Дата документу 09.04.2015 Справа № 554/1707/15-ц
Провадження 2/554/1372/2015
Рішення
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року Октябрський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Материнко М.О.,

при секретарі Юркіній Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом військового прокурора Полтавського гарнізону до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа ОСОБА_1 , про визнання договору піднайому житла нікчемним, -

В С Т А Н О В И В:
У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому прохав визнати договір про піднайом житла № 8 від 30 січня 2012 року укладений між військовою частиною НОМЕР_1 та ОСОБА_1 нікчемним.

На підтвердження своїх позовних вимог вказував, що відповідно до ст. 121 Конституції України, одним із завдань прокуратури України є представництво інтересів громадян та держави в суді у випадках, визначених Законом.

Статтею 36-1 Закону України Про прокуратуру, встановлено, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокуратурами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист в суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Відповідно до резолютивної частини рішення Конституційного Суду України № З-рп/99 від 08.04.1999 року по справі №1-1/99, прокурори вправі звертатись з позовами в інтересах держави та самостійно визначати та обґрунтовувати порушення інтересів держави.

Згідно ч. 2 прикінцевих та перехідних положень Закону України Про Національну гвардію України, визнано таким що втратив чинність Закон V країни Про внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ України тим самим внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ України перейменовано в Національну гвардію України.

Статтею 1 Закону України Про Національну гвардію України визначено, що Національна гвардія України є правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від злочинних та інших протиправних посягань, охорони громадського порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.

Згідно ч. 2 ст. 21 Закону України Про Національну гвардію України, військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, цього Закону, інших актів законодавства.

Відповідно до ст. 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями. У разі відсутності службового жилого приміщення військова частина зобов`язана орендувати житло для забезпечення ним військовослужбовця та членів його сім`ї або за бажанням військовослужбовця виплачувати йому грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення.

Згідно п. 2.1. Порядку оренди та оплати орендованих житлових приміщень у Національній гвардії України, затвердженого Наказом КВВ МВС України 06.04.2009 №150, оренда житлових приміщень підприємств, організацій, установ усіх форм власності та фізичних осіб - власників житла для розміщення військовослужбовців здійснюється військовою частиною на підставі договору, оформленого згідно з вимогами Цивільного кодексу України.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 228 ЦК України, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

19.03.2014 року військовою прокуратурою Полтавського гарнізону за результатами перевірки додержання службовими особами військової частини НОМЕР_1 вимог бюджетного та антикорупційного законодавства до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості №0000002 за ознаками у діях службових осіб військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) кримінального правопорушення, передбаченого ст. 410 ч. 2 КК України.

У ході досудового розслідування вищевказаного кримінального провадження встановлено, що 30 січня 2012 року між військовою частиною НОМЕР_1 та гр. ОСОБА_1 укладено договір № 8 від 30.01.2012 року про піднайом житла за адресою АДРЕСА_2 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 із визначенням орендної плати в сумі 1090 грн.

10 серпня 2012 року до вищевказаного договору укладено додаткову угоду №8/1 відповідно до якої розмір орендної плати збільшився до 1600 грн. за місяць.

14 вересня 2012 року до вищевказаного договору укладено додаткову угоду №8/2 відповідно до якої розмір орендної плати збільшився до 1850 грн. за місяць.

Разом з тим, допитаний у якості свідка власник квартири ОСОБА_1 пояснив, що вищевказаний договір та додаткові угоди до нього з військовою частиною НОМЕР_1 він не укладав та не підписував. Договір про оренду житла за вищевказаною адресою він уклав з військовою частиною НОМЕР_1 у 2010 році, однак на сьогоднішній день його примірник договору не зберігся.

Більше того, згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №6205 від 05.08.2014 року проведеної у кримінальному провадженні №0000002, встановлено що, підписи від імені ОСОБА_1 у договорі №8 від 30.01.2012 року, додатковій угоді №8/1 від 10.08.2012 року та додатковій угоді №8/2 від 14.09.2012 року виконані не ОСОБА_1 а іншою особою (особами).
З огляду вищевикладене та враховуючи, що відповідно до ст. 121 Конституції України та ст. ст. 20, 36-1 Закону України Про прокуратуру, на прокуратури покладено функції представництва інтересів держави в суді, вказані обставини стали підставою для представництва військовим прокурором Полтавського гарнізону у Октябрському районному суді м. Полтави інтересів держави.

Відповідач по справі військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України подав заперечення на позов, в яких прохав залишити позовну заяву без задоволення.

Прокурор військової прокуратури Полтавського гарнізону старший лейтенант юстиції Нечволод П.В. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримував у повному обсязі.

Представник військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи без його участі, по суті позову заперечував.

Начальник служби головного бухгалтера військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 подала заяву про розгляд справи без її участі, по суті позову заперечувала.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступне.

Судом встановлено, відповідно до договору №1 від 30.01.2012 . фізична особа ОСОБА_1 та військова частина НОМЕР_1 в особі командира частини підполковника ОСОБА_4 уклали цей договір про наступне: п. 1.1. ОСОБА_1 надає, а військова частина НОМЕР_1 приймає в строкове платне користування квартиру. П.1.1.1. Адреса: АДРЕСА_2 .(а.с.5-10).

Відповідно до Додаткової угоди №8/1 до договору №8 за піднайом житла (на збільшення ціни) від 10.08.2012 р. плата за користування квартирою складає 1600,00 (одна тисяча шістсот гривень) на місяць з урахуванням податку з доходів фізичних осіб.(а.с.11).

Відповідно до Додаткової угоди №8/2 до договору №8 за піднайом житла (на збільшення ціни) від 14.09.2012 р. плата за користування квартирою складає 1850,00 (одна тисяча вісімсот п`ятдесят гривен) на місяць з урахуванням податку з доходів фізичних осіб. (а.с.12).

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи №6205 за кримінальним провадженням №0000002 від 05.08.2014 р., підписи від імені ОСОБА_1 у договорі №8 від 30.01.2012 року, додатковій угоді №8/1 від 10.08.2012 року та додатковій угоді №8/2 від 14.09.2012 року виконані не ОСОБА_1 а іншою особою (особами). (а.с.13-15).
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними: цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову застосовують норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішують справи . Згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України,органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України ). Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України ).

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України : підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину : зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними: перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами ( стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Але позивачем належних доказів наявності в діях відповідача (як сторони оскаржуваного правочину ) вини, яка виражається в намірі порушити публічний порядок, не надано. Тому суд не знаходить достатньо правових підстав для визнання договору недійсним .

Керуючись ст.203, 205, 207, 228, 626, 627 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, ст. ст. 5, 10, 11, 14, 57 59, 61, 88, 208, 209, 212 215, 224, 227, 233 ЦПК України, суд

Вирішив:

В задоволенні позову військового прокурора Полтавського гарнізону до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа ОСОБА_1 , про визнання договору піднайому житла нікчемним відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів зо дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а особами, які не брали участь у судовому засіданні протягом 10 днів зо дня отримання ними копії рішення, до апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції.

Рішення суду набирає законної сили протягом 10 днів зо дня його проголошення, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

СуддяМ. О. Материнко