ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/1318/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

позивачів ОСОБА_1;

ОСОБА_2;

представника позивачів ОСОБА_3;

відповідача ОСОБА_4;

представників відповідача ОСОБА_5;

ОСОБА_6;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про визначення частки померлого в праві спільної сумісної власності подружжя

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1, позивач 1), ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2, позивач 2) та ОСОБА_7 (далі по тексту - ОСОБА_7, позивач 3, а разом позивачі) звернулись до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 (далі по тексту - ОСОБА_4, відповідач) про визначення частки померлого в праві спільної сумісної власності подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8, який був батьком позивачів. Спадкоємцями першої черги є позивачі та відповідач. На підставі поданої відповідачем заяви про прийняття спадщини нотаріусом було заведено спадкову справу, згодом заяви про прийняття спадщини були подані також позивачами. Позивачі вважають, що до складу спадкового майна, окрім об'єктів нерухомості, входить автомобіль Toyota Highlander, який відповідач при поданні заяви нотаріусу до складу спадкового майна не включила. Відтак, звернулись до суду з позовом, в якому просили суд, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, визначити, що частка померлого ОСОБА_8 в праві спільної сумісної власності на автомобіль марки Toyota Highlander становить 197/200.

В судовому засіданні позивачі та їх представники позовні вимоги підтримали, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представники відповідача, а також відповідач, проти задоволення позовних вимог заперечували, вважали їх незаконними та необґрунтованими, в зв'язку з чим просили суд відмовити у задоволенні позову, надавши при цьому письмові заперечення та пояснення.

Заслухавши пояснення учасників процесу, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали, справи суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого 06 листопада 2014 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві.

На підставі поданої відповідачем 11 листопада 2014 року заяви про прийняття спадщини приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соврас Оленою Юріївною було заведено спадкову справу №26/2014 щодо майна померлого. 18 листопада 2014 року заяву про прийняття спадщини подала ОСОБА_7, а 20 грудня 2014 року - ОСОБА_1 та ОСОБА_2

ОСОБА_4 та померлий ОСОБА_8 перебували в шлюбі з 18 травня 1993 року.

В період шлюбу був придбаний автомобіль Toyota Highlander, 2011 року випуску, що підтверджується договором купівлі-продажу №ДР-0001056 від 06 серпня 2011 року, укладений між ТОВ "Автосаміт ЛТД" та ОСОБА_4, рахунок-фактурами №СЛ-0001325 та №СЛ-0001328 від 06 серпня 2011 року, №СЛ-0001540 від 30 серпня 2011 року та видатковою накладною №603 від 01 вересня 2011 року.

Проте, подаючи нотаріусу заяву про прийняття спадщини, відповідач не включила зазначений автомобіль до складу спадкового майна.

У відповідності зі ст. 60 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 368 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Водночас, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму листі від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", а саме в його п. 3.4. наголошує наступне.

Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Розглядаючи спори, пов'язані із спадкуванням частки майна, що у спільній сумісній власності, судам слід звертати увагу на те, що згідно із ст. 368 ЦК спільною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Отже, резолютивну частину судового рішення в цій категорії справ має бути викладено наступним чином: "Визначити, що частка померлого (П.І.Б.) в праві спільної сумісної власності на квартиру (будинок, садибу) становила - 1/2".

Визначення судами частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно (квартиру) за померлими суперечить вимогам ст. 3 ЦПК, статей 27 - 31 ЦПК, оскільки судом вирішується питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв'язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності.

При розгляді справ про спадкування питання про частку у спільній сумісній власності подружжя вирішується із врахуванням офіційного тлумачення ч. 1 ст. 61 СК, наданого у Рішенні Конституційного Суду України у справі № 17-рп/2012 від 19 вересня 2012 року.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що право спадкоємців учасника спільної сумісної власності звернутися з позовом про визначення частки майна, належному померлому на праві спільної сумісної власності виникає виключно у разі відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, а визначення частки подружжя у прав спільної сумісної власності за померлими суперечить вимогам ст. 3 ЦПК, статей 27 - 31 ЦПК, оскільки судом вирішується питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв'язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи №26/2014, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соврас Олена Юріївна у видачі свідоцтва про право на спадщину не відмовляла, позивачі з відповідною заявою до неї не звертались, а відтак і право на звернення до суду із зазначеним позовом у них не виникло, у зв'язку з чим суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Пояснення позивачів, їх представників, представників відповідача, покази позивачів та відповідача, допитаних в якості свідків, що стосуються суті справи суд до уваги не бере, оскільки вони не впливають на ухвалення рішення в цьому випадку.

Виходячи з положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачам у стягненні з відповідача на їх користь понесених ними і документально підтверджених судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись п. 3.4. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", стст. 57-60, 88, 209, 213-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.