Номер провадження: 22-ц/785/3322/15
Головуючий у першій інстанції Бешлієва Т. А.
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сидоренко І.П., Погорєлової С.О.,

при секретарі: Колмакові В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області - Букатич Евеліна Валеріївна про визнання договору купівлі-продажу будинку удаваним, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю,-

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2012 року ОСОБА_2 звернулась до Ренійського районного суду Одеської області з позовом, який в подальшому уточнила та просила суд винести рішення, яким визнати удаваним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1, завіреним державним нотаріусом Ренійського районної державної контори Букатич Е.В. 23 вересня 2005 року, реєстровий № 2173, визнати житловий будинок АДРЕСА_1 разом з житловою прибудовою літера «А 1», що складається з топкової площею 2,50 кв.м., ванної площею 4,70 кв., кухні площею 14,60 кв.м., та господарсько-побутових будов: гаражу для легкового автомобіля літера «Е», розмірами 4,70х7,50 м; сараїв літери «Б», «В»,розмірами 3,0х9,50 та 2,50х4,20 м.; сараю літера «Г», розмірами 1,20х2,0 м.; вбиральні літера «Д», розміром 1,30х1,80 м., спільною сумісною власністю, набутою подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за час шлюбу у період з 10 лютого 1979 року по 04 лютого 2005 року.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 (третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області - Букатич Евеліна Валеріївна) про визнання договору купівлі-продажу будинку удаваним, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуюсь з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Ренійського районного суду Одеської області от 23 грудня 2014 року та винести нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, судом першої інстанції було вірно встановлено, що 23 вересня 2005 року державним нотаріусом Ренійської державної нотаріальної контори був посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, зареєстрований в реєстрі за № 2173, згідно якого ОСОБА_7 і ОСОБА_8 продали, а ОСОБА_3 і ОСОБА_9 купили домоволодіння АДРЕСА_1 за 18 000 грн.

У вказаному договорі вказано, що означене домоволодіння належить продавцям ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на підставі договору купівлі - продажу, засвідченому Ренійською державною конторою 03 червня 1986 року за реєстром №1219. Домоволодіння зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 12092675, витяг з реєстру № 8373504 від 16.09.2005 року. Загальна площа домоволодіння 79, 30 кв.м, житлова-44, 20 кв.м. У договорі вказано, що згадане домоволодіння, яке є предметом угоди, на момент її укладення, нікому іншому не продано, не подаровано, не заставлене, в спорі та під забороною не перебуває.

Судом вірно визначено, що в тексті цього договору, також зазначено, що покупці діють добровільно і перебувають при здоровому розумі і ясній пам`яті, розуміють значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства.

Договір підписаний особисто сторонами, а не їх представниками. З тексту договору слідує, що волевиявлення сторін було направлене саме на укладення договору купівлі продажу, вказаного у ньому будинку на час укладення цього договору. Мета цього договору: відчуження власниками, належного їм майна та отримання за нього відповідної суми грошей, а покупцями придбання будинку з набуттям права власності на нього у рівних частках по 1/ 2 частині. Договір з його укладенням на таких умовах є реальним.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала суду жодних доказів про те, що сторонами був укладений зазначений договір з метою приховати інший правочин, отже відсутні правові підстави для визнання договору купівлі-продажу житлового будинку удаваним.

Такий висновок суду відповідає вимогам закону та ґрунтується на матеріалах справи.

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Згідно з ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звукозаписів і відеозаписів, висновків експертів.

Так, обґрунтовуючи свої вимоги та доводи апеляційної скарги про визнання договору купівлі-продажу будинку удаваним та визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, ОСОБА_2 зазначає, що житловий будинок АДРЕСА_1 був придбаний відповідачем ОСОБА_3 у тих же продавців ОСОБА_7 та ОСОБА_8, згідно договору купівлі-продажу ще в 1999 році, тобто, під час їх шлюбу, однак цей договір не був зареєстрований у Ренійському МБТІ. Отже, при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу від 23 вересня 2005 року у продавців ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був відсутній оригінал правовстановлюючого документу на будинок.

Колегія суддів не може погодитись з такими доводами апеляційної скарги, оскільки вони нічим не обґрунтовані. Так, позивач не надала суду доказів наявності договору купівлі-продажу від 1999 року ( точної дати якого остання також не назвала). Більш того, в матеріалах справи ( а.с. 160-161) міститься належним чином посвідчена копія договору від 03.06.1986 року про придбання будинку подружжям ОСОБА_7, оригінал якого був оглянутий судом першої інстанції, на підставі якого був посвідчений нотаріусом Букатич Е.В. оспорюваний договір купівлі-продажу будинку від 23 вересня 2005 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що нотаріус не мала права посвідчувати вказаний договір купівлі-продажу будинку від 23 вересня 2005 року, оскільки на нього в 2004 році був накладений арешт, є неспроможними, оскільки на момент укладення вказаного договору будь-якої заборони на відчуження не було, про що свідчить витяг з реєстру.

Для визнання правочину удаваним необхідно мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не довела ту обставину, що під час укладення договору купівлі-продажу сторони мали намір приховати інший правочин, який вони насправді вчинили, а зазначені обставини, які , також не знайшли свого підтвердження, не є підставою для визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, отже, суд першої інстанції, також, правомірно відмовив в задоволенні вимог про визнання будинку з господарськими спорудами спільною власністю подружжя.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи і доводами апеляційної скарги не спростовані.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи щодо зговору нотаріусів, прокурорів, представників управління юстиції, суддів Ренійського району Одеської області та їх незаконних дій, з урахуванням вище наведеного не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - державний нотаріус Ренійського районної державної нотаріальної контори Одеської області - Букатич Евеліна Валеріївна про визнання договору купівлі-продажу будинку удаваним, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.О. Погорєлова

І.П. Сидоренко