Справа № 286/3946/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Вачко В. І.

з секретарем Олех Ю. М.,

за участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2М, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Овручі справу за позовом ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6, до ОСОБА_2, третя особа: Відділ у справах сімї, молоді та спорту Овруцької районної державної адміністрації, про вселення , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6, звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, в якому просить вселити її та її неповнолітніх дітей до житлового будинку по вул.Комсомольська, 10 в с.Словечне Овруцького району Житомирської області, мотивуючи тим, що цей будинок на праві спільної часткової власності належить сторонам, зокрема позивачу та її шістьом неповнолітнім дітям належить 1/3 частини будинку, а відповідачу 2/3 частин будинку на підставі рішень Овруцького районного суду Житомирської області; проте відповідач перешкоджає позивачу та її дітям у здійсненні їх права власності на належну їм частину будинку, не впускає в будинок; відтак, просить на підставі ст.64 ЖК України позов задоволити.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити.

В судовому засіданні відповідач та її представник позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, оцінивши та дослідивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків.

Сторони є співвласниками спірного домоволодіння по вул.Комсомольська, 10 в с.Словечне Овруцького району Житомирської області. Право власності за сторонами встановлено рішеннями Овруцького районного суду Житомирської області від 12.05.2014 року та від 28.05.2014 року у справі № 286/1396/15-ц, яке набрало законної сили, згідно з якими позивачу ОСОБА_4 і її неповнолітнім дітям ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6, належить по 1/7 частині кожному від 1/3 частини вказаного домоволодіння; відповідачу ОСОБА_2 2/3 частин домоволодіння. Право власності позивача ї її дітей на вище вказані частини домоволодіння підтверджується також копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 24018741 від 09.07.2014 року.

Доказів того, що вказане домоволодіння було розподілено в натурі між співвласниками, сторонами у справі, матеріали справи не містять та сторонами не надано.

Позивач стверджує, що відповідач перешкоджає їй та її дітям користуватись належною їм власністю та проживати у спірному будинку, а тому вони змушені проживати в іншому місці.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності; власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

У відповідності до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Стаття 155 ЖК України встановлює гарантії прав громадян, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру). Зокрема цією статтею кодексу передбачено, що жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

З наведених норм випливає, що сам факт перебування житлового будинку у приватній власності осіб передбачає право цих осіб кориcтуватись ним для свого проживання та проживання членів їх сімей (тобто заселитись), є самодостатнім і не потребує додаткового встановлення підстав для вселення власників у належні їм житлові приміщення (зокрема шляхом винесення судового рішення про вселення), на відміну від житлових приміщень в будинках державного або громадського житлового фонду, єдиною підставою для вселення у які є ордер, який видається виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів (ст.58 ЖК України).

Згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В судовому засіданні сторонами визнано обставину того, що у спірному житловому будинку на даний час ніхто не проживає. Позивач стверджує, що відповідач закрила будинок на ключ і не впускає позивача та її дітей у нього жити. Відповідач та її представник пояснили, що відповідач не хоче щоби позивач з дітьми користувались належними їй на праві власності 2/3 частинами житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, оскільки домоволодіння ще не розподілено між співвласниками в натурі.

Підстави виселення передбачені ст.ст.116, 157 ЖК України.

Позивач з позовною вимогою про усунення перешкод у здійсненні нею та її дітьми, як співвласниками, права користування своїм майном шляхом виселення відповідача із належних їй та її дітям частин будинку з господарськими будівлями та спорудами, до суду не звертались. Крім того, вказане домоволодіння не було розподілено між співвласниками в натурі у встановленому законом порядку.

Відтак, вимога позивача про вселення її з дітьми в будинок по вул.Комсомольська, 10 в с.Словечне Овруцького району Житомирської області, лише 1/3 частин якого належить їм на праві власності, є неналежним способом захисту порушених прав власників, а тому не підлягає задоволенню.

Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Тому керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 196, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Овруцький районний суд Житомирської області в Апеляційний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_10