№621/612/15-ц
РІШЕННЯ

іменем України

25 травня 2015 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді - Вельможної І.В.,

за участю секретаря судового засідання - Зубенко Л.С.,

представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Змієві Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, скасування реєстрації права власності,

в с т а н о в и в:

18 березня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а в подальшому збільшила розмір позовних вимог. У своєму позові ОСОБА_4 просила скасувати Державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на житловий будинок з надвірними будівлями, а саме: літ. А-1 житловий будинок, житловою площею 32,2 кв. м.; Б - сарай; В - вбиральня; Г - гараж; Д - літня кухня; Е - гараж; № 1 - огорожу, розташований за адресою АДРЕСА_1; визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з надвірними будівлями, а саме: літ. А-1 житловий будинок, житловою площею 32,2 кв. м.; Б - сарай; В - вбиральня; Г - гараж; Д - літня кухня; Е - гараж; № 1 - огорожу, розташований за адресою АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_4 вказала, що 29 січня 1996 року Біржею нерухомості та основних фондів «Україна» було укладено договір купівлі-продажу № Н4-42, згідно якого ОСОБА_7 продав ОСОБА_5 житловий будинок - літ. А-1 (площею 32,2 кв. м); сарай - літ. Б; вбиральня - літ. В; гараж - літ. Г; літня кухня - літ. Д; гараж - літ. Е: огорожа - літ. № 1 в с. Федорівка Зміївського району Харківської області. Вказаний договір було зареєстровано у КП «Зміївське БТІ». Як вбачається зі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке видано на заміну Державного акта на право приватної власності на землю серії ХР № 12-00-065849, виданого 18.11.1997 року Бірківською сільською радою народних депутатів, земельна ділянка, що знаходиться за адресою с. Федорівка Зміївського району Харківської області, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,161 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, в цілому належить позивачу ОСОБА_4

З моменту укладення вказаного Договору купівлі-продажу, ані ОСОБА_5, ані ОСОБА_6 ніякого інтересу до спірного будинку не проявляли і ним користувалася одноособово ОСОБА_4 Її син - відповідач ОСОБА_5 постійно вказував на те, що оскільки позивач користується будинком, то вона і повинна бути його власником. У 1997 році, позивач, вважаючи себе власником будинку, звернулася до територіальної громади з метою оформлення документів на землю і на її ім'я 18.11.1997 року Бірківською сільською радою народних депутатів було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку. ОСОБА_4 стверджувала, що на момент видачі Державного акту будинок документально (на підставі дійсного на той час біржового договору) належав синові, а фактично користувалася ним вона, саме тому на її ім'я і було видано Державний акт.

В 1998 році ОСОБА_5 почав працювати в АР Крим і до будинку з того часу не з'являвся.

Тобто, склалася ситуація, що вже понад 10 років ОСОБА_4, добросовісно, відкрито та безперервно володіє майном ОСОБА_5, а також є власником земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування будинку, а тому позивач вважала, що є всі підстави для набуття нею права власності за набувальною давністю.

Окрім того, на сьогоднішній день вказаний вище біржовий договір є недійсним в силу того, що він нотаріально не посвідчений, а тому, формально, можна казати про те, що ОСОБА_6 законним шляхом не відчужував належний йому будинок.

В той же час, ОСОБА_5 встиг зареєструвати своє право власності на придбаний житловий будинок, однак, здійснити його відчуження не має змоги через відсутність правовстановлюючого документу. ОСОБА_5 втратив інтерес до будинку після його придбання і ніколи не з'являвся до нього з того часу.

На підставі викладеного, враховуючи той факт, що ОСОБА_4 добросовісно, відкрито, безперервно володіє житловим будинком АДРЕСА_1, протягом більше, ніж 10 років, іншої можливості оформити своє право власності на вказане майно вона не має, остання змушена була звернутися до суду із вказаним позовом.

Позивач ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилася, свої інтереси довірила представляти адвокату ОСОБА_1, який діяв у справі на підставі Угоди про надання правової допомоги від 07.04.2015 року та Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, а також ОСОБА_2, яка діяла на підставі Довіреності від 20.05.2011 року.

Представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_4 підтримали та просили їх задовольнити. Також ОСОБА_1 стверджував, що ОСОБА_4 дійсно добросовісно заволоділа спірним будинком, безперервно, відкрито ним володіє та користується, здійснює його утримання. Крім того, саме позивачу належить право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування житлового будинку. Факт володіння ОСОБА_4 вказаним майно не тільки визнається територіального громадою Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області, а й приймається до уваги Апеляційним судом Харківської області, який в своєму рішенні, скасовуючи рішення Зміївського районного суду Харківської області про визнання за ОСОБА_5 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1, вказав на можливе порушення прав ОСОБА_4 як власника земельної ділянки.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з'явився, свої інтереси довірив представляти ОСОБА_3, яка у судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі, підтвердила той факт, що ОСОБА_5, починаючи з 1997 року проживає в Автономній Республіці Крим, спірним будинком не цікавиться, не утримує його, не користується, не проживає в ньому. ОСОБА_3 зазначила, що житловий будинок придбавався саме для ОСОБА_4, однак, в силу об'єктивних причин право власності на позивача так і не вдалося оформити. ОСОБА_4 добросовісно, відкрито та безперервно користується житлом та господарськими будівлями.

Відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не з'явився, про час, місце розгляду справи, враховуючи положення ч. 9 ст. 74 ЦПК України, був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечень проти позову та заяв про розгляд справи за його відсутності не надавав.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні показала, що, починаючи з 1996 року ОСОБА_4 відкрито, добросовісно та безперервно користується житловим будинком та господарськими спорудами, розташованими за адресою АДРЕСА_1. Позивач утримує вказане домоволодіння, здійснювала в ньому ремонт, постійно там мешкає, ОСОБА_8 допомагає їй. ОСОБА_5 житловим будинком не цікавиться, не приїздить, з 1996 року свідок не бачила його у селі. Всі мешканці села вважають, що будинок належить позивачу, тобто ОСОБА_4 відкрито володіє майном.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку:

Предметом спору є визнання права власності за набувальною давністю за ОСОБА_4 на житловий будинок з надвірними будівлями, розташовані за адресою АДРЕСА_1, а також скасування Державної реєстрації права власності за ОСОБА_5 на вказане майно.

Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України у п. 9 та п. 13 постанови від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових порав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння повинно бути відкритим, тобто особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Крім того, володіння є безперервним, а саме, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

01 січня 2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України, разом з яким вступила в дію норма, передбачена ст. 344 ЦК України - про набувальну давність.

Стаття 344 ЦК України запровадила до цивільного законодавства новий інститут - набуття права власності за давністю володіння. ЦК УРСР 1963 року не містив поняття «набувальна давність», воно набуло юридичного значення в день набрання чинності новим ЦК України. Проте, в п. 8 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України зазначається, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність діють і тоді, коли володіння майном почалося за 3 роки до набрання чинності цим документом, тобто не раніше 01 січня 2001 року.

З наведеного вище вбачається, що позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно можуть бути пред'явлені в судовому порядку, починаючи з 01 січня 2011 року. Граничний час, з якого потрібно починати відлік набувальної давності на чуже майно - 01 січня 2001 року. При цьому, якщо строк давнісного володіння почався раніше 01.01.2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк після 01.01.2001 року.

Перебіг строку володіння спірним житловим будинком із надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, для визнання права власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю не може розпочатися з 1997 року (з часу, коли ОСОБА_4 вселилася у вказаному житловому будинку та почала ним користуватися), так як на той час були відсутні законодавчі приписи стосовно набувальної давності.

Отже, особа, яка добросовісно заволоділа нерухомим майном в період до 01 січня 2001 року і продовжила ним відкрито користуватися протягом тривалого терміну, набуває права вимоги про визнання права власності на таке майно за набувальною давністю в судовому порядку саме лише 01 січня 2011 року, саме з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України та за умови доведеності необхідних для цього підстав.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Відповідно до п.6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», для набуття права власності на нерухоме майно перебігу строку набувальної давності недостатньо. Позивач протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння.

Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

При вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати те, що: 1) право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; 2) задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності володіння; 3) за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 - можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести саме позивач, що відповідає вимогам ст. 60 ЦПК України, є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Так, судом встановлено, що 29.01.1996 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними прибудовами, що розташовані за адресою с. Федорівка Зміївського району Харківської області. Зазначений договір було укладено на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» за № Н4-42. Згідно договору, продавець (ОСОБА_6.) продав покупцю (ОСОБА_5.) житловий будинок з надвірними будівлями, а саме: житловий будинок - літ. А-1 (площею 32,2 кв. м); сарай - літ. Б; вбиральня - літ. В; гараж - літ. Г; літня кухня - літ. Д; гараж - літ. Е; огорожа - літ. №1 в с. Федорівка Зміївського району Харківської області. 21.03.1996 року вищезазначений житловий будинок з надвірними будівлями, був зареєстрований в Зміївському МГП технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_5 та вписаний в реєстрову книгу № 1 за № 188. /а.с. 6/

В технічному паспорті вказаного будинку було внесено виправлення та власником було вказано ОСОБА_5 /а.с. 17-19/

Рішенням LII сесії Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області VI скликання від 26.02.2014 року № 705- VI житловому будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_5 на підставі Договору купівлі-продажу № Н4-42, присвоєно номер будинку - 41. /а.с. 14/

Пунктом 10 Договору купівлі-продажу від 29.01.1996 року передбачено, що угоди, зареєстровані на Біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, однак, в подальшому вимоги законодавства змінилися і ОСОБА_5 був змушений звернутися до суду із позовом про визнання за ним права власності на житловий будинок з надвірними прибудовами, що розташовані за адресою АДРЕСА_1. Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 17.06.2014 року позовні вимоги ОСОБА_5 були задоволені, але, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26.01.2015 року рішення суду першої інстанції - було скасовано, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 - відмовлено в повному обсязі. Скасовуючи рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17.06.2014 року Апеляційний суд виходив з того, що визнаючи за ОСОБА_5 право власності на нерухомість, суд порушив права ОСОБА_4, яка є власницею земельної ділянки, що знаходиться за адресою с. Федорівка Зміївського району Харківської області, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,161 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Не дивлячись на те, що Договір купівлі-продажу від 29.01.1996 року було укладено із ОСОБА_5, придбаним будинком НОМЕР_2 володіє та користується, починаючи з 1997 року, його мати - ОСОБА_4 Позивач постійно проживає у даному домоволодінні, здійснює оплату комунальних послуг, проводить поточний ремонт, повністю утримує господарчі будівлі. Отже, ОСОБА_5, починаючи з дня укладення Договору від 29.01.1996 року, жодного разу не приймав участі в утриманні належного йому будинку та прибудов, жодного разу не приїздив за місцем розташування нерухомості, претензій про повернення майна не пред'являв, зокрема, відповідач ОСОБА_5 в особі свого представника, визнає позовні вимоги ОСОБА_4 Викладені факти підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_8, Актом депутата Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області. Крім того, ОСОБА_4 є власницею земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок та господарські будівлі. /а.с. 7, 8-9, 10-11, 12-13, 31/

В той же час, мешканці села вважають, що дійсним власником житлового будинку АДРЕСА_1, є ОСОБА_4

Таким чином, викладені обставини свідчать про відкритість володіння ОСОБА_4 спірним домоволодінням, тобто, очевидність цього для всіх інших осіб, при цьому позивач ставитись до цього майна, як до свого власного (експлуатує, вживає необхідні заходи для його утримання в належному стані тощо). Володіння ОСОБА_4 майном є безперервним, а саме з 1997 року, однак, враховуючи вимоги чинного законодавства, судом зараховується термін володіння, починаючи з 01.01.2001 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 11.07.2014 року було зареєстровано своє право власності на об'єкт житлової нерухомості, розташований за адресою АДРЕСА_1, на підставі рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17.06.2014 року. Однак, відомо, що вказане рішення скасовано. Отже, державна реєстрація права власності ОСОБА_5 є незаконною. /а.с. 35/

Так, відповідно до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, зокрема серед іншого є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відтак рішення суду першої інстанції про визнання права власності на нерухоме майно, що набрало законної сили, є належною правовою підставою для внесення запису до Державного реєстру прав про реєстрацію такого права.

11.07.2014 року ОСОБА_5 зареєстрував своє право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17.06.2014 року. Однак, вказане рішення судом апеляційної інстанції від 26.01.2015 року було скасовано та відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 в повному обсязі.

Отже, виникла проблема скасування запису про реєстрацію права власності ОСОБА_5 у зв'язку із скасуванням судового рішення, на підставі якого він набув права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Пунктом 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 року № 3502/5, передбачено, що для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили.

Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1141, у пункті 41 закріпив, що державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Таким чином, діючим законодавством закріплено, що скасування запису про реєстрацію права власності можливе лише у випадку скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності. Відтак, для скасування запису про реєстрацію права власності в будь-якому випадку необхідно звертатися до суду.

Враховуючи наведене вище суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на житловий будинок АДРЕСА_1.

Таким чином, склалася наступна ситуація - ОСОБА_6 своє майно відчужив - продав, але ОСОБА_5 належним чином свої права не зареєстрував.

ОСОБА_4 починаючи володіти спірним будинком не знала і не могла знати про наявність таких обставин, позивач вважала, що використовує майно сина. Разом з тим, факт її обізнаності про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння, оскільки дотримана умова заволодіння майном без порушень норм права. Крім того, жоден із колишніх власників - ані ОСОБА_5, ані ОСОБА_6 не пред'являли ОСОБА_4 вимог про повернення житлового будинку НОМЕР_2, не цікавилися ним, не виконували своїх обов'язків щодо утримання майна.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 надано достатні докази на підтвердження добросовісності, відкритості, давності та безперервності володіння нею житловим будинком АДРЕСА_1, що дає суду підстави для задоволення її позовних вимог в частині визнання за нею права власності на вказане майно за набувальною давністю. Отже, позов ОСОБА_4 підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 328, 344 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868 та Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1141, Наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 року № 3502/5, ст. ст. 10, 11, 60, 169, 208, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, скасування реєстрації права власності - задовольнити у повному обсязі.

Скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_5.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: