Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/343/15-ц Головуючий у 1-й інст. Савицька Л. Й.
Категорія 48 Доповідач Шевчук А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Шевчук А.М.,

суддів: Забродського М.І., Заполовського В.Й.,

з участю секретаря судового засідання: Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Новоград-Волинської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26 березня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 Просив розірвати шлюб та визначити місце проживання малолітніх дітей: сина ОСОБА_3 та доньок ОСОБА_4 і ОСОБА_5 із ним. В обґрунтування позову посилався на те, що вони мають різні погляди на права та обов'язки подружжя, проживають окремо, подружнє життя припинило своє існування та поновлено бути не може. Дружина не має достатніх доходів, є інвалідом першої групи, а тому не в змозі виховувати та утримувати малолітніх дітей, оскільки сама потребує стороннього догляду. Він працює, проживає у благоустроєному будинку, де діти забезпечені гарними умовами для проживання.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26 березня 2015 року позов задоволено частково. Шлюб між сторонами розірвано. Місце проживання сина ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_4 визначено з батьком, а доньки ОСОБА_5 - з матір'ю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Просить рішення змінити в частині визначення місця проживання дочки ОСОБА_4, визначивши місце її проживання разом із нею. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене частково з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що отримує пенсію по інвалідності та допомогу по догляду за дітьми, тобто має самостійний дохід, що дозволяє утримувати дітей, які з урахуванням віку та статі потребують догляду саме матері. Малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю, крім тих випадків, коли є виняткові обставини. Судом не дана оцінка дослідженим в судовому засіданні фактам, що свідчать про протиправну поведінку позивача.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині визначення місця проживання дочки ОСОБА_5, визначивши місце її проживання разом із ним. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене частково з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що будучи інвалідом першої групи, відповідач пересувається на візку. Її захворювання вимагає приділяти увагу своєму лікуванню. У зв'язку з цим вона тривалий час перебуває в лікувальних закладах поза місцем свого проживання. Мати, яка потребує стороннього догляду та є обмеженою в самостійному пересуванні, не може забезпечити дитині 2012 року народження належний догляд, фізичний розвиток та виховання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, а скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволення з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції не оскаржується сторонами в частині вимоги про розірвання шлюбу, а тому суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не робить висновків щодо цієї неоскарженої частини.

Відповідно до ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Питання визначення місця проживання дитини врегульовано ст.ст.160-161 СК України.

Згідно ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом.

При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини.

Із матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що сторони є батьками трьох дітей: сина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньок, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, що вбачається із свідоцтв про народження серій: НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 (а.с.7-9).

Всі діти ще не досягли віку десяти років.

Як убачається із актів обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2, тобто батьки дітей проживають окремо (акти приєднані до матеріалів справи).

Сторони визнають ту обставину, що син ОСОБА_3 проживає від свого народження із батьками позивача, тобто бабою та дідом зі сторони батька, у будинку АДРЕСА_3. Батьки дитини дійшли згоди відносно місця проживання сина, оскільки ніхто цього не оспорює.

Що ж стосується місця проживання дівчаток, то сторони не можуть дійти згоди щодо того, з ким із них будуть проживати малолітні доньки, оскільки кожен із них прагне, щоб дівчатка проживали із ним.

Зараз ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають із батьком у будинку АДРЕСА_1.

Як убачається із висновку, що затверджений рішенням виконкому Новоград-Волинської міської ради від 11 березня 2015 року №62, орган піки та піклування пропонує визначити місце проживання всіх дітей із батьком, за умови, що він не буде обмежувати права матері спілкуватися із дітьми (а.с.24-25).

Висновок обґрунтовується тим, що через функціональні порушення в організмі, що призводять до значного обмеження життєдіяльності та потреби постійного стороннього догляду, мати дітей неспроможна здійснювати за ними належний догляд.

Відповідно до змісту ст.19 СК України висновок органу опіки та піклування носить рекомендаційний характер.

Апеляційний суд не може погодитися з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим.

Так, органом опіки та піклування обстежені матеріально-побутові умови проживання дітей та батьків.

Відповідно до актів ОСОБА_1 проживає у будинку зі зручностями, який складається з трьох житлових кімнат та місць загального користування. Для дітей відведено місце для відпочинку, сну, підготовки уроків та проведення дозвілля. Діти забезпечені сезонним одягом, книгами та іграшками. Позивач працює в магазині «Поліська свіжина» та має додатковий заробіток. Його середньомісячний дохід складає приблизно 5 000 грн. У догляді за дітьми йому допомагають його батьки, а також він наймає людей (няню).

ОСОБА_2 проживає у найманій квартирі, яка складається із однієї житлової кімнати та місць загального користування. Кімната умебльована диваном, двома кріслами, столом. Відповідач є інвалідом першої групи. Отримує пенсію по інвалідності та соціальну допомогу, що разом складає 2 870 грн. щомісяця (а.с.32).

ОСОБА_3, якому виповнилося вісім років, та ОСОБА_4, якій виповнилося шість років, відвідують школу, а ОСОБА_5, якій два роки, - дошкільний навчальний заклад. Привозить та забирає дітей із школи та дитячого садка - батько.

Із копії висновку по зверненню від 29 серпня 2013 року та копії рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 12 вересня 2013 року, яке ухвалою апеляційного суду від 06 листопада 2013 року залишено без змін, вбачається, що раніше сторони із доньками проживали у будинку АДРЕСА_1, але ОСОБА_1 15 липня 2013 року вигнав матір дітей, яка є інвалідом першої групи, із житла, а дівчаток поза волею ОСОБА_2 залишив у будинку (а.с.26-27,30). Порушені житлові права ОСОБА_2 були поновлені у судовому порядку, оскільки вона була вселена.

Із висновку про результати розгляду звернення від 15 грудня 2014 року та листа служби у справах дітей від 18 грудня 2014 року №2038 вбачається, що до 17 травня 2014 року ОСОБА_2 проживала разом із дітьми по АДРЕСА_1, а 17 травня 2014 року, з необережності зломивши ногу, вона до 08 грудня 2014 року знаходилася на лікуванні в м. Києві (а.с.10,14).

Із копії висновку по зверненню від 15 січня 2015 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_1 постійно в присутності малолітніх дітей влаштовував сварки, ображав, погрожував та застосував фізичне насильство до ОСОБА_2.(а.с.28).

Відповідно до ст.ст.10,11,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів вважає, що висновок органу опіки та піклування суперечить інтересам дівчаток, оскільки ґрунтується лише на самому факті інвалідності ОСОБА_2 та не підтверджений жодним фактом неналежного здійснення нею догляду за малолітніми доньками раніше чи неспроможності здійснення такого догляду в майбутньому.

Окрім того, органом опіки та піклування прийнято до уваги лише матеріальний стан сторін, тобто той факт, що батько дітей має більший дохід та забезпечений кращими матеріально-побутовими умовами, але абсолютно не взято до уваги малолітній вік дівчаток та їх стать.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-СII), зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю.

У матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на наявність виняткових обставин.

Сама по собі інвалідність ОСОБА_2, навіть першої групи, яка потребує стороннього догляду, не є тією винятковою обставиною, з якою закон пов'язує розлучення малолітніх дівчаток із матір'ю. ОСОБА_2 має самостійний дохід, не зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, її поведінка не є аморальною, на відміну від позивача. Будучи інвалідом першої групи, вона народила двох дівчаток та з народження здійснювала за ними догляд, поки не зламала ногу. Зараз її стан здоров'я покращився. Після реабілітації вона прагне проживати із своїми доньками. Дівчатка однієї статті із матір'ю, що вказує на їх фізіологічну близькість. За віком вони потребують материнського піклування, любові та тепла, що у такому віці є більш цінним, аніж навіть матеріальний статок, а сторонні люди (няні), навіть найкращі, не замінять дитині матері, а тому колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано не розлучив доньку ОСОБА_5 із матір'ю та визначив місце проживання найменшої дівчинки, якій лише два роки, із ОСОБА_2, не порушивши при цьому зв'язок. Рішення в цій частині залишається без змін.

Що ж стосується іншої доньки ОСОБА_4, то визначення її місця проживання окремо від сестрички та матері небезпечно для неї у психологічному аспекті. Щоб не розлучати сестричок колегія суддів вважає, що місце проживання доньки ОСОБА_4 також слід визначити із матір'ю, що буде відповідати інтересам обох дівчаток.

В силу ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З огляду на викладене вище, апеляційний суд, відповідно до ст.309 ЦПК України, скасовує рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання доньки ОСОБА_4 та ухвалює в цій частині нове рішення, яким визначає місце її проживання також із матір'ю.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що мати дітей не здатна через стан свого здоров'я забезпечити їм належний догляд спростовуються вище викладеним та ч.ч.2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», оскільки цим рішенням батько дітей не позбавляється права піклуватися про своїх малят.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26 березня 2015 року в частині визначення місця проживання дочки, ОСОБА_4, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визначити місце проживання дочки, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з матір'ю, ОСОБА_2.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: