АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
-------------------------------------------------------
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Качана В.Я., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 9 грудня 2014р. по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Трест «Київміськбуд-2» до ОСОБА_1

про визнання ордеру на заселення гуртожитку недійсним, виселення без надання іншого житла та відшкодування шкоди,

встановила:

у вересні 2013р. позивач звернувся до суду з позовом про виселення відповідача та ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Також просив стягнути з відповідача 38 505,75грн. упущеної вигоди за незаконне заняття жилого приміщення та 499грн. 76коп. судового збору.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що є власником гуртожитку за вказаною адресою на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок від 18 вересня 1998р.

26 червня 2006р. ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Київміськбуд-2», як експлуатуюча організація та балансоутримувач, укладено з відповідачем договір про участь у витратах на утримання ліжко-місць у гуртожитках житлового фонду, на підставі якого відповідач та її неповнолітній син заселилися у кімнату гуртожитку. Строк дії договору припинився 1 січня 2008р., проте, відповідач кімнату не звільнила, за проживання не оплачує, укладати договір оренди відмовляється, тому позивач просив виселити її та її неповнолітнього сина без надання іншого жилого приміщення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування шкоди, позивач зазначав, що вартість одного ліжко-місця з 11 травня 2010р. становить 476,51грн., відповідач займає кімнату з трьома ліжко-місцями, тому розмір орендної плати становить 1429,53грн. на місяць, що за період з 15 серпня 2010р. по 15 серпня 2013р. становить 51 463грн. 08коп. Оскільки відповідачем частково з серпня 2010р. проведена оплата за проживання у розмірі 12 957грн. 33коп., стягненню підлягає упущена вигода у сумі 38 505,75грн.

У подальшому позивач збільшив позовні вимоги і просив визнати недійсним ордер № 382 від 26 червня 2006р., виданий директором ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» на заселення ОСОБА_1 у гуртожиток по АДРЕСА_1 та поновити строк для подання такої вимоги, посилаючись на те, що вказаний ордер був виданий з порушенням норм діючого законодавства та з перевищенням директором дочірнього підприємства своїх повноважень і з порушенням умов договору безоплатного користування майном від 29 жовтня 2000р. Також позивач посилався на те, що не знав про

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/1352/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Бобровник О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
існування даного ордеру до 24 жовтня 2013р.

Рішенням суду від 9 грудня 2014р. позов задоволено частково. Визнано ордер № 382

- 2 -

від 26 червня 2006р. на поселення ОСОБА_1 в гуртожиток по АДРЕСА_1 виданий директором ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» недійсним, виселено ОСОБА_1 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Трест «Київміськбуд-2» 38 505,75грн. упущеної вигоди та 614грн. 46коп. судового збору.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Апелянт посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне встановлення обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника позивача, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що гуртожиток по АДРЕСА_1 належить на праві колективної власності Відкритому акціонерному товариству «Трест «Київміськбуд-2», яке перейменовано у Публічне акціонерне товариство «Трест «Київміськбуд-2», відповідно до свідоцтва про право власності на жилий будинок від 18 вересня 1998р.

26 червня 2006р. між ДП «Житлоексплуатація» ВАТ трест «Київміськбуд-2» та ОСОБА_1 укладений договір про участь у витратах на утримання ліжко-місць у гуртожитках житлового фонду ДП «Житлоексплуатація» ВАТ трест «Київміськбуд-2», строк дії якого сторонами був визначений до 31 грудня 2007р.

26 червня 2006р. ДП «Житлоексплуатація» ВАТ трест «Київміськбуд-2» відповідачу був виданий ордер № 382 на заселення у гуртожиток по АДРЕСА_1

Відповідач та її син ОСОБА_2, 1996р. народження, у 2009р. були зареєстровані у гуртожитку. ОСОБА_2 знятий з реєстрації 19 вересня 2013р.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач поселилася у гуртожиток з порушенням норм законодавства, займає кімнату самовільно, тому підлягає виселенню без надання іншого житла.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно ст. 127 ЖК Української РСР, п. 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року № 208, гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.

Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЖК УРСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу оперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Статтею 129 ЖК УРСР передбачено, щона підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до вказаних норм матеріального права та ч. 1 п. 10 Примірного положення про гуртожитки на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи,

- 3 -

організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що на момент заселення відповідача у гуртожиток вона не перебувала у трудових відносинах з позивачем, і відповідне рішення про надання їй житлової площі у гуртожитку, а також про видачу спеціального ордеру не приймалося.

Відповідно до договору безоплатного користування майном, укладеного 29 жовтня 2000р. між ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» та Дочірнім підприємством «Житлоексплуатація» ВАТ «Київміськбуд-2», останнє є балансоутримувачем майна, зокрема, гуртожитку по АДРЕСА_1 і не мало повноважень для видачі ордерів для заселення осіб до гуртожитку.

Крім того, вказані дії ДП «Житлоексплуатація» не ґрунтуються на вимогах ст. 129 ЖК УРСР та Примірному положенні про гуртожитки.

Також суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про те, що виданий відповідачу ордер на заселення у гуртожиток не є спеціальним ордером, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу, так як не відповідає ні по формі, ні по змісту спеціальному ордеру, форма якого встановлена Примірним положенням про гуртожитки у додатку до Положення.

Доводи апелянта про те, що позивачем не було надано належних доказів у підтвердження того, що не було прийнято відповідного рішення про надання їй житла у гуртожитку, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, саме відповідач повинна була довести суду правомірність свого поселення у гуртожиток та наявність рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу оперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання їй житла у гуртожитку.

Також безпідставним є твердження апелянта про правомірність видачі їй ДП «Житлоексплуатація» ордеру, так як вказаних повноважень дана організація не мала ні відповідно до норм матеріального права, ні відповідно до укладеного з позивачем договору користування майном.

Посилання апелянта на те, що позивач був обізнаний про наявність ордеру, на підставі якого вона була поселена у гуртожиток, оскільки про це було зазначено у листі начальника Солом'янського РУ ГУ МВС України у м. Києві від 19 лютого 2009р., який був отриманий позивачем, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про її виселення, оскільки відповідно до вищезазначених норм матеріального права виданий їй ордер не є підставою для заселення у гуртожиток.

Доводи апелянта про пропуск позивачем строку позовної давності, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки відповідач продовжує проживати у гуртожитку без законних підстав, чим порушує права позивача.

Крім того, у листі начальника Солом'янського РУ ГУ МВС України у м. Києві від 19 лютого 2009р. є тільки посилання на ордер № 382 від 26 червня 2006р., про те не зазначалось хто саме видав вказаний ордер і на якій підставі, а також не було надано його копію, тому, на думку колегії суддів, відсутні достатні підстави вважати, що позивач саме у 2009р. був обізнаний про наявність ордеру та був з ним ознайомлений.

Також з наданих суду першої інстанції документів вбачається, що відповідач разом із сином була у 2009р. зареєстрована у гуртожитку без відома позивача (с.с.200-204 т.1).

Твердження апелянта про те, що суд безпідставно не взяв до уваги Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку», колегія суддів вважає необґрунтованим.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» дія цього закону поширюється на громадян, які не мають власного

- 4 -

житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Тобто законом передбачено, що під захист підпадають особи, які дотримали певних умов.

Відсутність рішення про надання житлового приміщення у гуртожитку та спеціального ордеру є обставинами, що унеможливлюють застосування норм цього Закону.

Наявність листа Державного комітету України по земельних ресурсах про надання відповідачу ліжко-місця у гуртожитку не може бути законною підставою для визнання законного поселення відповідача у гуртожиток, так як це не відповідає вищезазначеним нормам матеріального права.

Також про тимчасовий характер проживання відповідача у гуртожитку свідчить укладення з нею договору про участь у витратах на утримання ліжко-місць у гуртожитках житлового фонду ДП «Житлоексплуатація» ВАТ трест «Київміськбуд-2», строк дії якого закінчився 31 грудня 2007р.

Крім того, вказаний договір не є підставою для виникнення права у відповідача на користування житловим приміщенням у гуртожитку, оскільки ним передбачений обов'язок наймача сплачувати комунальні послуги за проживання. Право на проживання у гуртожитку може виникнути як із житлових правовідносин, тобто з підстав, передбачених статтею 128 ЖК УРСР та розділом II Примірного положення про гуртожитки, так і з цивільно-правових угод, однією з яких є договір оренди житлового приміщення, але відповідачем такого договору з позивачем укладено не було.

Посилання апелянта на те, що гуртожиток був переданий позивачу у процесі приватизації за рахунок комунальної власності міста Києва, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про її виселення, оскільки на момент передачі гуртожитку позивачу, відповідач у ньому не проживала, а також не перебувала у трудових відносинах з позивачем.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Оскільки відповідач вселилася до гуртожитку не відповідно до вимог глави 4 ЖК УРСР, вона самоправно займе житлове приміщення, не має цивільно-правової угоди на зайняття приміщення, тому підлягає виселенню відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР.

Колегією суддів встановлено порушення судом норм процесуального права при розгляді даного спору, оскільки суд не звернув увагу на ту обставину, що ОСОБА_2, вимоги про виселення якого також були заявлені позивачем, досяг повноліття 31 жовтня 2014р., а відтак отримав і повну цивільну дієздатність, тому суд повинен був залучити його до участі у справі, як відповідача.

Проте, частиною 3 статті 309 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Рішенням суду відмовлено у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_2 з гуртожитку, так як він у гуртожитку не проживає та знятий з реєстрації, тому колегія суддів вважає, що порушення судом норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи і рішення суду в цій частині скасуванню або зміні не підлягає.

Разом з тим, колегія суддів вважає правомірними доводи апелянта про безпідставне стягнення з неї шкоди у сумі 38 505грн. 75коп.

Судом встановлено і позивачем не заперечується, що відповідачем проводиться оплата житлово-комунальних послуг за проживання у гуртожитку відповідно до виставлених їй позивачем рахунків.

За змістом частин 1 та 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення з відповідача завданих збитків, позивач

- 5 -

посилався на упущену вигоду у вигляді можливості здачі кімнати, яку займає відповідач, у оренду, та отримання орендної плати у сумі 1429грн. 53коп. щомісячно.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем суду не було надано доказів у підтвердження здачі кімнати у оренду, а також не надано розрахунків орендної плати, ким та коли вони були затверджені та встановлені.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача шкоди у вигляді упущеної вигоди не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом.

На вказані обставини не звернув увагу суд першої інстанції, ухвалив рішення в цій частині ґрунтуючись тільки на поясненнях представника позивача, які відповідно до положень ст.ст. 57, 58 ЦПК України не є доказами у справі, тому колегія суддів рішення суду в цій частині скасовує та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України зміні підлягає рішення суду в частині стягнення з відповідача судового збору на користь позивача.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 9 грудня 2014р. в частині задоволення позовних вимог про відшкодування шкоди скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким у позові Публічного акціонерного товариства Трест «Київміськбуд-2» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди відмовити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 9 грудня 2014р. в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору змінити, зменшивши його розмір до 229грн. 40коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: