розрахунку мають прийматися виплати за останні 2 календарні місяці, що передували звільненню, а саме: березень і квітень 2014 року.

Із матеріалів справи вбачається, що за 24 робочі дні березня 2014 року позивачці було нараховано 1 231,87 грн. заробітної плати, у квітні 2014 року за 13 робочих днів - 646,20 грн.

Таким чином середньоденна заробітна плата позивачки становить: (1 231,87 грн. + 646,20 грн.) : (24 + 13) = 50,76 грн.

Суд першої інстанції також помилково вважав, що середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку визначається шляхом множення середньомісячної заробітної плати на число місяці затримки.

Встановлено, що кількість робочих днів за період з 30.05.2014 року до 05.02.2015 року становила 175 днів ( в 2014 році: травень - 1, червень - 19, липень - 23, серпень - 20, вересень - 22, жовтень - 23, листопад - 20, грудень - 23; у 2015 році: січень - 20, лютий - 4).

Отже, розмір середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки становить: 50,76 х 175 = 8 883 грн.

У зв'язку з тим, що суд першої інстанції невірно застосував положення Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, що вплинуло на правильність постановленого у справі рішення, рішення підлягає зміні в частині розміру середнього заробітку, який підлягає до стягнення.

Керуючись ст.ст.209,307,308,309,313,314,316 ЦПК України колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2015 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку змінити.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 8 883 грн.(вісім тисяч вісімсот вісімдесят три) грн., який розраховано без утримання прибуткового податку та інших необхідних платежів.

В решту рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді