Справа № 370/1547/14 Головуючий у І інстанції Тандир О.В.
Провадження № 22-ц/780/2593/15 Доповідач у 2 інстанції Лащенко В. Д.
Категорія 4 14.05.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

14 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Лащенка В.Д.,

суддів: Сушко Л. П., Поліщука М. А.,

при секретарі Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 23 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визнання права власності на майно,

встановила:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя .

Позов мотивувала тим, що вона та відповідач з 17 травня 2002 року перебувають у шлюбі. У 2005 році за спільні кошти сторонами було придбано земельну ділянку площею 0,10 га (кадастровий номер НОМЕР_1) за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на якій в 2007 році почали будувати будинок, який вже в 2008 році було введено в експлуатацію. На будівництво будинку були витрачені всі кошти, отримані від продажу квартири позивача. У 2009 році сторони придбали автомобіль Ноndа СR-V. Також існують рахунки у ПАТ «КБ «Приватбанк», на яких зберігаються кошти у сумі 66000 грн. Останнім часом відносини подружжя погіршилися, виникли суперечки щодо поділу майна, що і стало причиною для звернення позивача до суду.

Позивач, посилаючись на ст.ст. 60, 69-71 СК України, вважає все зазначене вище майно є спільною сумісною власністю та вважає, що має право на 1/2 частину вказаного майна без його реального поділу.

Відповідач ОСОБА_2, в ході розгляду справи подав зустрічний позов до ОСОБА_3, в якому, заперечуючи проти задоволення позовних вимог за первісним позовом, просив суд розірвати укладений між ними шлюб, зареєстрований 17 травня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Солом'янського районного управління юстиції м. Києва, а також визнати житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,10 га за цією ж адресою його особистою власністю.

Обгрунтовуючи вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2, вказав, що а ні будинок, а ні земельна ділянка, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, не є спільною сумісною власністю подружжя на підставі ст. 57 СК України, а є особистою приватною власністю ОСОБА_2, і не підлягають поділу, оскільки вказані земельна ділянка та будинок були набуті відповідачем ОСОБА_2, за кошти, які належали його дітям і йому особисто. Так, ТОВ «Ніка арт», серед засновників якого був відповідач та його донька ОСОБА_4, належало нежитлове приміщення по АДРЕСА_2, яке у 2007 році було продано, а на виручені кошти було побудовано будинок. Крім того, позивач не надала доказів щодо участі у витратах на будівництво будинку.

Щодо вимог позивача про визнання за нею права власності на 1/2 частку автомобіля, відповідач вказує, що позивачем не наведено індивідуально-визначених ознак цього автомобіля, більше того, вказаний автомобіль було продано відповідачем на початку грудня 2014 року. Крім того, посилаючись на існування банківських рахунків та вкладів, ОСОБА_3, не надає доказів про знаходження на цих рахунках коштів.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 23 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1, та 1/2 частину земельної ділянки за цією ж адресою.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визнання права особистої власності на майно - задоволено частково.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, укладений 17 травня 2002 року та зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, запис № 474 - розірвано.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 1827 грн., судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки за цією ж адресою і ухвалити нове рішення в частині зустрічних позовних вимог.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 17 травня 2002 року зареєстрували шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 (а.с. 5).

В період перебування у шлюбі сторонами була придбана земельна ділянка площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд у с. Березівка Макарівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, право власності на яку підтверджується державним актом серії НОМЕР_3, виданим на ім'я ОСОБА_2(а.с.6). Вказана ділянка набута сторонами на підставі договору купівлі-продажу від 22 червня 2005 року №5341 (а.с.9). Відповідно до п. 3 вказаного договору, продаж вчинено за 7930 грн. Згідно звіту про оцінку майна, виконаного суб'єктом оціночної діяльності - Товарною біржею агропромислового комплексу центральних областей України, станом на 03 червня 2014 року вартість вказаної земельної ділянки становить 237000 грн. (а.с.13-45).

Крім того, як вбачається зі свідоцтва про право власності на майно від 10 грудня 2008 року, виданого на ім'я ОСОБА_2, на вказаній земельній ділянці було побудовано домоволодіння, що по АДРЕСА_1. Будинок побудовано у 2007 році. Акт вводу в експлуатацію від 22 жовтня 2008 року. Наведене також підтверджується робочим проектом газозабезпечення вказаного будинку від 2007 року (а.с. 200-208), робочим проектом електропостачання вказаного будинку (а.с. 209-210), рішенням виконкому Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області від 23 жовтня 2007 року про оформлення права власності на домоволодіння (а.с. 211), свідоцтвом на забудову індивідуальної садиби (а.с. 212).

Проте на час розгляду спору про поділ майна сімейні відносини сторін погіршилися, оскільки між ними відсутнє взаєморозуміння, мають різні погляди на сімейні обов'язки та ведення спільного господарства. Фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Не є спільною сумісною власністю майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Перелік такого майна наведений у ст. 57 СК України. Відповідно до сказаної статті, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Також особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди; страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Як передбачено ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. (ст. 70 СК України).

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, мають застосовуватися положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд першої інстанції правомірно визнав ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишив майно у їх спільній частковій власності.

Посилання відповідача ОСОБА_2, на те, що земельна ділянка придбана, а спірний будинок був побудований за особисті його кошти, тобто кошти від продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги, оскільки вказане приміщення належало ПП «Юлія», що вбачається із рішення Радянської райради м. Києва від 25.05.2000р., (а.с.184-195), а в подальшому ТОВ «Ніка арт», а після цього брату відповідача - ОСОБА_6, що підтверджується протоколом зборів засновників ТОВ «Ніка арт» від 11.09.2006 р., (а.с. 265), договором дарування від 15.09.2006 року ТОВ «Ніка арт» 50/100 частин нежилих приміщень ОСОБА_6. Будь-яких інших доказів на підтвердження придбання ділянки та витрат на будівництво будинку з особистих коштів відповідача ОСОБА_2, ним не надано, як і не надано доказів на підтвердження того, що вказане майно є його особистою власністю.

У задоволенні вимог позивача про визнання за нею права власності на половину коштів, що знаходяться на рахунках у банку, відмовлено, оскільки позивачем не надано доказів про відкриття депозитного рахунку на суму 66000 грн.. Відмовлено також у задоволенню вимоги позивача і щодо визнання права власності на частину автомобіля, оскільки позивачем не наведено індивідуально-визначених ознак цього автомобіля, більше того, позивачем суду не надано доказів на підтвердження того, що вказаний автомобіль станом на час розгляду справи зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2, та не було відчужено. Рішення в цій частині сторонами не оскаржено.

Сторонами також не оскаржено рішення суду в частині розірвання шлюбу.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і правильно встановив обставини, що мають значення для справи, вірно застосував норми матеріального закону та ухвалив рішення щодо визнання за кожним із подружжя половину земельної ділянки та житлового будинку, які придбані в період шлюбу та відмовив у поділі іншого майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що земельна ділянка та житловий будинок є його особистою приватною власністю, не заслуговують на увагу, оскільки суду не було надано безспірних доказів того, що вказане майно набуте відповідачем за кошти, які належали йому особисто.

Посилання в скарзі на необхідність скасування рішення суду з тих підстав, що суд вийшов до нарадчої кімнати 20 лютого 2015 року, а рішення проголосив 23 лютого 2015 року, не може бути безумовною підставою для скасування ухваленого рішення. Відповідно до роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» порушення правил про таємницю нарадчої кімнати є порушенням норм процесуального права і може бути підставою для скасування рішення суду, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, зокрема в разі доведення факту спілкування судді поза межами нарадчої кімнати з учасником процесу чи іншими особами з приводу справи, що розглядається (частина третя статті 309 ЦПК, частина друга статті 338 ЦПК).

Разом з тим судом при ухваленні рішення в порушення вимог ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якою передбачено підстави звільнення сторін від оплати судових витрат, стягнуто в дохід держави судовий збір з ОСОБА_2 в сумі 1 827 грн. Проте матеріали справи свідчать про те, що відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі ст.. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки є інвалідом другої групи та учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній станції (категорія 1). Вказане підтверджується долученими до матеріалів справи довідками.

З урахуванням викладеного та відповідно до вимог ст..309 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 судового збору в дохід держави підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 23 лютого 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 в дохід держави судового збору в сумі 1 827 грн. скасувати.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді