Справа №470/623/14-ц 18.05.2015 18.05.2015 18.05.2015
Провадження №22-ц/784/1086/15
Провадження №22ц/784/1086/15 Суддя першої інстанції Орлової С.Ф.
Категорія 23 Суддя-доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Ухвала

Іменем України

18 травня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Самчишиної Н.В., Галущенка О.І.,

з секретарем судового засідання Гордійчук С.С.,

за участі: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 заочне рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2015 року, ухвалене по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору оренди землі недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди землі.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 13.46 га, розташованої в межах території Березнегуватської селищної ради Березнегуватського району Миколаївської області.

У 2008 році між ним та ОСОБА_6 в усній формі було укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки строком на п'ять років.

У 2013 року маючи намір повернути земельну ділянку та в подальшому самостійно її обробляти, він дізнався, що відповідач ОСОБА_4 використовує належну йому земельну ділянку на підставі договору оренди землі, що укладений 17 червня 2009 року від його імені та вказана угода зареєстрована у Березнегуватському районному центрі Миколаївської філії ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 17 червня 2009 року за реєстраційним НОМЕР_1.

Посилаючись на те, що таке володіння є неправомірним, оскільки вищезазначений договір оренди землі він не укладав та не підписував, позивач просив про задоволення позову.

Заочним рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_2 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення і неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення - про задоволення позову.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Відмовляючи позивачу у позові, районний суд виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він не підписував спірний договір оренди та в установленому порядку такий факт не довів, а тому його вимоги не можуть бути задоволені лише з формальних підстав.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом першої інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Так, з матеріалів справ вбачається й районним судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_2, виданого Березнегуватською райдержадміністрацією 03 лютого 2006 року, належить земельна ділянка площею 13.46 га, яка розташована в межах території Березнегуватської селищної ради Березнегуватського району Миколаївської області, з цільовим призначенням ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.8).

ОСОБА_4 володіє та користується вказаною земельною ділянкою на підставі договору оренди землі, укладеного 17 червня 2009 року з нею (ОСОБА_4.) та позивачем ОСОБА_2 строком на 49 років.

Договір оренди землі зареєстрований у Березнегуватському районному центрі Миколаївської філії ДЗК про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 17 червня 2009 року за НОМЕР_1 (а.с.5-6, 18).

Звертаючись з позовом ОСОБА_2, посилався, насамперед, на відсутність його волевиявлення на укладення спірного договору, який він не підписував.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди земельної ділянки.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За правилами п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ст.124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється на підставі цивільно - правової угоди.

В силу ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року №161-XIV.

Згідно з положеннями ст.14 Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року за №161-XIV (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається у письмовій формі та відповідно до ст.18 цього Закону набирає чинності після його державної реєстрації.

За змістом ст.ст.93,125 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності; право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст.13 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою ст.627 ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.

Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

В силу ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Для з'ясування належності підпису певній особі та його справжності необхідні спеціальні знання.

Відповідно до ч.1 ст.143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань в галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Проте, у зв'язку з непроведенням оплати позивачем витрат на проведення судової почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2014 року, а також не наданням експерту документів з вільними зразками підписів ОСОБА_2, судова експертиза не була проведена (а.с. 69).

При цьому, згідно з журналом судового засідання від 25 лютого 2015 року, наслідки не проведення судової експертизи позивачу були роз'ясненні. Правом на проведення вдруге судової почеркознавчої експертизи позивач не скористалися. Не скористався таким правом і представник позивача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, районний суд дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено, що оспорюваний договір ним не підписувався.

Що стосується посилань позивача в позовній заяві на те, що оскаржуваний договір укладено на вкрай невигідних для нього умовах, оскільки договір укладено на 49 років та в договорі оренди розмір орендної плати визначено наперед, то вони не можуть бути підставою для визнання договору оренди недійсним виходячи з наступного.

Так, вирішуючи питання про дійсність договору оренди землі, необхідно брати до уваги положення ст.3 ЦПК України та 15 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

З врахуванням цього, вирішуючи спори даної категорії слід установлювати, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, у зв'язку з укладенням договору, а також, в чому саме полягає порушення законних прав позивачів і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року №6-94цс13 та, в силу положень ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

У той же час, будь-яких порушень його прав та інтересів, позивач не обґрунтував та не довів, як у районному суді, так і в суді апеляційної інстанції. До того ж, строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

За такого, колегія суддів приходить до висновків про те, що вимоги позивача слугують лише формальним приводом для припинення договірних відносин, а тому підстав для задоволення позову не вбачається.

Не встановлено судом і підстав для задоволення апеляційної скарги.

Твердження позивача про те, що районному суду надався інший договір оренди землі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказане не знайшло свого підтвердження та такий договір не був предметом позову.

Зазначення в ухвалі Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2014 року, проте, що договір зареєстрований 18 червня 2008 року, замість 18 червня 2009 року, на думку колегії суддів, є помилкою, яка має технічний характер, а тому також не може бути достатньою підставою недійсності договору. До того ж, відділом Держземагенства у Березнегуватському районі Миколаївської області на адресу суду першої інстанції надсилався примірник договору оренди землі, зареєстрований саме 17 червня 2009 року (а.с.43).

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом першої інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мали місце, носили формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці, та помилкового тлумачення особою, яка подала апеляційну скаргу, умов застосування до спірних правовідносин норм чинного законодавства, з яким колегія суддів погодитись не може за вищезазначених підстав.

Отже, оскільки судом першої інстанції ухвалено рішення з дотриманням вимог процесуального та матеріального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду, то апеляційну скаргу позивача, в межах її доводів, слід відхилити, а рішення суду першої інстанції в силу ч.1 ст. 308 ЦПК України залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а заочне рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді:

: