Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю представника банку,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Радивилівського районного суду від 25 листопада 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

в с т а н о в и л а :

16 липня 2013 року ПАТ КБ „ПриватБанк" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Заочним рішенням Радивилівського районного суду від 25 листопада 2013 року позов задоволено. В рахунок погашення 101 806, 13 доларів США заборгованості (що за курсом НБУ станом на 25 квітня 2013 року складало 813 430, 98 грн.) за кредитним договором № LVB0GA від 24 березня 2008 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, звернуто стягнення на предмет іпотеки - належний на праві власності ОСОБА_2 житловий будинок загальною площею 72, 00 кв. м, житловою площею 55, 30 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 шляхом його продажу ПАТ КБ „ПриватБанк" з укладенням від імені відповідачки договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ „ПриватБанк" усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Крім того, виселено осіб, які зареєстровані та проживають у житловому будинку на АДРЕСА_1, зі зняттям їх з реєстраційного обліку у територіальному органі Державної міграційної служби України, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку.

Вирішено питання про судові витрати.

Відповідачкою ОСОБА_2 рішення Радивилівського районного суду від 25 листопада 2013 року в апеляційному порядку не оскаржувалося.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на те, що він значиться зареєстрованим у спірному житловому будинку, про що суду першої інстанції при вирішенні спору було достовірно відомо. Проте незважаючи на це, його до участі у справі залучено не було, у зв'язку з чим було позбавлено можливості захищати свої права у судовому порядку. При цьому місцевий суд прийшов до помилкового висновку про можливість його виселення на підставі ч. 1 ст. 39 Закону України „Про іпотеку".

Права та обов'язки членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) визначені ст. 156 ЖК України, а виселення членів сім'ї власника жилого будинку проводиться в порядку ст. 157 ЖК України із застосуванням вимог ст. 116 ЖК України.

Він проживає у спірному житловому будинку з 1993 року, в якому за його кошти проведено ремонт, однак ПАТ КБ „ПриватБанк" відповідно до вимог закону письмової вимоги йому про добровільне звільнення цього житлового будинку не направляло.

Покликаючись на ці обставини, а також на роз'яснення п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року „Про практику застосування судами законодавства про вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин", ОСОБА_1 рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд про його скасування.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК.

У ній, зокрема, має бути зазначено: висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково (при відмові в позові слід точно зазначити,

кому, відносно кого та в чому відмовлено); висновок суду по суті позовних вимог: які саме права позивача визнано або поновлено; розмір грошових сум чи перелік майна, присуджених стороні; вартість майна, яке належить стягнути з відповідача, якщо при

виконанні рішення присудженого майна у наявності не буде; конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права; розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 88 ЦПК; строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; у яких межах допускається негайне виконання рішення, коли суд зобов'язаний або має право його опустити. При об'єднанні в одне провадження кількох вимог або прийнятті зустрічного позову чи позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, має бути сформульовано, що саме ухвалив суд щодо кожної позовної вимоги.

Вирішуючи за позовами про визнання питання про наявність або відсутність тих чи інших правовідносин, суд при задоволенні позову зобов'язаний у необхідних випадках зазначити в резолютивній частині рішення і про ті правові наслідки, які тягне за собою таке визнання (наприклад, про анулювання актового запису про реєстрацію шлюбу в разі визнання його недійсним, анулювання свідоцтва про право власності в разі задоволення позову про витребування майна від добросовісного набувача тощо).

З метою запобігання виникненню неясності при виконанні рішення у його резолютивній частині зазначається точне та повне найменування юридичної особи, прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, відносно яких суд вирішив питання.

Проте зазначених роз'яснень суд при ухваленні оскаржуваного рішення не дотримав.

З матеріалів справи вбачається, що 24 березня 2008 року між ПАТ КБ „ПриватБанк" і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № LVB0GA, відповідно до якого відповідачка отримала у банку кредит на споживчі цілі у розмірі 34 950 доларів США під 12 % річних строком до 24 березня 2028 року (а. с. 10-16).

На забезпечення виконання умов цього договору між його сторонами 24 березня 2008 року було укладено договір іпотеки, за яким позичальник передала в іпотеку банку належний їй на праві власності житловий будинок на АДРЕСА_1 (а. с. 17-19).

У порушення вимог ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України відповідачка узяті на себе зобов'язання за кредитним договором порушила і станом на 25 квітня 2013 року допустила заборгованість перед банком на загальну суму 101 806, 13 доларів США, з яких: 36 144, 16 - заборгованість за кредитом; 24 530, 78 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 787, 05 доларів США - комісійні банку; 35 466, 43 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань; 31, 29 та 4 846, 42 доларів США - штрафи.

У зв'язку з цим заочним рішенням Радивилівського районного суду від 25 листопада 2013 року було задоволено позов ПАТ КБ „ПриватБанк" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. В рахунок погашення 101 806, 13 доларів США заборгованості відповідачки за кредитним договором № LVB0GA від 24 березня 2008 року, який був укладений з ПАТ КБ «ПриватБанк», було звернуто стягнення на предмет іпотеки - належний на праві власності ОСОБА_2 житловий будинок загальною площею 72, 00 кв. м, житловою площею 55, 30 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 шляхом його продажу ПАТ КБ „ПриватБанк" з укладенням від імені відповідачки договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ „ПриватБанк" усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Крім того, судом без зазначення прізвищ, імен та по батькові фізичних осіб, відносно яких суд вирішив питання, було виселено осіб, які зареєстровані та проживають у житловому будинку на АДРЕСА_1, зі зняттям їх з реєстраційного обліку у територіальному органі Державної міграційної служби України, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку.

Відповідачкою ОСОБА_2 заочне рішення Радивилівського районного суду від 25 листопада 2013 року в апеляційному порядку не оскаржено, а тому стосовно неї воно набрало законної сили та підлягає виконанню.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1, який подав апеляційну скаргу, не є власником іпотечного житлового будинку та не був стороною у кредитному й іпотечному договорах, які відповідачкою ОСОБА_2 були укладені з ПАТ КБ „ПриватБанк".

У зв'язку з цим заперечення ОСОБА_1 в апеляційній скарзі проти позовних вимог банку в частині, що стосуються вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, колегією суддів до уваги не приймаються та повністю відхиляються.

Разом із тим, зі справи безспірно вбачається, що ОСОБА_1 значиться зареєстрованим у спірному житловому будинку, про що позивачу та суду першої інстанції при вирішенні спору сторін було достовірно відомо (а. с. 31).

Однак незважаючи на це, позивач ПАТ КБ „ПриватБанк" клопотання про залучення ОСОБА_1 до участі у справі в якості співвідповідача суду не заявив та вимог до ОСОБА_1 про його виселення з іпотечного будинку окремо не пред'явив.

Відповідно до змісту ст.ст. 11 і 33 ЦПК України суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може вийти за їх межі, а також самостійно, без клопотання позивача замінювати первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Разом з тим, у порушення вимог ст.ст. 35 і 36 ЦПК України Радивилівський районний суд при прийнятті позовної заяви ПАТ КБ „ПриватБанк" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення, при здійсненні провадження у справі до судового розгляду та під час самого судового розгляду, безспірно встановивши, що судове рішення може вплинути на права і обов'язки апелянта ОСОБА_1, який не є стороною у справі, його в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до справи не залучив.

Цим самим місцевий суд грубо порушив основні конституційні засади судочинства про рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також про змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ст. 129 Конституції України), а самого ОСОБА_1 позбавив можливості захищати свої права у судовому порядку, що гарантовано йому ст. 55 Конституції України.

Крім того, частиною 1 ст. 33, ст. 39 Закону України „Про іпотеку" передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 43 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин», згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення

Примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Проте даних про те, що банк відповідно до вимог ст. 35 Закону України „Про іпотеку" направляв апелянту, а ОСОБА_1 отримував письмову вимогу про добровільне звільнення спірного іпотечного житлового будинку, а також про відмову апелянта добровільно звільнити цей будинок у матеріалах справи немає. У зв'язку з цим суд був позбавлений можливості зробити висновок про те, чи набув банк права на виселення ОСОБА_1 з житлового будинку, який є предметом іпотеки у даній справі.

За викладених обставин рішення місцевого суду в частині виселення, на переконання колегії суддів, стосовно апелянта ОСОБА_1 (який значиться зареєстрованим у спірному іпотечному житловому будинку на АДРЕСА_1), є незаконним і підлягає частковому скасуванню, оскільки суд першої інстанції без пред'явлення позивачем відповідного позову до ОСОБА_1, без залучення ОСОБА_1 до участі у справі в якості третьої особи, без з'ясування права банку на виселення ОСОБА_1, без зазначення у резолютивній частині оскаржуваного рішення прізвищ, імен та по батькові фізичних осіб, відносно яких він вирішив питання у даній справі, та без встановлення інших фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, не вправі був постановляти стосовно ОСОБА_1 судове рішення про його виселення та вирішувати питання про його права й обов'язки чи покладати на нього їх виконання.

Тому з урахуванням наведеного рішення місцевого суду не у повній мірі відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, через що підлягає частковому скасуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 39, 40 Закону України "Про іпотеку", ст.ст. 10, 11, 35, 36, 60, 213, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Радивилівського районного суду від 25 листопада 2013 року в частині виселення осіб, які зареєстровані та проживають у житловому будинку на АДРЕСА_1, стосовно ОСОБА_1 скасувати.

В решті рішення місцевого суду залишити без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: