Справа № 155/1999/14-ц Провадження № 22-ц/773/687/15 Головуючий у 1 інстанції: Шмідт С.А.
Категорія: 27 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю. ,

суддів - Завидовської-Марчук О.Г., Свистун О.В.,

при секретарі - Перебойчуку Р.В.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на заочне рішення Горохівського районного суду Волинської області від 14 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 03 березня 2006 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого ОСОБА_4 видано розписку, яка посвідчує, що він передав відповідачу 1200,00 доларів США, котрі останній зобов'язався повернути до 02 травня 2006 року.

В установлений строк відповідачем зобов'язання не виконано, тому просив стягнути з відповідача в його користь грошові кошти в розмірі 1200,00 доларів США, що за офіційним курсом валют Національного Банку України на день звернення до суду становить 15585,72 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. а також понесені у справі судові витрати.

Заочним рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 14 січня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 15585,72 грн. боргу. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на недодержання судом вимог законодавства, неповне з'ясування обставин справи, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволені позову з підстав пропуску позивачем строків позовної давності зі зверненням до суду .

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із того, що відповідач за договором позики зобов'язання не виконав, борг не повернув, тому з останнього на користь позивача підлягає стягненню борг за договором позики.

Із висновками суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на таке.

Судом встановлено, що 03 березня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав позичальнику 1200,00 доларів США, що становить 15585,72 грн. в національній валюті за курсом Національного банку України, які останній зобов'язався повернути до 02 травня 2006 року. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_4 написав розписку (а.с. 5).

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Разом з тим, на підтвердження укладення договору позики від 03 березня 2006 року, за умовами якого ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 1200,00 доларів США із строком повернення до 06 травня 2006 року, позивач надав копію розписки, що міститься в матеріалах справи, та в апеляційному суді долучив до справи її оригінал. При чому, факт написання вказаної боргової розписки особисто відповідачем сторонами не оспорюється.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Беручи до уваги боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Така правова позиція щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 2 липня 2014 року 2014 року у справі № 6-79 цс14, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що докази мають бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами не надано суду належних та допустимих доказів того, що позика на даний час повернута відповідачем, враховуючи, що оригінал боргової розписки знаходився у позивача, а позивачем не пропущені строки для звернення до суду або ж пропущені з поважних причин, в той час, як фактично доводи позивача стосовно стягнення боргу є обґрунтованими.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення постановлено у відсутності сторін. Звертаючись із заявою про перегляд заочного рішення, відповідач покликається на ту обставину, що був позбавлений можливості спростувати боргові зобов'язання та подати заяву про застосування строків позовної давності. Заперечуючи проти позову, в заяві про перегляд заочного рішення суду першої інстанції та в апеляційній скарзі ОСОБА_4, а також під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник відповідача усно просив застосувати позовну давність до даних правовідносин (а.с. 51-53).

У порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції належним чином не з'ясував наведені обставини та проігнорував дане твердження відповідача про позовну давність з урахуванням положень ст. 265 ЦК України, у зв'язку з чим не вирішив питання про застосування позовної давності за заявою відповідача.

Із роз'яснень, викладених в листі Вищого спеціалізованого суду України від 16.01.2013 р. N 10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності» вбачається, що оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

У разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності.

Отже, на підставі викладеного колегія суддів дійшла висновків про відмову у стягненні боргу з відповідача, оскільки право на позов у ОСОБА_1 виникло з моменту порушення ОСОБА_4 строку повернення грошових коштів, з часу якого до пред'явлення позову трирічний термін збіг.

Оскільки допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, тому дане рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення, яким в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Горохівського районного суду Волинської області від 14 січня 2015 року скасувати і ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: