Ухвала

іменем україни

9 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2015 року,

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами нотаріально посвідченого договору позики від 13 квітня 2009 року він дав у борг ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 308 000 грн, що на час укладення даного договору еквівалентно 40 000 доларів США по курсу Нацбанку України, яку остання зобов'язалась повернути до 13 квітня 2014 року. В установлений строк відповідач вказану суму не повернула. Оскільки, за курсом НБУ станом на 25 березня 2015 року сума 40 000 доларів США становить 942 280,84 грн, позивач просив стягнути її в судовому порядку.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 березня

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від

23 червня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у сумі 942 280,84 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконала, борг, у визначений договором строк, не повернула.

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи..

Положеннями ст.ст. 1046, 1047 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Установлено, що 13 квітня 2009 року сторони уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кулініч Н.Ю., відповідно до якого ОСОБА_3 дав у борг ОСОБА_4 308 000 грн, що є еквівалентом 40 000 доларів США по курсу НБУ на день посвідчення договору, остання зобов'язалася їх повернути до 13 квітня 2014 року без врахування відсотків.

Відповідач не заперечувала, що умови договору позики не виконала, грошові кошти позивачу не повернула.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, ОСОБА_4 посилалась на незаконне стягнення боргу визначеному за курсом долара США на день винесення судом рішення.

Вказані доводи спростовуються наступним.

Так, ст. 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

За змістом ч. 1 ст. 192 ЦК України, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 35 Закону України від 20 травня 1999 року №679-ХІV «Про Національний банк України», ст. 3 Закону України від 5 квітня 2001 року №2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» єдиним законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня, яка приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень за всіма видами платежів.

Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно зі ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

При цьому під іншим порядком у цій статті мається на увазі порядок і дата визначення курсу валюти.

Отже, положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті.

Саме до цього зводиться правова позиція, що висловлена Верховним Судом України в постанові від 4 липня 2011 року.

Посилання заявника на постанову Верховного Суду України

№6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, згідно якої суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки не заслуговують на увагу, оскільки вимоги даної постанови судом виконані, так як з'ясовано дійсну природу укладеного між сторонами договору позики, який в установленому законом порядку недійсним не визнавався.

Ураховуючи викладене, суди дійшли до правильного висновку про те, що грошове зобов'язання за договором позики визначено сторонами в грошовому еквіваленті в іноземній валюті та правомірно стягнули суму боргу з урахуванням курсу долара США на день ухвалення судового рішення.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, під час розгляду справи судом не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи висновок суду не спростовують, тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 березня

2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська