АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

17 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

при секретарі: Калініній Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 вересня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного авіаційного підприємства «Україна» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за затримку розрахунку при звільненні та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року позивач, посилаючись на незаконне звільнення його з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом, уточненим в подальшому, до Державного авіаційного підприємства «Україна» (далі - ДАП «Україна») про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні і моральної шкоди.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02 вересня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДАП «Україна» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 3310,88 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині відмови у задоволені позовних вимог позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій вказав, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та за неповного дослідження обставин справи.

Вказував, що судом першої інстанції не враховано переважне права позивача на залишення на роботі. Під час скорочення на посадах було залишено працівників з нижчою категорією, хоча позивач має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Посилався на те, що в порушення вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України позивачу не було запропоновано іншої роботи. Вказував, що незаконне звільнення та ненадання іншої роботи на підприємстві є підставою для стягнення моральної шкоди.

Просив рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, просили задовольнити з підстав наведених в ній.

Представник ДАП «України» - Савон А.В. в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працював в ДАП «Україна» з червня 2007 року на посаді авіатехніка з планеру та двигунів 5-го розряду дільниці технічного обслуговування літаків цеху технічного обслуговування повітряних суден інженерно-авіаційної служби інженерно-технічного комплексу ДАП «Україна».

На підставі наказу № 59/о від 02.04.2012 року ОСОБА_1 переведено на посаду авіатехніка з планеру та двигунів 6-го розряду цеху технічного обслуговування літаків дирекції з технічного обслуговування повітряних суден інженерно-технічного комплексу Державного авіаційного підприємства «Україна».

Згідно наказу ДАП «Україна» від 15.05.2014 року № 136 «Про введення в дію нової організаційної структури та штатного розпису ДАП «Україна», введено в дію нову організаційну структуру та штатний розпис. Посада авіатехніка з планеру та двигунів 6-го розряду, на якій працював позивач скорочена. Про майбутнє звільнення ОСОБА_1 був попереджений 29.05.2014 року під особистий підпис.

Наказом № 132/о від 06.08.2014р. «По особовому складу» ОСОБА_1 звільнено у зв'язку із скороченням штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Суд першої інстанції встановивши, що позивача звільнено відповідно до вимог трудового законодавства, з чітким дотриманням порядку звільнення, а видачу трудової книжки було здійснено у строк, встановлений законом, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі,.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п. 19 його постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів», розглядаючи трудовий спір, пов'язаний зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Разом з тим, суд не може надавати оцінку правомірності і доцільності внесених змін, оскільки це стосується господарської діяльності суб'єкта господарювання і не є предметом доказування у судових спорах.

Частиною 3 статті 64 Господарського кодексу України закріплено що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Судом вірно, на підставі наявних у матеріалах справи доказах, встановлено, що дійсно мало місце скорочення штату працівників, а також відбулись відповідні зміни в організації виробництва і праці.

Пунктом 6 Постанови Кабінету Міністрів України від 01.03.2014 № 65«Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету» (далі - Постанова) вказано на необхідність Державному управлінню справами вжиття заходів щодо зменшення кількості літаків, що обслуговують вищих посадових осіб держави, та переглянути обсяг видатків на їх утримання за бюджетною програмою «Забезпечення перевезень вищих посадових осіб держави авіаційним транспортом».

На виконання вищезазначеної Постанови Державним управлінням справами запропоновано Кабінету Міністрів України залишити для виконання спеціальних авіаперевезень п'ять повітряних суден ДАП «Україна»: три літаки (Airbus А-319-115, АН-74ТК-300Д, АН-148-100) та два вертольоти (Мі-8 і МТВ-1, 2002 року та 2003 року випуску), решту повітряних суден планувалося передати з Управління Державного управління справами або списати в найкоротший термін.

Для здійснення експлуатації п'ятьох вказаних повітряних суден відповідачем вжито заходів щодо суттєвого зменшення видатків на утримання підприємства шляхом оптимізації структури та штатного розпису та зменшення персоналу до мінімальної необхідної кількості, яка зможе забезпечити виробничий процес підприємства.

Протягом 2013-2014 років з балансу та експлуатації відповідача були зняті літаки типу Іл-62 (наказ від 31.03.2014 року № 95), Ту-134А-3 та Як-40 (наказ від 11.07.2013 року № 232), Ту-134-А-3 (наказ від 12.06.2013 року № 202).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо переважного права на залишення на роботі.

Стаття 42 КЗпП України встановлює, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Судом встановлено, що питання про переважне право залишення позивача на роботі було розглянуто тимчасовою комісією якою прийнято обґрунтоване рішення про звільнення позивача, при цьому комісією враховано сімейний стан, освіту, наявність допусків до польотів на повітряних суднах, які вже виведені з експлуатації і на даний час не використовуються.

Доводи апелянта про те, що він мав переважне право на залишення на посаді, з посиланням на те, що категорія Б 1 є вищою, ніж категорія А, а отже відповідачем безпідставно залишено на роботі, осіб з нижчою категорією є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 49 Повітряного Кодексу України особа, яка належить до авіаційного персоналу, має відповідати кваліфікаційним вимогам за професійною ознакою, станом здоров'я та мати належним чином оформлене свідоцтво згідно з авіаційними правилами України. Свідоцтво видається окремо на кожну спеціальність осіб авіаційного персоналу. У свідоцтво можуть вноситися відмітки про право виконання деяких функцій, передбачених іншими спеціальностями. Особа авіаційного персоналу зобов'язана мати при собі свідоцтво під час провадження професійної діяльності і провадити таку діяльність згідно з умовами та обмеженнями, передбаченими свідоцтвом.

Наявність свідоцтва є необхідним зокрема для персоналу з технічного обслуговування повітряних суден.

Тобто, кваліфікація авіатехніка з планеру та двигунів 6-го розряду, як персоналу з технічного обслуговування повітряних суден підтверджується наступними документами: діючим свідоцтвом з технічного обслуговування повітряних суден та додатком до свідоцтва, в якому вказаний тип повітряного судна та вид робіт, до проведення яких допущений працівник.

Вказані вимоги встановлені Правилами видачі свідоцтв авіаційному персоналу в Україні, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 07.12.1998 № 486 (далі - Правила).

Відповідно до пункту 4.1 Правил авіаційні фахівці допускаються до самостійної професійної діяльності з експлуатації повітряних суден лише за умови, якщо вони мають офіційний дозвіл Державіаслужби України на здійснення такої діяльності у вигляді свідоцтв авіаційного персоналу.

Згідно підпункту «а» пункту 4.2 Правил авіаційним фахівцям видаються такі свідоцтва або посвідчення: інженерно-технічному авіаційному персоналу - свідоцтво інженера з технічного обслуговування ПС або свідоцтво техніка з технічного обслуговування ПС.

Відповідно до пунктів 4.3, 4.5, 4.6 Правил Державіаслужба України видає свідоцтва авіаційних фахівців на підставі об'єктивної оцінки відповідності кандидата на одержання свідоцтва вимогам та процедурам, установленим цими Правилами.

Кандидат на одержання свідоцтва зазначеного виду повинен мати відповідну підготовку за затвердженою програмою у сертифікованому навчальному закладі, належний досвід та придатність за станом здоров'я, підтверджені в установленому порядку, а також повинен продемонструвати відповідність своїх знань та умінь вимогам цих Правил. Порядок оцінки знань та вмінь визначається Державіаслужбою України.

Відповідно до пункту 8.1.2 Правил власник свідоцтва авіаційного персоналу з технічного обслуговування здійснює права, що вказані в пунктах 8.2.3 і 8.3.3 цих Правил тільки щодо тих повітряних суден, які вказані в його свідоцтві конкретно та тих видів технічного обслуговування, які вказані в його свідоцтві конкретно.

Пунктом 2.1.6 Правил видачі свідоцтв (Part-66) встановлено вимоги до досвіду з метою присвоєння авіаційному персоналу категорій А та В1:

Категорія В1 є дійсно вищою порівняно з категорією А. Однак, категорія присвоюється власнику свідоцтва персоналу з технічного обслуговування в рамках певних типів повітряних суден, вказаних в самому свідоцтві.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, має допуски на два повітряні судна: Іл-62, Ту-134, які виведені з експлуатації. В зв'язку з тим, що вказані повітряні судна виведені з експлуатації, відпала необхідність утримувати працівників, які обслуговували ці повітряні судна.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження, що позивач може бути допущений до виконання функцій авіаційного персоналу на повітряних суден типу Airbus-319, Ан-74, Мі-8, Ан-148-100В, що експлуатуються відповідачем.

Отже, посилання ОСОБА_1 на те, що відповідач залишив працювати осіб з нижчою категорією ніж була у нього не заслуговують на увагу суду, оскільки як встановлено колегією суддів в судовому засіданні, вказані особи мали допуск до повітряних суден тих типів, що залишились в експлуатації відповідача.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП в першу чергу пропонується робота: відповідною спеціальністю, а якщо такої роботи немає, - інша робот (як вакантна посада, що відповідає кваліфікації працівника, так і вакантна посада, що передбачає виконання роботи більш низької кваліфікації або нижчим рівнем оплати праці).

Суд першої інстанції, аналізуючи надані позивачем докази щодо його освіти, кваліфікації та досвіду роботи, список вакантних посад в ДАП «Україна», дійшов вірного висновку про відсутність посад за відповідною кваліфікацією (спеціальністю) позивача, які могли б бути йому запропоновані.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що при звільненні позивачу не було запропоновано іншої роботи в ДАТ «України» з огляду на наступне.

Процедура запропонування працівнику, що підпадає під звільнення, іншої посади чітко законодавством не встановлена. Тому ця процедура визначається індивідуально кожним підприємством з урахуванням вимог чинного законодавства у сфері праці.

З матеріалів справи вбачається, що за заявою позивача, питання про надання позивачу іншої роботи за посадою, що не відповідала його кваліфікації, розглядалося на засіданні тимчасової комісії. Разом з його заявою членами тимчасової комісії були розглянуті заяви і всіх інших кандидатів на вакантні посади та прийнято рішення з урахуванням пропозицій заступника генерального директора ОСОБА_4

Ураховуючи те, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди обґрунтовувались лише незаконними діями відповідача щодо незаконного звільнення з займаної посади та ненаданням іншої роботи на підприємстві, і судом не встановлено прорушень трудового законодавства відповідачем в цій частині, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого ст. 11 ЦПК України, відсутні правові підстави для вирішення питання про стягнення моральної шкоди у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

Всі висновки суду першої інстанції повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді

Справа № 758/10273/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/13990/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Супрун Г.Б.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.