УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

Кафідової О.В., Ситнік О.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради, Приватного підприємства «Владелена», третя особа - Комунальне підприємство «Ланжерон», про визнання частково незаконними та скасування рішень, витребування майна,

за касаційною скаргою Приватного підприємства «Владелена», поданою представником Яцишиним Денисом Вікторовичем, на рішення апеляційного суду Одеської області від 05 березня 2015 року,

та касаційною скаргою Одеської міської ради, поданою представником Поповською Інною Петрівною, на рішення апеляційного суду Одеської області від 05 березня 2015 року,

встановила:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради, Приватного підприємства «Владелена» (далі - ПП «Владелена»), третя особа - комунальне підприємство «Ланжерон» (далі - КП «Ланжерон»), про визнання частково незаконними та скасування рішень, витребування майна.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з листа представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради від 17 січня 2012 року їй стало відомо, що Одеської міською радою

10 липня 2008 року було прийнято рішення № 2906-V «Про перелік обʼєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2008 році» зі змінами, внесеними рішенням Одеської міської ради від 09 квітня 2009 року № 4122-V «Про перелік обʼєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2009 році», згідно з яким до переліку обʼєктів комунальної власності були внесені, в тому числі, нежитлова будівля загальною площею 4,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2; нежитлова будівля загальною площею 4,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (павільйон № 1 та № 2). У подальшому рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 21 серпня 2008 року № 985 було зареєстровано право власності за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради на вищезазначені павільйони та видані відповідні свідоцтва про право власності. На підставі вищезазначених рішень Одеської міської ради

20 листопада 2009 року між ПП «Владелена» та Одеською міською радою укладено договори купівлі-продажу нежитлових приміщень по АДРЕСА_1. Враховуючи викладене, позивач просила визнати частково незаконними та скасувати рішення Одеської міської ради та витребувати спірне майно.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня

2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради, ПП «Владелена», третя особа - КП «Ланжерон», про визнання частково незаконними та скасування рішень, витребування майна відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 березня

2015 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня

2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Одеської міської ради від 10 липня 2008 року № 2906-V «Про перелік обʼєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації у 2008 році» зі змінами, внесеними рішенням Одеської міської ради від 09 квітня 2009 року № 4122-V «Про перелік обʼєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2009 році» в частині включення до переліку обʼєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню, а саме: нежитлову будівлю загальною площею 4,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, нежитлову будівлю загальною площею 4,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 05 вересня

2008 року № 985 в частині реєстрації права власності за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та видачі свідоцтв про право власності на нежитлову будівлю загальною площею

4,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, та нежитлову будівлю загальною площею 4,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Витребувано від ПП «Владелена» нежитлову будівлю загальною площею 4,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, та нежитлову будівлю загальною площею 4,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі директор ПП «Владелена» - Яцишин Д.В. - просить скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 05 березня 2015 року та залишити в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2014 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі представник Одеської міської ради - Поповська І.П. просить скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 05 березня 2015 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено право власності на спірні нежитлові приміщення, а оскаржувані рішення виконавчого комітету Одеської міської ради є чинними та ухвалені відповідно до норм чинного законодавства.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із доведеності заявлених позовних вимог. Крім того, судом апеляційної інстанції зазначено, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки про наявність оскаржуваних рішень Одеської міської ради ОСОБА_3 дізналась після отримання листа від 17 січня 2012 року

№ 01-05/130-Б.

Проте погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна, оскільки він зроблений із неповним з'ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм процесуального права.

Згідно зі ст. ст. 213 <nau://ukr/1618-15|st213>, 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає із наступних підстав.

Судом установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від

10 червня 1992 року, укладеного між ОСОБА_3 та дирекцією об'єднання № 4 громадського харчування Жовтневого району

м. Одеси, позивач придбала три приміщення під торгівлю, загальною площею 45,5 кв. м, що складаються з двох павільйонів площею по 4,9 кв. м кожний, що розташовані на пляжі «Ланжерон» біля двох шарів у м. Одесі, та один павільйон, розташований в парку ім. Т.Г. Шевченка у м. Одесі.

Придбані за вищевказаним договором приміщення були передані ОСОБА_3 на підставі наказу від 30 вересня 1992 року № 1 до статутного фонду створеного нею МПП «Діва», і саме за рахунок цього майна зазначене підприємство здійснювало свою виробничу діяльність.

В останній редакції статуту МПП «Діва» також визначено, що ці об'єкти передані засновником до статутного фонду цього підприємства.

Однак право власності на зазначені об'єкти у визначеному законом порядку не реєструвались ні за ОСОБА_3 як фізичною особою, ні за МПП «Діва» як юридичною особою.

Вищевказані обставини були встановлені також постановою Вищого господарського суду України від 16 вересня 2009 року, що набрала законної сили (а. с. 136-139).

У подальшому позивачкою було здійснено реконструкцію об'єктів нерухомого майна, зазначених у вказаному договорі купівлі-продажу.

04 червня 1999 року ОСОБА_3 було видано три акти державної -технічної комісії про готовність закінчених будівництвом об'єктів до експлуатації.

Проте всупереч вимогам «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09 червня

1998 року № 121, позивач право власності на реконструйовані нежитлові приміщення (павільйони) в державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації не зареєструвала та до органів місцевого самоврядування для оформлення свідоцтва про право власності не зверталася.

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 31 березня 2000 року № 149 «Про реалізацію програми розвитку Одеського узбережжя» КП «Ланжерон», «Гідропарк», «Лузанівка», «Збережжя» та «ПЕО Київського району» в термін до 01 травня 2000 року було зобов'язано підготувати перелік основних засобів, що розташовані у прибережній зоні, які необхідно передати на їх баланс.

На виконання рішення виконкому Одеської міської ради від 31 березня 2000 року № 149 «Про реалізацію програм розвитку Одеського узбережжя» відповідачем КП «Ланжерон» 01 травня 2003 року було прийнято на свій баланс спірні нежитлові приміщення (павільйон № 1 та № 2) площею 4,9 кв. м кожне, розташовані на пляжі «Ланжерон» біля двох шарів у м. Одесі.

Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 24 червня 2008 року № 955 спірним нежитловим будівлям, які знаходилися на балансі КП «Ланжерон», були присвоєні поштові адреси: АДРЕСА_2 та, відповідно, АДРЕСА_1.

10 липня 2008 року Одеською міською радою було прийняте рішення № 2906-V «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2008 році» зі змінами, внесеними рішенням Одеської міської ради від 09 квітня 2009 року № 4122- V «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2009 році», згідно з яким до переліку об'єктів комунальної власності було внесено, в тому числі нежитлову будівлю загальною площею 4,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2; нежитлову будівлю загальною площею 4,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (павільйон № 1 та № 2).

У подальшому рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 21 серпня 2008 року № 985 було вирішено зареєструвати право власності за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради на вищевказані павільйони та видати відповідні свідоцтва про право власності.

05 вересня 2008 року виконавчим комітетом Одеської міської ради були видані відповідні свідоцтва про право власності на спірні нежитлові будівлі, які належать на праві комунальної власності територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради.

20 листопада 2009 року Одеською міською радою за договором купівлі продажу нежитлові приміщення, розташовані по АДРЕСА_1, були відчужені ПП «Владелена» та передані останньому згідно з актом прийому-передачі від 27 листопада 2009 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Наслідками спливу позовної давності відповідно до ч. ч. 3, 4

ст. 267 ЦК України є відмова судом у позові, якщо заявлено заяву стороною у спорі до винесення рішення судом.

Перебіг позовної давності регулюється ч. 1 ст. 261 ЦК України, яка передбачає, що цей перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 16 ст. 46 Закону України від 21 травня 1997 року

№ 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (чинний на момент винесення оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування) (далі - Закон) сесії ради проводяться гласно. У разі необхідності рада може прийняти рішення про проведення закритого пленарного засідання.

Частиною 11 ст. 59 Закону визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування доводяться до відома населення. На вимогу громадян їм може бути видана копія відповідних актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 22 Закону України від 23 вересня 1997 № 539/97-ВР «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» (чинний на момент винесення оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування) закони України, постанови Верховної Ради України, укази та розпорядження Президента України, постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України, постанови Верховного Суду України та Конституційного Суду України, рішення органів місцевого самоврядування, інші нормативно-правові акти публікуються в офіційних виданнях (відомостях, бюлетенях, збірниках, інформаційних листках тощо) та друкованих засобах масової інформації відповідних органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Недержавні друковані засоби масової інформації мають право оприлюднювати офіційні документи органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до законодавства України і на засадах, передбачених укладеною угодою між цими органами та редакціями друкованих засобів масової інформації.

Статтею 21 Закону України від 22 липня 2005 «Про інформацію» (чинний на момент винесення оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування) визначено, що інформація державних органів та органів місцевого і регіонального самоврядування - це офіційна документована інформація, яка створюється в процесі поточної діяльності законодавчої, виконавчої та судової влади, органів місцевого і регіонального самоврядування. Основними джерелами цієї інформації є: законодавчі акти України, інші акти, що приймаються Верховною Радою та її органами, акти Президента України, підзаконні нормативні акти, ненормативні акти державних органів, акти органів місцевого і регіонального самоврядування. Інформація державних органів та органів місцевого і регіонального самоврядування доводиться до відома заінтересованих осіб шляхом: опублікування її в офіційних друкованих виданнях або поширення інформаційними службами відповідних державних органів і організацій; опублікування її в друкованих засобах масової інформації або публічного оголошення через аудіо- та аудіовізуальні засоби масової інформації; безпосереднього доведення її до заінтересованих осіб (усно, письмово чи іншими способами); надання можливості ознайомлення з архівними матеріалами; оголошення її під час публічних виступів посадових осіб, зберігання офіційної інформації державних органів та органів місцевого і регіонального самоврядування визначаються законодавчими актами про ці органи. Законодавчі та інші нормативні акти, що стосуються прав, свобод і законних інтересів громадян, не доведені до публічного відома, не мають юридичної сили.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом 25 жовтня 2013 року, тобто через 5 років 3 місяці 15 днів після прийняття рішення Одеської міської ради від 10 липня 2008 року № 2906-V «Про перелік обʼєктів комунальної власності територіальної громади

м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2008 році» та 4 роки

6 місяців 16 днів після прийняття рішення Одеської міської ради від 09 квітня 2009 року № 4122-V «Про перелік обʼєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2009 році».

Представником Одеської міської ради 20 серпня 2014 року було подано клопотання про застосування строків позовної давності (т. 1, а. с. 236 - 239).

З матеріалів касаційного провадження вбачається, що рішення Одеської міської ради від 10 липня 2008 року № 2906-V «Про перелік обʼєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2008 році» було опубліковано в газеті «Одесский вестник» від 14 серпня 2008 року № 185-186.

Отже, строк позовної давності повинен відраховуватися з моменту опублікування оскарженого рішення в засобах масової інформації, а саме: з 14 серпня 2008 року.

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_3 не пропущено строк позовної давності, оскільки остання дізналась про наявність оскаржуваних рішень після отримання від Одеської міської ради листа від

17 січня 2012 року № 01-05/130-Б (т. 1, а. с. 129), є передчасним, оскільки не ґрунтується на нормах матеріального права та наявних в матеріалах справи доказах.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог не звернув уваги на вищезазначене, в повній мірі не перевірив доводи сторін та не встановив дійсні обставини по справі, а тому дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Крім того, враховуючи вимоги ст. 331 ЦК України, не з'ясовано чому позивач не зареєстрував своє право власності на спірну нерухомість, не з'ясовано хто використовував спірну нерухомість протягом 2000 - 2013 року та на підставі яких документів.

Оскільки при вирішенні спору судом апеляційної інстанції порушені норми процесуального права та не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи, тому в силу ст. 338 ЦПК України ухвалене у справі судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Приватного підприємства «Владелена», подану представником Яцишиним Денисом Вікторовичем, та касаційну скаргу Одеської міської ради, подану представником Поповською Інною Петрівною, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 05 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня О.В. Кафідова О.М. Ситнік