Провадження № 2/537/329/2015
Справа № 175/3614/14-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.05.2015 року Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі: головуючої судді Зоріної Д.О., при секретарі Чернявській А.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кременчуці цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання окремих положень договору недійсними,-

в с т а н о в и в:

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду за позовною заявою, якою просив ухвалити рішення про стягнення на їх користь з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 21 244 грн. 86 коп. за кредитним договором № б/н від 15 квітня 2010 року, яка складається з: 6 653 грн. 34 коп. заборгованості за кредитом; 11 687 грн. 14 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом; 1 416 грн. 53 коп. - заборгованості по комісії за користування кредитом, а також штрафів: 500 грн. 00 коп. - фіксованої частини; 987 грн. 87 коп. - процентної складової та судових витрат в розмірі 243 грн. 60 коп.

Свої вимоги мотивував тим, що 15 квітня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав споживчий кредит у розмірі 6 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 відповідно до умов договору, з якими останній був обізнаний, зобов'язався вносити щомісячні платежі на погашення заборгованості за тілом кредиту, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з умовами надання кредиту фізичним особам. Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує своїх зобов'язань, які передбачені кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 23 липня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 21 244 грн. 86 коп., позивач просив позов задовольнити.

16 лютого 2015 року в ході судового розгляду справи, ПАТ КБ «ПриватБанк» були подані доповнення до позовної заяви в частині збільшення попередньо зазначеної суми заборгованості, відповідно до яких позивач просив остаточно ухвалити рішення, яким стягнути на їх користь з відповідача 30069 грн. 47 коп. за кредитним договором № б/н від 15 квітня 2010 року, яка складається з: 6 653 грн. 34 коп. заборгованості за кредитом; 20 211 грн. 75 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом; 1 716 грн. 53 коп. - заборгованості по комісії за користування кредитом, а також штрафів: 500 грн. 00 коп. - фіксованої частини та 987 грн. 87 коп. - процентної складової.

18 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та визнання окремих положень правочину недійсними, а саме пункту 1.1.7.31 «Умов та правил надання банківських послуг» щодо встановлення банком строку позовної давності терміном на 50 років та пункту Умов кредитування із використанням кредитки «Універсальна» щодо встановлення такого виду забезпечення виконання зобов'язань як пеня, оскільки, на думку заявника, наведенні вище пункти договору порушують його права як споживача та одночасно суперечать вимогам Цивільного Кодексу України.

В судовому засіданні представник позивача (відповідача) ПАТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові та доповненнях до нього, одночасно вважає, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки відповідачем не надано суду будь яких доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог щодо недійсності окремих положень договору саме на момент укладення останнього.

Відповідач (позивач) ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з останнього заборгованості за кредитним договором не визнав, посилаючись при тому на те, що під час укладення останнього банком були порушені вимоги закону щодо надання повної інформації про умови кредитування та наявності належного письмового підтвердження про ознайомлення заявника із зазначеною інформацією; зустрічні позовні вимоги щодо визнання окремих положень договору недійсними підтримав в повному обсязі, посилаючись при цьому на ряду з іншими обставинами, викладеними в позовній заяві, також на порушення принципу рівності сторін договору, про що на його думку свідчить факт визначення банком строку позовної давності терміном 50 років та встановлення такого виду забезпечення виконання зобов'язань як пеня.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

15 квітня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 6800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Як вбачається з досліджених в судовому засіданні письмових доказів, відповідач ОСОБА_1 своїм підписом у анкеті-заяві підтвердив свою згоду на те, що підписана разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» заява складає між ним та банком договір.

Відповідно до частини 1 статті 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона вже не може запропонувати свої умови договору.

Таким чином, позивач, ПАТ КБ «Приватбанк» повністю виконав свої зобов'язання за кредитним договором.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а такою оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного Кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до умов договору, особисто підписаним ОСОБА_1 (а.с.12), останнім сплачуються відсотки за користування кредитом в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, а також при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, останній зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, порушив свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим у нього перед ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 31 січня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 30 069 грн. 47 коп., яка складається з: 6 653 грн. 34 коп. заборгованості за кредитом; 20 211 грн. 75 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом; 1 716 грн. 53 коп. - заборгованості по комісії за користування кредитом, а також штрафів: 500 грн. 00 коп. - фіксованої частини та 987 грн. 87 коп. - процентної складової.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як вбачається зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Ст. 640 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов'язання за даним договором.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони не інформували один одного про припинення дії договору. Таким чином договір є автоматично пролонгованим та продовжує діяти.

Враховуючи викладене, аналізуючи матеріали справи, документи, суд вважає достовірно доведеним факт невиконання ОСОБА_1 свого зобов'язання, що випливає з кредитного договору, у зв'язку з чим вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості по кредиту є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо визнання пункту 1.1.7.31 «Умов та правил надання банківських послуг» щодо встановлення банком строку позовної давності терміном на 50 років недійсним, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звертатися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної давності починається з дня коли особа довідалася абр могла довідатися про порушення свого права (частина 1 статті 261 ЦК України)

Відповідно до частини 1 статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст, зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовий формі, якщо його воля сторін виражена за допомогою телетайпного, селекторного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Пунктом 1.1.7.31 «Умов та правил надання банківських послуг» передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, пені, штрафу сторонами встановлені тривалістю в п'ятдесят років, що відповідає вимогам частини 1 статті 259 ЦК України і свідчить про дотримання банком строків позовної давності.

З врахуванням встановлених під час розгляду справи обставин, суд приходить до висновку про додержання письмової форми договору щодо збільшення позовної давності і як наслідок вважає вимогу позивача в частині визнання пункту 1.1.7.31 «Умов та правил надання банківських послуг» недійсним, таким що суперечить вимогам чинного законодавства і як наслідок не підлягає задоволенню.

Окрім того, позивач також просить визнати недійсним пункт Умов кредитування із використанням кредитки «Універсальна» щодо встановлення такого виду забезпечення виконання зобов'язань як пеня, при цьому посилаючись на те, що зазначений вище пункт правочину суперечить вимогам Цивільного Кодексу України.

Оцінивши надані суду сторонами докази, суд вважає помилковим тлумаченням позивачем вимог чинного законодавства, оскільки положення пункту Умов кредитування із використанням кредитки «Універсальна» щодо встановлення такого виду забезпечення виконання зобов'язань як пеня не суперечать вимогам чинного цивільного законодавства, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог в частині визнання окремих положень правочину недійсними.

Крім того, такий вид забезпечення виконання зобов'язань як пеня, внаслідок невиконання ОСОБА_1 свого зобов'язання, що випливає з кредитного договору, до останнього навіть не застосовувався і до зазначеної банком суми заборгованості, що підлягає стягненню не входить.

Оскільки, статтею 88 Цивільно-процесуального Кодексу України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати та вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп., який було сплачено позивачем при подачі позову до суду.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 212, 213, 215, 224 Цивільно-процесуального Кодексу України, статтями 207, 256, 259, 526, 612, 634, 1049, 1050, 1054, 1055 Цивільного Кодексу України, суд , -

у х в а л и в:

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 30 069 грн. 47 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп., який було сплачено позивачем при подачі позову.

ОСОБА_1 в задоволенні зустрічної позовної заяви щодо визнання окремих пунктів договору недійсними - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів після отримання копії цього рішення.

Суддя : Д.О. Зоріна