Провадження №2/761/1242/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 серпня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Маліновської В.М.,

при секретарі Лазоришинець К.М., Касянчук Л.М., Нечипорук А.В., Колеснік М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 (Позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (Відповідач), третя особа ОСОБА_3, про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.12.2010р., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2, - фіктивним (а.с.1-5 т1).

Свої позовні вимоги з урахуванням пояснень до позовної заяви (а.с.136 т2) Позивачка обгрунтовує тим, що 08.03.1986 року було зареєстровано шлюб між нею та ОСОБА_7, про що Виконкомом Мар'янівської сільської Ради Васильківського району Київської області було видано свідоцтво про укладення шлюбу та зроблено актовий запис № 3. За час шлюбу подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_2. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 03.10.1997р. № 18533, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківської держадміністрації, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної (сумісної або часткової) власності в рівних частках кожному належить: ОСОБА_7 (чоловік), ОСОБА_1 (дружина), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_4 (донька). Шлюбні стосунки між подружжям поступово погіршувались, чоловік ОСОБА_7 з 2001 року виїхав проживати за кордон до Іспанії, залишивши на виховання ОСОБА_1 спільних дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Будь-яких коштів на виховання дітей ОСОБА_7 не надавав, що стало підставою для розірвання шлюбу та стягнення з ОСОБА_8 аліментів на дітей в примусовому порядку, що підтверджується рішенням суду від 16.12.2010р. 29.08.2007р. ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_1 було видано генеральну довіреність № 1639, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Почтарьовою С.О., відповідно до якої Позивачка мала право розпоряджатися всім належним ОСОБА_7 майном. 16 квітня 2010 року Позивач на підставі генеральної довіреності від ОСОБА_7 продала 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 своєму сину ОСОБА_5. Проте, в серпні 2010 року ОСОБА_7 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про поділ спільної власності подружжя, а саме: кв. АДРЕСА_1, кв. АДРЕСА_2, земельної ділянки АДРЕСА_22. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2-3981/11 було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_7, відповідно до якого за ним визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 20.12.2012р. рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.12.2011р. змінено в частині зменшення частки ОСОБА_7 у праві власності на кв. АДРЕСА_2 до 1/8 частки, в іншій частині рішення залишено без змін. Позивачка зазначила, що ОСОБА_8 неодноразово вказував, що його цікавлять лише гроші, та в разі визнання за ним права власності на спільне майно, останній має наміри продати свою частку, тому під час розгляду судового спору про поділ майна подружжя, який було розпочато колишнім чоловіком у серпні 2010 року, знаючи його наміри щодо визначення подальшої долі вищезазначеного майна, в разі його поділу в судовому порядку, з метою збереження майна для своїх дітей (ОСОБА_5, ОСОБА_4), ОСОБА_1 12.10.2010р. отримавши він них генеральні довіреності № 2077, 2068 на право розпоряджатися всім належним їм майном, вирішила укласти фіктивний договір купівлі-продажу спірної квартири. З цією метою вона намагалася знайти непов'язану з нею особу для укладання такого договору. З даною пропозицією Позивачка неодноразово зверталась до своїх сусідів, колег по роботі та друзів, але кожен з різних причин не міг погодитися на укладення вищезазначеного договору. Водночас, співмешканець Позивачки - ОСОБА_10, з яким вона була у стосунках, знаючи проблему, запропонував Позивачці укласти договір купівлі-продажу та фіктивно передати квартиру у власність його матері ОСОБА_2 до вирішення судового спору з чоловіком. Перебуваючи у розпачі та у хвилюванні з приводу можливої втрати майна, Позивачка погодилась на допомогу від співмешканця - ОСОБА_10, який на той час проживав з нею та запевнив її що будь-яких претензій щодо користування та розпорядження кв. АДРЕСА_1 його мати, яку Позивачка в очі не бачила, не пред'являтиме, та в подальшому здійснить переоформлення даної квартири на її дітей. 17.12.2010р. ОСОБА_1 підписала з ОСОБА_3 (братом співмешканця), який діяв від імені ОСОБА_2 фіктивний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, вартість якої відповідно до п.2.1. Договору, за домовленістю сторін була встановлена у розмірі набагато нижчому від ринкової ціни, а саме у розмірі 228 549 грн., для уникнення значних додаткових витрат по оформленню цього договору. Весь час Позивачка та її діти постійно проживають та користуються спірною квартирою АДРЕСА_1, всі рахунки по оплаті комунальних послуг та електроенергії здійснює Позивачка. Після винесення судом рішення у справі про розподіл майна подружжя, Позивачка звернулась до Відповідачки з вимогою переоформлення кв. АДРЕСА_1 на її дітей, як це було обговорено під час укладання фіктивного договору купівлі-продажу вказаної квартири, проте Відповідачка сказала, що вона у Позивачки нічого не купляла, і тому й неї нема чого їй віддавати. У свою чергу ОСОБА_10 також відмовив Позивачці, пославшись на те, що її прохання буде виконано лише тоді, як йому буде відшкодовано суму у розмірі 50 тис. доларів США, як немайнові витрати, понесені ним у вигляді моральної підтримки Позивачки під час розлучення та поділу майна з колишнім чоловіком. Позивачка вказала, що, оскільки після укладеної угоди всі права та обов'язки власника виконувала Позивачка, в тому числі проживала у вказаній квартирі, тому укладений договір не був спрямований на настання правових наслідків, а сторонами не вчинялися дії по виконанню спірного договору, а отже вбачається явна фіктивність правочину, а саме купівля-продаж кв. АДРЕСА_1. Окрім того, Відповідач не пред'являла будь-яких претензій до ОСОБА_1 щодо звільнення вказаної квартири, а також з даного питання відсутні будь-які судові рішення та виконавчі листи, всі рахунки по сплаті комунальних платежів та електроенергії відкриті та сплачуються від імені ОСОБА_1 Серед іншого Позивачка зазначила, що у зв'язку з скрутним фінансовим становищем та необхідністю належного утримання нею своїх дітей (оплата навчання, лікування тощо), вона передала в оренду квартиру АДРЕСА_1 спочатку ПАТ «КБ «Надра», а потім ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА», про що було укладено договір оренди приміщення від 27.06.201р. за згодою ОСОБА_1 від імені ОСОБА_3 та директором ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА» - Макогон В.В. Останній, серед іншого, в своїй письмовій заяві зазначив, що ОСОБА_3 не цікавлять на яких умовах буде укладатися договір оренди приміщення, оскільки фактичним власником спірної квартири є ОСОБА_1 та її діти. Так, Позивачка наголосила на тому, що спірний договір було укладено для виду, сторони знали, що він не буде виконаний, на момент підписання договору вона та Відповідач ОСОБА_2 та її представник не мали на меті переходу права власності на квартиру.

В судовому засіданні 24.02.2014р. представником Відповідача - ОСОБА_12 було заявлено клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с.60 т1). Протокольною ухвалою суду від 24.02.2014р. клопотання представника Відповідача про залучення третіх осіб задоволено, та залучено до участі у справі третіх осіб - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с.61-62 т1).

В квітні 2014 року представником Позивачки - ОСОБА_13 через канцелярію суду подано нову редакцію позовної заяви з врахуванням зміни підстав позову (а.с.108-114 т1). Протокольною ухвалою суду від 11.04.2014р. судом прийнято зазначену позовну заяву, примірники якої вручено представникам для вручення сторонам по справі (а.с.138 т1).

В позовній заяві від 10.04.2014р. з врахуванням зміни підстав позову, яка була прийнята судом в судовому засіданні 11.04.2014р., Позивачка просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.12.2010р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2 (а.с.108-114 т1). Позивачка серед підстав для задоволення позову, зазначила, що спірний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 не був направлений на відчуження квартири, оскільки зазначений правочин був вчинений нею під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, за відсутності у продавців іншого житла, не співмірності вартості квартири, зазначеної в договорі купівлі-продажу, її дійсній (ринковій) вартості. Разом з цим Позивачка не тільки не здійснила реальної передачі квартири, оскільки продовжувала в ній проживати, а й не отримала грошових коштів від ОСОБА_3 в якості оплати за спірну квартиру. Так, за умови відсутності обставин, які погрожували втратою житла з боку колишнього чоловіка Позивачка ніколи б не уклала договір купівлі-продажу спірної квартири, оскільки її діти не мають окремого житла, тим більше за ціною, яка в 10 разів є меншою за її ринкову вартість. Вищезазначені обставини підтверджують той факт, що внутрішня воля Позивачки не була направлена на відчуження квартири та укладання договору купівлі-продажу, тому спірний правочин був укладений нею під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, а відтак підлягає визнанню недійсним.

В судовому засіданні 22 червня 2015 року представник Позивачки - ОСОБА_14 заявив клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_6, оскільки остання на підставі договору купівлі-продажу 27.11.2014р. купила, а Відповідачка продала їй квартиру АДРЕСА_1 (а.с.212 т2). Протокольною ухвалою суду від 22.06.2015р ОСОБА_6 залучено до участі у справі в якості третьої особи (а.с. 218-219 т2) в зв'язку з чим в судовому засіданні оголошено перерву до 05.08.2015р.

Разом з тим, в судовому засіданні 22.06.2015р. представник Позивачка подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.12.2010р. укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2 фіктивним (а.с.228-233 т2). Протокольною ухвалою суду від 22.06.2015р. відмовлено в прийнятті уточненої позовної заяви, оскільки розпочато розгляд справи по суті (а.с. 218-219 т2).

Відповідачем подано до суду заперечення на позовну заяву (а.с.78-81 т1, 144-147 т1), в яких останнім зазначено, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Так, 17.12.2010р. ОСОБА_1, яка діяла від свого імені та від імені свого сина ОСОБА_5 та від імені своєї дочки ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_3, який діяв від імені своєї матері ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Посилання Позивача на ту обставину, що укладання даного договору відбулось з мотивів усунення колишнього чоловіка від права на вказану квартиру є безпідставними, оскільки при поділі майна подружжя, частки квартири, які належали на праві приватної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не зазнавали претензій з боку їх батька - ОСОБА_7, і відповідно не існувало жодного ризику втрати права власності на квартиру Третіми особами, як про це зазначає Позивачка. Вказана позиція фактично підтверджена заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва по справі № 2-3981/11, залишеним в цій частині в силі рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20.12.2012р., а саме - встановлений факт чинності договору купівлі-продажу від 17.12.2010р., а також встановлено, що вимога ОСОБА_7 мала місце виключно щодо його права на 1/8 частину спірної квартири. Окрім того, Відповідачем по справі відповідно до умов спірного договору купівлі-продажу було в повному обсязі сплачено грошові кошти в сумі 228 549 грн., прийнято ключі від приміщення та 26 грудня 2010 року зареєстровано право власності на придбану квартиру в Київському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за № 182-11. Придбання Відповідачем зазначеної квартири здійснювалось з метою подальшої здачі її в оренду та отримання відповідних доходів, так після певного капіталовкладення та переобладнання квартири було прийнято рішення про пошук орендатора та використання приміщення як нежилого. 27 червня 2012 року між ОСОБА_3, який діяв від імені своєї матері ОСОБА_2 та ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА» в особі директора Макогона Валентина Валентиновича було укладено договір оренди приміщення, а саме 5-кімнатної квартири АДРЕСА_1, згідно п.5.1. якого сторонами був визначений розмір орендної плати, який складає 5000 грн., що еквівалентно 626 доларів США за курсом НБУ на день оплати. Відповідно до виписок ПАТ «КБ «Приватбанк» орендарем кожного місяця справно сплачувались орендні платежі у відповідності на розрахунковий рахунок орендодавця з формулюванням цілі платежу «згідно договору оренди». Таким чином, Відповідач не лише за угодою купівлі-продажу придбав спірну квартиру, але фактично використовував її протягом значного періоду часу, більше того отримував доходи від здачі її в оренду. Окрім того, Відповідач зазначив, що на час розгляду справи орендні відносини є чинними, а тому посилання Позивача на факт її проживання в спірній квартирі є введенням суду в оману. Разом з тим, Відповідач зазначила, що діти Позивачки - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 користуючись своєю повною дієздатністю в свій час уповноважили Позивачку на продаж їх частки квартири АДРЕСА_1, та окрім того, вимог про визнання спірної угоди недійсною вищевказані особи не заявляли. Серед іншого, разом з посиланням Позивачки, що укладення угоди відбулось за мотивів усунення її колишнього чоловіка від майна, що перебувало у спільній сумісній власності, а це виключно 1/4 частина квартири, остання не має права висувати вимоги щодо визнання недійсним договору в цілому, оскільки інші співвласники майна таких вимог не висувають. Окрім зазначеного, Відповідач вказала, що посилання Позивачки на нібито тяжкі для неї обставини, а саме вимога колишнього чоловіка щодо розподілу сумісно нажитого майна, є нічим іншим ніж спотворення обставин задля особистого збагачення, оскільки Позивачка має у власності також частину квартири АДРЕСА_2 та земельну ділянку АДРЕСА_22, та серед іншого отримує значні доходи від підприємницької діяльності - понад 220 000 грн. кожного року.

В додаткових поясненнях до заперечень (а.с.177-179 т2) представник Відповідача зазначила, що наявність тиску на Позивача її колишнього чоловіка ОСОБА_7 та її побоювання, що він заволодіє квартирою, яка належить їй та її дітям, серед іншого спростовується тим, що повернувшись з Іспанії ОСОБА_7 виявив, що вдома відсутні його документи, в тому числі і паспорт громадянина України. Водночас, під час особистої зустрічі з ОСОБА_1, ОСОБА_7 погрожували, в зв'язку з чим він звертався до правоохоронних органів. Окрім того, Позивачка ще до винесення рішення про розлучення з ОСОБА_7 зверталась з заявами до правоохоронних органів про нібито факт викрадення останнім інструментів, речей та грошей, що знаходились на її дачі за адресою: АДРЕСА_22. Разом з тим, Позивачка намагалась через Міністерство юстиції України та Міністерство закордонних справ накласти руку на кошти колишнього чоловіка, які знаходились в державі Іспанія, вказуючи при цьому мету: звернутися до суду про розподіл грошового вкладу ОСОБА_7 Після досягнення дітьми повноліття Позивачка знову ж таки звертається до суду про стягнення аліментів повнолітній дочці, так рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2011 року у справі № 2-6936/11 було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів на повнолітню дочку - ОСОБА_4 в розмірі 4 000,00 грн. Так, Відповідач вважає, що зазначені факти мають суттєве значення для справи, оскільки спростовують наголошення Позивача на обставинах, що саме спір з чоловіком привів її до відчуження квартири, а також, що вона перебувала у стані страху та нервової напруги через подачу чоловіком позову до суду.

В судовому засіданні Позивачка ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_15 позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав фіктивності укладеного правочину.

Відповідачка особисто в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву від 18.06.2015р., в якій просила розглядати справу за її відсутності та прийняти рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, серед іншого зазначила, що її представник ОСОБА_12 володіє повним обсягом інформації та фактами, що стосуються справи та мають значення для прийняття об'єктивного рішення (а.с.208-209 т2).

Представник Відповідача - ОСОБА_12 та представник третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_16 проти позову заперечили та просили відмовити в його задоволенні.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, подав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності та прийняти рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі (а.с.225-226 т2).

Треті особи - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Суд, заслухавши пояснення Позивача та представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 03.10.1997р., виданого Відділом приватизації державного житла Шевченківської держадміністрації згідно розпорядження від 03.10.197р. № 18533, квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної спільної власності ОСОБА_7 та членам його сім'ї ОСОБА_1 (дружина), ОСОБА_5 (син) та ОСОБА_4 (донька) (а.с.41 т1).

29 серпня 2007 року ОСОБА_7 згідно довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Почтарьовою С.О. та зареєстрованої в реєстрі за № 1639, уповноважив ОСОБА_1, зокрема на вчинення будь-яких дій щодо належного ОСОБА_7 рухомого та нерухомого майна, в тому числі і на продаж такого майна з визначенням суми та інших умов на власний розсуд (а.с.42 т1).

На підставі довіреності посвідченої 29.08.2007р., Почтарьовим С.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 1639, 16 квітня 2010 року ОСОБА_1, яка діяла від імені ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу 1/4 частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Науменко М.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 963, продала належну ОСОБА_7 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, сину ОСОБА_5 (а.с.36-38).

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2010 року у справі № 2-13196/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу встановлено, що 08 березня 1986 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб Мар'янівською сільською радою Васильківського району Київської області, актовий запис № 3. Вказаним рішенням від 16.12.2010р. шлюб, зареєстрований 08 березня 1986 року Мар'янівською сільською радою Васильківського району Київської області, актовий запис № 3 (свідоцтво про шлюб № 094390), укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1, яка взяла прізвище після реєстрації шлюбу - «ОСОБА_1» - розірвано (а.с.7-8 т1).

В серпні 2010 року ОСОБА_7 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільної власності подружжя, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину: квартири АДРЕСА_1, квартири АДРЕСА_2 та земельної ділянки АДРЕСА_22 (а.с.9-11 т1).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.12.2011р. у справі № 2-3981/11 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про поділ спільної власності подружжя позовні вимоги задоволено частково, визнано за ОСОБА_7 право власності на майно, набуте ним під час шлюбу з ОСОБА_1, а саме: на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, в іншій частині позовних вимог - відмовлено (а.с.14-16 т1). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20.12.2012р. рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.12.2011р. змінено шляхом зменшення частки ОСОБА_7 у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 до 1/8 частини, в іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.17-19 т1).

Цим же заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.12.2011р. в частині залишеній без змін рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20.12.2012р. встановлено, що 16.04.2010р. ОСОБА_1 на підставі генеральної довіреності від ОСОБА_7 продала 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, сину сторін ОСОБА_5, а в подальшому 17.12.2010р. ОСОБА_1, яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_5 і ОСОБА_4 продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 Окрім того зазначено, що дані договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 є чинними, а тому вимога ОСОБА_7 про визнання за ним права власності на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 не підлягає задоволенню.

Так, судом встановлено, що дійсно, 17 грудня 2010 року ОСОБА_1, яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_5, на підставі довіреності, посвідченої Прокудіною Л.Д., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу12.10.2010р. за реєстровим № 2077 (а.с.23-24 т1), та ОСОБА_4, на підставі довіреності, посвідченої Прокудіною Л.Д., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 12.10.2010р. за реєстровим № 2068 (а.с.25-26 т1), продала, а ОСОБА_2 від імені якої діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої Науменко Ф.С., приватним нотаріусом Вільшанського районного нотаріального округу 13.12.2010р. за реєстровим № 1153 (а.с.22 т1), - купила квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. та зареєстрованого в реєстрі за № 2795 (а.с.20-21 т1).

Позивачка зазначила, що після укладення спірного договору купівлі-продажу вона та її діти продовжували проживати та користуватись квартирою АДРЕСА_1, що підтверджується Довідкою Форми № 3, виданою Комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна контора «Покровська» № 2586 від 30.10.2013р. (а.с.27 т1), Довідкою Форми № 3, виданої ТОВ «Кийград сервіс» № 926 від 24.05.2014р. (а.с.169 т1) та актом від 01.11.2013р (а.с.28 т1), окрім того ОСОБА_1 самостійно за власний кошт оплачувала всі рахунки по оплаті комунальних послуг та електроенергії, що підтверджується актом про порушення № 110247 від 28.01.2012р., складеного на ім'я ОСОБА_1, як споживача електричної енергії (а.с.29-30 т1), рахунком за невраховану електроенергію (а.с.31 т1), протоколом засідання комісії з розгляду актів порушень правил користування електричною енергією для населення та умов договорів про користування електричною енергією і нарахувань за ними № 363 від 04.04.2012р. (а.с.32-33 т1), договором № 8 про користування електричною енергією, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Київенерго» від 12.06.2012р. (а.с.34 т1), квитанціями про сплату за електроенергію (а.с.35 т1, 162 т2), рахунками на сплату за житлово-комунальні та інші послуги за вересень-грудень 2013р. (а.с.155-157 т2), лютий-квітень 2014р. (а.с.147-148 т1, 158-159 т2).

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ч. 1 ст. 657 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до п.24 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 9 листопада 2009 року (далі - Постанова № 9 від 09.11.2009р.) для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Узагальненням Верховного Суду України про Практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008р. визначено, що фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним.

Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо.

Позивачка зазначила, що після укладеної спірної угоди вона продовжувала виконувати всі права та обов'язки власника спірної квартири, тобто укладений договір не був спрямований на настання правових наслідків, а сторонами не вчинялися дії по виконанню спірного договору, водночас спірний договір було укладено для виду, сторони знали, що він не буде виконаний, на момент підписання договору вона та Відповідач ОСОБА_2 та її представник не мали на меті переходу права власності на квартиру, а тому чітко вбачається фіктивність укладеного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Допитані в судовому засіданні 15.05.2014р. свідки - ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25 пояснили суду, що Позивачка пропонувала їм укласти договір купівлі-продажу квартири в зв'язку з проблемами з колишнім чоловіком, разом з тим, суми такого продажу не обговорювались. Свідок ОСОБА_25 додатково пояснила суду, що на пропозицію Позивачки укласти договір купівлі-продажу квартири відповіла згодою, проте зазначила, що допомогти їй зможе тільки в січні 2011 року, проте на той час Позивачка вже відчужила квартиру матері свого співмешканця (а.с.154-163 т1). В судовому засіданні 10.04.2015р. було допитано свідка - ОСОБА_26, яка пояснила суду, що вона неодноразово була в квартирі АДРЕСА_1 та мала з Позивачкою приятельські стосунки. Остання їй розповідала, що колишній чоловік подав до суду позовну заяву про поділ квартири в зв'язку з чим Позивачка запропонувала ОСОБА_26 укласти фіктивний договір купівлі-продажу спірної квартири, проте оскільки остання перебувала в тяжкому стані після лікарні - вона відмовилась від укладання такого договору (а.с.149-150 т2).

Разом з тим, судом встановлено, що після укладення спірного правочину Відповідач 26.12.2010р. зареєструвала своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, номер запису: 8378 в книзі: 182-11, що не заперечувалось сторонами, та підтверджується матеріалами справи.

Відповідачка в своїх запереченнях зазначила, що купуючи спірну квартиру в Позивачки вона в подальшому мала намір здавати її в оренду та отримувати від цього відповідні доходи. Так, 27 червня 2012 року між Відповідачем від імені якої діяв ОСОБА_3, та ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА», в особі директора Макогона Валентина Валентиновича було укладено договір оренди приміщення, за умовами якого Орендодавець передає, а Орендар бере в тимчасове володіння приміщення: квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язується наперед не пізніше 5 числа кожного місяця в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок Орендодавця сплачувати орендну плату 5000 грн., що еквівалентно 626 доларів США за курсом НБУ на день оплати (а.с.82-84 т2).

Згідно акту приймання-передачі до Договору оренди від 16 липня 2012 року ОСОБА_3 передав, а ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА» прийняло приміщення та майно за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.173-а т1). Підтвердженням використання спірної квартири АДРЕСА_1 як офісного приміщення ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА» також підтверджується актом від 03.03.2014р., складеного комісією у складі: заступника начальника дільниці «Покровська» ОСОБА_27, майстра т/д № 1 ОСОБА_28, бригадира ОСОБА_29, затвердженого начальником дільниці «Покровська» ТОВ «Кийградсервіс» ОСОБА_30 (а.с.91 т1) та фото додатками (а.с.94-100 т1).

Представник Відповідача зазначила, що орендар - ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА» в повному обсязі виконували свої обов'язки щодо сплати орендної плати за спірну квартиру у відповідності до умов договору оренди від 27.06.2012р, що підтверджується банківською випискою від 04.03.2014р. № 515444 з рахунку ОСОБА_3 за період з 01.05.2013р. по 31.12.2013р. (а.с.88-90 т1).

Позивачка наголошувала на тому, що картка на ім'я ОСОБА_3 весь час знаходилась у неї і фактично вона отримувала орендну плату, що ще раз вказує на те, що реальних прав щодо квартири Відповідач не здійснювала.

Разом з тим, представник Відповідача зазначила, що Позивачка певний час була уповноваженою особою ОСОБА_2 на отримання грошових коштів від Орендаря - ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА» в рахунок орендної плати, проте згідно адвокатського листа ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_2 від 14.02.2014р. ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА» повідомлено, що ОСОБА_1 більше не є довіреною особою власниці майна та останній забороняється знаходитись в квартирі ОСОБА_2 та приймати кошти в якості орендної оплати (а.с.215 т2).

Заява Макогон В.В. від 01.04.2014р., в якій зазначено, що під час підписання договору оренди від 27.06.2012р. між ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА» та ОСОБА_3 про оренду квартири АДРЕСА_1, йому було повідомлено орендодавцем ОСОБА_3 про те, що він не буде читати договір оренди, оскільки фактичним власником квартири є не він, а ОСОБА_1 та її діти (а.с.129 т1), не приймається судом до уваги, оскільки не є належним та допустимим доказом на підтвердження використання Позивачкою спірної квартири для проживання або фактичного володіння та розпорядження таким нерухомим майном.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

27 листопада 2014 року ОСОБА_2, як власник спірної квартири передала, а ОСОБА_6 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1, та сплатила за нього відповідну ціну, відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 815 (а.с.213-214 т2).

Так, з вищевикладеного вбачається, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.12.2010р., Позивачка хоча й укладала даний договір без мети настання для себе відповідних правових наслідків, Відповідачка мала на меті досягти певного правового результату, зокрема отримати у приватну власність квартиру для використання її в подальшому для здачі в оренду третім особам та отримання від цього відповідних доходів, що підтверджується матеріалами справи. Водночас, Позивачкою не доведено належними та допустимими доказами наявності умислу в обох сторін правочину щодо укладення фіктивного правочину, окрім того доказами в матеріалах справи підтверджується, що на виконання спірного договору Позивачкою було передано Відповідачці майно, яке остання використовувала на свій власний розсуд на правах власника.

В процесі розгляду справи Позивачка змінила підстави позову та, зокрема зазначила, що спірний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 не був направлений на відчуження квартири, оскільки зазначений правочин був вчинений нею під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, за відсутності у продавців іншого житла, не співмірності вартості квартири, зазначеної в договорі купівлі-продажу, її дійсній (ринковій) вартості.

Разом з цим Позивачка вказала, що вона не тільки не здійснила реальної передачі квартири, оскільки продовжувала в ній проживати, а й не отримала грошових коштів від ОСОБА_3 в якості оплати за спірну квартиру. Так, за умови відсутності обставин, які погрожували втратою житла з боку колишнього чоловіка Позивачка ніколи б не уклала договір купівлі-продажу спірної квартири, оскільки її діти не мають окремого житла, тим більше за ціною, яка в 10 разів є меншою за її ринкову вартість, що також підтверджується висновком оцінювача стосовно питання, що потребує спеціальних знань від 22.05.2014р., складеного ФОП ОСОБА_32, що діє на підставі Сертифікату суб'єкта оціночної діяльності від 26.06.2013р. № 14823/13 і кваліфікаційного свідоцтва ФДМУ № 684 згідно якого ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 17.12.2010р становила 2 560 900,00 грн., а станом на 21.05.2014р. - 2 601 000,00 грн. (а.с.177 т1). Вищезазначені обставини підтверджують той факт, що внутрішня воля позивачки не була направлена на відчуження квартири та укладання договору купівлі-продажу, тому спірний правочин був укладений нею під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах.

На підтвердження наявності тяжких обставин, Позивачкою зокрема надано витяг з кримінального провадження № 0011975, відкритого за заявою ОСОБА_1 в зв'язку з нанесенням їй 24.10.2013р. колишнім чоловіком ОСОБА_7 тілесних ушкоджень (а.с.115 т1), що також підтверджується висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 25.10.2013р. № 1896/ж, складеного лікарем судово-медичним експертом В.П. Трач (а.с.116 т1), та листки непрацездатності від 14.04.2010р. (а.с.126 т1), від 12.01.2011р. (а.с.127 т1).

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Пунктом 19 Постанови № 9 від 09.11.2009р. визначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до п.23 Постанови № 9 від 09.11.2009р. правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Згідно Узагальнення Верховного Суду України про Практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008р., правочини, вчинені під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах мають дефекти волі і здійснюються за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Цей правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був його ініціатором.

Згідно зі ст. 233 ЦК для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

При розгляді зазначеної категорії справ потрібно враховувати такі фактори, як майновий і психічний стан осіб та їх близьких напередодні й на момент вчинення правочину; співмірність наданих послуг із вартістю переданого за правочином майна; наявність іншого житла або іншого місця помешкання в разі відчуження житла, а також враховувати їх вплив на формування волевиявлення сторін.

Тяжкі обставини судді розуміють як не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми. Наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть годувальника, крайня нужденність її сім'ї, загроза втратити заставлене житло чи банкрутства, надзвичайно низька винагорода за виконану роботу або надану послугу, порівняно з вартістю відчужуваної речі, та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідно терміново укласти цей правочин. Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Потерпілий, який оскаржує правочин, повинен довести, що за відсутності тяжких обставин він взагалі або на зазначених умовах не уклав би правочин. Визнання правочину недійсним не може пов'язуватись з тим, чи усвідомлювала сторона користь, яку матиме від нього.

Разом з тим, як було зазначено раніше, квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_7, ОСОБА_1 та їх дітям ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в рівних частках кожному. В подальшому ОСОБА_1, діючи від імені та за дорученням ОСОБА_7 продала належну йому 1/4 частину зазначеної квартири їх спільному сину - ОСОБА_5, що не заперечувалось та не оскаржувалось ОСОБА_7 Виходячи з викладеного, посилання Позивачки щодо страху перед реалізацією колишнім чоловіком спірної квартири в процесі поділу спільного майна подружжя з залишення їх дітей без житла є необгрунтованими та такими, що суперечать встановленим фактам, оскільки частки дітей відповідно до умов чинного законодавства не підлягають поділу при поділі спільного майна подружжя, а тому страх втрати квартири внаслідок такого поділу не визнається судом тяжкою обставиною під тягарем якої було вчинено оспорюваний правочин купівлі-продажу зазначеної квартири. Окрім того, згідно Довідки Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 08.04.2014р. № 1330/Л/2659-17-04-34 встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 перебуває на обліку в ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві як платник податків з 07.09.2007р. відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію № 0010760 від 05.09.2007р., та згідно з даними звіту суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи платника єдиного податку за 2010 рік обсяг виручки становить 222 430,0 грн., сплачено 2400,0 грн. єдиного податку (а.с.130 т1).

Окрім того, посилання ОСОБА_1 на відсутність в неї іншого майна під час укладення спірного договору купівлі-продажу не відповідає дійсності та спростовується доказами, наявними в матеріалах справи, зокрема рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.12.2011р. у справі № 2-3981/11 в частині, залишеній в силі рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20.12.2012р. встановлено, що Позивачка мала у власності частинку квартири АДРЕСА_2.

Слід зазначити, що договір купівлі-продажу квартири від 17.12.2010р. укладався ОСОБА_1 як від свого імені, так і від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які уповноважили її на розпорядження своїми частками спірної квартири, водночас, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 як сторони договору не оскаржували дій ОСОБА_1 як довіреної особи по відчуженню належного їм нерухомого майна та відповідно не оскаржували дійсність договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.12.2010р., а тому твердження Позивачки на відсутність іншого житла у ОСОБА_5 та ОСОБА_4 як тяжкої обставини внаслідок якої було укладено спірний правочин не відповідають обставинам справи та спростовуються матеріалами справи.

Щодо вкрай невигідних умов вчинення правочину, зокрема вчинення продажу квартири за ціною в 10 разів нижчою від ринкової вартості квартири та неотримання від представника Відповідачки коштів обумовлених спірним договором, суд виходить з того, що відповідно до ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до п.2.1. договору купівлі-продажу від 17.12.2010р. за домовленістю сторін, зазначена в п.1.1. цього договору квартира продається за 228 549,00 грн., що за офіційним курсом НБУ (1 долар США = 7,95 грн.) на день підписання договору складає 28 748,31 доларів США.

Пунктом 2.3. зазначеного договору визначено, що Покупець сплатила Продавцям зазначену в п.2.1. цього договору суму в момент підписання нотаріального посвідчення цього договору. Підписання Продавцями цього договору свідчить про проведення з ними розрахунків за продану квартиру в повному обсязі та відсутність з їх боку будь-яких претензій фінансового характеру до Покупця.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округ Прокудіна Людмила Дмитрівна, яка посвідчувала спірний договір купівлі-продажу від 17.12.2010р. в судовому засіданні 15.05.2014р. пояснила суду, що наприкінці 2010 року Позивачка звернулась до неї з проханням посвідчити договір відчуження квартири на родичку чоловіка. Так, 17 грудня 2010р. Позивачка та особа з довіреністю від імені Покупця з'явились до неї для оформлення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Нотаріусом було роз'яснено сторонам правові наслідки укладення спірного договору купівлі-продажу. В присутності нотаріуса між сторонами розрахунки не проводились, разом з тим, нотаріус пояснила, що в неї є окрема кімната для здійснення розрахунків між сторонами правочинів, чи передавались гроші Позивачці до укладення спірного договору їй не відомо. Разом з тим, зазначила, що при укладенні договору Позивачкою не зазначалось, що такий правочин є фіктивним або укладається з будь-якою іншою метою, аніж визначеною самим правочином (а.с.154-163 т1).

Відповідно до п.4.6., 6.3. спірного Договору купівлі-продажу квартири визначено, що сторони договору заявляють, що вказаний договір укладається на умовах, які вони вважають для себе вигідними, даний договір відповідає їхньому дійсному та вільному волевиявленню та не укладаються під впливом тяжких для них обставин. Цей договір не приховує іншу угоду ті відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, наслідки укриття дійсної продажної вартості квартири сторонам нотаріусом роз'яснено.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження фіктивності договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_1, яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_5, ОСОБА_4, та ОСОБА_2 від імені якої діяв ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. та зареєстрованого в реєстрі за № 2795, або на підтвердження наявності під час укладення спірного правочину тяжких для неї обставин, за відсутності яких вона не укладала б зазначеного договору на визначених ним умовах.

Слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 233, 234, 319, 334, 655, 657, 691 ЦК України з урахуванням Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 9 листопада 2009 року та Узагальнення Верховного Суду України про Практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008р., та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 179, 208, 209, 212-215, 218, 222, 223, 294, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через Шевченківський районний суд м.Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: