Ухвала ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 11 листопада 2015 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Горелкіної Н.А., суддів: за участю представника позивача - представника ОСОБА_1 - Євграфової Є.П., Завгородньої І.М., ОСОБА_4, ОСОБА_5, Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання поруки припиненою, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_9 - на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2015 року, в с т а н о в и л а: У січні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 17 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), та ОСОБА_8 укладено кредитний договір № DNLHGK00000814, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 1 634 850 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 11,04 річних терміном до 15 грудня 2017 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору 17 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № DNLHGK00000814. 25 листопада 2009 року між банком та позичальником укладено додатковий договір № 1, яким встановлено розмір щомісячного платежу. 17 березня 2010 року між ними укладено додатковий договір № 2, відповідно до якого викладено в новій редакції п. 7.3 договору щодо умов забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. 26 листопада 2010 року укладено додатковий договір № 3, однією з умов якого є надання банком кредиту у розмірі 340 000 гривень зі сплатою 22,08 % річних терміном до 25 листопада 2011 року. У зв'язку з укладенням додаткових договорів до кредитного договору між банком та поручителем було укладено додаткові договори до договору поруки. Посилаючись на те, що позичальник належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку із чим станом на 01 квітня 2013 року утворилась заборгованість за кредитним договором від 17 грудня 2007 року, яка складається з: основної заборгованості - 1 549 432 долари США, комісії - 70 560 доларів США, пені - 43 769 562 гривні 41 копійка, штрафу - 2 920 629 гривень 79 копійок; за додатковим договором до кредитного договору від 26 листопада 2010 року заборгованість, яка складається з основної заборгованості - 105 612 гривень 58 копійок та пені - 1 583 824 гривні 78 копійок, яку позивач просив суд стягнути в солідарному порядку з боржника та поручителя на свою користь. У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання поруки припиненою, посилаючись на те, що банк пропустив строк пред'явлення вимоги до поручителя. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2015 року, первісний позов задоволено. Ухвалено стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1, ОСОБА_8 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 грудня 2007 року № DNLHGK00000814, а саме: основна заборгованість - 1 549 432 долари США; комісія - 70 560 доларів США, пеня - 43 769 562 гривні 41 копійка та штраф 2 920 629 гривень 79 копійок. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1, ОСОБА_8 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за додатковим договором від 26 листопада 2010 року № 3 до кредитного договору від 17 грудня 2007 року № DNLHGK00000814, а саме: основна заборгованість - 105 612 гривень 58 копійок, пеня - 583 824 гривні 78 копійок. Вирішено питання про стягнення судового збору. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_9 - просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалу апеляційного суду і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За вимогами статей 213 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Указаних вимог судами не дотримано. Відповідно до ст. 1054 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844140/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Як вбачається з матеріалів справи, п. 12 договору поруки встановлено, що порука припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Таким чином, договором поруки встановлено строк її припинення - після закінчення п'яти років від дня настання строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором. За пунктом 7.1 кредитного договору банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти готівкою на строк з 17 грудня 2007 року по 15 грудня 2017 року. Разом з тим відповідно до п. 2.3.3 банк має право змінити умови кредитного договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісій й відсотків за його користування, виконання інших зобов'язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому згідно зі ст. ст. 212, 611, 651 ЦК України щодо зобов'язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену у повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати й інші зобов'язання за договором. Позичальник зобов'язаний повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, відсотки за фактичний строк його користування, в повному обсязі виконати інші зобов'язання за договором протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про таку вимогу від банку. З матеріалів справи вбачається, що 28 січня 2008 року за вих. № 25.000/-1-91 банком направлено ОСОБА_1 та ОСОБА_8 повідомлення про дострокове повернення кредиту. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Як роз'яснено у п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя (ч. 4 ст. 559 ЦК України). При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року (справа № 6-53цс14). Вирішуючи спір, суд першої інстанції викладеного не врахував та дійшов помилкового висновку про дотримання банком строку пред'явлення вимоги до поручителя. Крім того, встановивши, що п. 4.5 кредитного договору і п. 12 договору поруки - термін позовної давності, за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені штрафу сторонами встановлено у п'ять років, останні платежі були проведені у грудні 2012 року, банк звернувся до суду за захистом порушеного права у січні 2013 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про солідарну відповідальність боржника та поручителя. Однак суди не звернули уваги, що у зобов'язаннях, в яких строк виконання визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа № 6-113цс13). За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді судам слід врахувати викладене, встановити обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, з'ясувати права та обов'язки сторін і ухвалити у справі законне та обґрунтоване рішення. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_9 - задовольнити . Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2015 року скасувати, справу повернути на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий Н.А. Горелкіна Судді: Є.П. Євграфова І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік Судді: Є.П. І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко