АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 757/12128/2014
№ апеляційного провадження:22-ц/796/13975/2014
Головуючий у суді першої інстанції: Цокол Л.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

18 лютого 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Кравець В.А., Махлай Л.Д.

при секретарі - Круглику В.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, Головного управління Держземагенства у м. Києві, Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, зобов'язання вчинити дії , -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 23 жовтеня 2009 року, за яким ОСОБА_5 через ОСОБА_6 продала ОСОБА_3 земельну ділянку по АДРЕСА_1 загальною площею 0, 1000 га, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 268.

В решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позов в частині визнання договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2009 року залишити без задоволення, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано всі обставини, що мають значення для справи

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що у червні 2011 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, зобов'язання вчинити дії, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що згідно заповіту від 7 червня 2002 року ОСОБА_8 заповів їй будинок, розташований за земельній ділянці по АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 помер. Спадкоємцем майна є також його дочка ОСОБА_5 Зазначила, що майно померлого з 2006 року знаходилося під арештом та забороною на право його відчуження, проте ОСОБА_5, через ОСОБА_6 про дала земельну ділянку за вищезазначеною адресою ОСОБА_3 У зв'язку із тим, що спірний договір порушує її права, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 23 жовтня 2009 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 жовтня 2009 року ОСОБА_5, через свого представника ОСОБА_6 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку продала ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3, відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого ПН КМНО ОСОБА_7

За заповітом, складеним 7 червня 2002 року ОСОБА_8 заповів ОСОБА_4 будинок по АДРЕСА_1 та все майно у цьому будинку.

Згідно даних витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, складеного 17 червня 2010 року станом на момент посвідчення спірного договору купівлі-продажу був наявний арешт на зазначену вище земельну ділянку, на підставі постанови спеціалізованого слідчого відділу СУ ГУ МВС України в м. Києві від 18 травня 2006 року, а також наявність заборони на відчуження зареєстрованої 1 червня 2006 року на підставі постанови Головного слідчого управління МВС України від 18 травня 2006 року.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2009 року визнано за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування на земельну ділянку, розміром 0,1 га, яка розташована по АДРЕСА_1.

Ухвалою Верховного суду України від 17 лютого 2010 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2009 року скасовано, рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2009 року залишено без змін, яким ОСОБА_5 відмовлено у задоволенні позову.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 січня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2012 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 січня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 9 квітня 2013 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 1 серпня 2013 року частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_4, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 23 жовтня 2009 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 квітня 2014 року, рішення Печерського районного суду м. Києва від 9 квітня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 1 серпня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 23 жовтня 2009 року ОСОБА_5 через представника ОСОБА_6 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку продала земельну ділянку за адресою : АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , про що укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Відповідач ОСОБА_5 отримала державний акт на право власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Головного управління земельних ресурсів України Київської міської державної адміністрації, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно за законом, яким за ОСОБА_9 визнано право власності в порядку спадкування на земельну ділянку, розміром 0,1 га, яка розташована по АДРЕСА_1.

Ухвалою Верховного Суду України від 17 лютого 2010 року рішення апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2009 року скасовано, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2009 року залишено без змін, яким ОСОБА_5 відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 червня 2010 р., яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2010 р., зобов'язано Головне управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_10 і внести зазначені зміни до Державного земельного кадастру, у порядку повороту виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2009р.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що правові наслідки, які випливали з рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2009 року втрачені.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Як вбачається з матеріалів справи, за заповітом, складеним 7 червня 2002 року, ОСОБА_8 будинок по АДРЕСА_1 в м. Києві та все майно у цьому будинку заповів ОСОБА_4

ОСОБА_5 - донька ОСОБА_11 має право на спадкування обов'язкової частки у майні померлого.

Судом встановлено, що до моменту своєї смерті спадкодавець ОСОБА_8 проживав та був зареєстрований у АДРЕСА_1.

Спадкоємці вчасно звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, про що свідчить копія спадкової справи №336/2004.

Позивачка у визначеному законом порядку прийняла спадщину, однак свідоцтво про право на спадщину не оформлено у зв'язку із судовими спорами.

На день вирішення даного спору зазначений вище заповіт недійсним не визнаний, позивачка не усунута від спадкування, тому є належним спадкоємцем.

За положенням ч. 2 ст. 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Статтею 152 ЗК України визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, відшкодування заподіяних збитків, застосування інших, передбачених законом, способів.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка у визначеному законом порядку не передавалася у приватну власність.

Згідно з ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Таким чином, позивачка в силу ч. 3 ст. 215 ЦК України і ст. 3 ЦПК України має право на оспорювання договору, оскільки право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 набула на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 23.09.2009 року, яке у подальшому було скасовано Ухвалою Верховного суду України.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно даних витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна складеного 17 червня 2010 року станом на момент посвідчення приватним нотаріусом спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки, був наявний арешт на вказану земельну ділянку, зареєстрований 25 травня 2006 року на підставі постанови спеціалізованого слідчого відділу СУ ГУ МВС України в м. Києві від 18 травня .2006 року, а також наявність заборони на відчуження, зареєстрованої 1 червня .2006 року на підставі постанови Головного слідчого управління МВС України від 18 травня 2006 .

Як вбачається з копій ухвал Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2012 року та 1 лютого 2013 року ,постанови про порушення кримінальних справ відносно ОСОБА_4 за ознаками злочинів, передбачених ст.ст. 358, 190 КК України, скасовані.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки за адресою - АДРЕСА_1 зазначена земельна ділянка була об'єктом спадкового майна, згідно складеного заповіту ОСОБА_8, ОСОБА_5 розпорядилася нерухомим майном, яке їй не належало, уклала договір купівлі-продажу, який не мала законних підстав вчинювати.

Доводи апеляційної скарги, що позивачка не набула права на спадкування земельної ділянки, а відповідач ОСОБА_3 є добросовісним набувачем є безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивачкою не заявлялися вимоги про витребування майна у добросовісного набувача, даний позов заявлений позивачкою, як користувачем земельної ділянки, а не її власником, так як земельна ділянка у встановленому законом порядку у приватну власність не передавалася.

Посилання на те, що станом на жовтень 2009 року земельна ділянка була вільна від забудови, не свідчить про відсутність у позивача права на звернення до суду із зазначеним позовом, оскільки як було встановлено в ході судового розгляду на момент прийняття спадщини, будинок знаходився на ділянці та відповідно був об'єктом спадкового майна згідно складеного ОСОБА_8 заповіту.

Також колегія суддів не може погодитись з доводами апелянта, що будинок по АДРЕСА_1 знищено, у зв'язку з чим припинилося право власності на цей будинок, оскільки, відповідно до ст. 349 ЦК України, право власності на майно, яке підлягає державній реєстрації припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до Державного реєстру.

Судом встановлено, що власник будинку АДРЕСА_1 з відповідними заявами до державного реєстратора не звертався.

Державна реєстрація права власності ОСОБА_8 на нерухоме майно у вигляді будинку АДРЕСА_1 до теперішнього часу не скасована.

Постанова Вишгородського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2010 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, якою скасована державна реєстрація права власності на житловий будинок, який належав ОСОБА_8, на час розгляду справи в апеляційному суді не виконана та до виконання не подавалася.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норми матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді