Ухвала

іменем україни

16 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Чернівецького обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 4 лютого 2015 року,

встановила:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Чернівецького обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» (далі - Банк) звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами договору відновлювальної кредитної лінії від 23 липня 2007 року, укладеного між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Банк, та ОСОБА_4, останній отримав кредит у сумі 257 000 грн, на умовах визначених договором, з остаточним терміном погашення не пізніше 22 липня 2014 року. Виконання умов указаного договору забезпечено договором іпотеки від 25 липня 2007 року, укладеним між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Банк, та ОСОБА_3, предметом якого є житловий будинок, з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 71,20 кв. м, у тому числі житловою площею 45,90 кв. м, що знаходиться по вул. Беженар, 18 в

с. Великий Кучурів, Сторожинецького району Чернівецької області, який належить останньому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 25 травня 2005 року. Неналежне виконання боржником ОСОБА_4 умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості.

Листами від 12 вересня 2014 року до позичальника та до поручителя, банк звертався з вимогами про погашення заборгованості за кредитом та відсотками. Однак позичальник і поручитель на листи не відреагували і прострочену заборгованість не погасили.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 червня 2009 року з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у рахунок погашення боргу стягнуто 284 215,46 грн. Рішення набрало законної сили та звернуто до виконання.

Ураховуючи наведене, Банку просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 28 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 4 лютого 2015 року, позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, з належними до нього надвірними будівлями та спорудами по

АДРЕСА_1 належний на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25 травня 2005 року, на користь Банку для погашення боргових зобов'язань

ОСОБА_4 за договором відновлювальної кредитної лінії від 23 липня 2007 року боргових зобов'язань ОСОБА_4 - за договором відновлювальної кредитної лінії на загальну суму 277 514,46 грн шляхом застосування процедури продажу предмету іпотеки, встановленої

ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Визначено початкову ціну предмета іпотеки за іпотечним договором для його подальшого продажу за ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності, в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суди виходили з того, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що 23 липня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Банк, та ОСОБА_4 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого останній отримав кредит у сумі

257 000 грн, на умовах, визначених договором, з остаточним терміном погашення не пізніше 22 липня 2014 року.

Виконання умов наведеного договору забезпечено договором іпотеки від 25 липня 2007 року, укладеним між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Банк, та ОСОБА_3, предметом якого є житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 71,20 кв. м, у тому числі житловою площею 45,90 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 який належить останньому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 25 травня

2005 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 червня 2009 року з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у рахунок погашення боргу в солідарному порядку стягнуто 284 215,46 грн. Рішення звернуто до примусового виконання.

Постановою старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС Чернівецького МУЮ від 16 жовтня 2009 року відкрито виконавче провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2010 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні заяви про розстрочку виконання рішення суду.

Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконане у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

У результаті прострочення договору відновлювальної кредитної лінії утворилася заборгованість і Банк набув право звернення стягнення на предмет іпотеки.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові № 6-73цс13 від 4 вересня 2013 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Отже, наявність судового рішення про стягнення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь Банку заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане ОСОБА_3 в іпотеку нерухоме майно.

У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінним від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Пред'являючи позов про звернення стягнення на предмет іпотеки у погашення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії від 23 липня 2007 року на загальну суму 277 514,46 грн, Банк посилався на те, що боржник не виконав взятих на себе зобов'язань за договором відновлювальної кредитної лінії та незважаючи на неодноразові повідомлення про необхідність сплати боргу, позичальник та іпотекодавець з Банком не розрахувалися.

Положеннями частини першої статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмета іпотеки Банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності.

При цьому суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Посилання суду першої інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності суперечить вимогам ст. ст. 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою ст. 38 цього Закону.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові № 6-1935цс15 від 7 жовтня 2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Крім того, посилаючись на загальний розмір заборгованості не зазначив всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-61цс15.

Викладене свідчить, що при вирішені спору судом неповно встановлено фактичні обставини справи, з'ясування яких має суттєве значення для правильного вирішення спору, не дано юридичної оцінки наданим сторонами доказам, що в силу ч. 2ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 4 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська