Справа № 369/4138/14 Головуючий у І інстанції Ковальчук Л.М.
Провадження № 22-ц/780/2422/15 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 47 18.05.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

18 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Приходька К.П., Березовенко Р.В.,

при секретарі - Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на майно, виключення домоволодіння з переліку майна, що підлягає поділу та поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3) про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що з 20 листопада 2005 року по 18 жовтня 2008 року вона разом з відповідачем проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у належній їй квартирі АДРЕСА_1, а 18 жовтня 2008 року між ними був укладений шлюб.

Вказувала, що у період їх спільного проживання був побудований житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 на земельній ділянці, право власності на яку ОСОБА_3 набув відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 17 січня 2007 року. На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 червня 2009 року, виданого виконавчим комітетом Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за ОСОБА_3 було зареєстровано право приватної власності на вказаний вище житловий будинок.

Зазначала, що їх відносини із відповідачем не склалися, а тому 18 серпня 2013 року вона виїхала із вказаного житлового будинку по АДРЕСА_2, в якому вони проживали з кінця 2008 року.

Крім того, позивач зазначала, що під час їх спільного проживання з відповідачем однією сім`єю вони мали спільний сімейний бюджет, наповнення якого здійснювалось кожним із них, коштами, отриманими від різних видів діяльності. В ході досудового розслідування по кримінальній справі №1108410 на підставі постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, 20 та 21 липня 2010 року під час обшуку у їх житловому будинку по АДРЕСА_2 були вилучені грошові кошти, а саме, 134800 доларів США, 32850 Євро, 900 рублів РФ та 54000 грн., які зберігались в сейфі. Відповідно до постанови старшого слідчого в ОВС ГУМВС України в Закарпатській області від 26 липня 2010 року вказані грошові кошти приєднано в якості речових доказів у кримінальній справі № 1108410, які здано на відповідальне зберігання в Департамент фінансового забезпечення і бухгалтерського обліку МВС України до вирішення питання по суті.

Вказувала, що ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2013 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 01 квітня 2014 року, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_5 - звільнено від кримінальної відповідальності за ч.3 ст.28, ч.1 ст.143 КК України, а кримінальну справу щодо них закрито. Однак вказані грошові кошти відповідачу не повернуті.

Посилаючись на те, що вона з відповідачем не дійшли згоди щодо розподілу спільного майна, позивач просила поділити спільне майно подружжя і визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки та 1/2 частину житлового будинку загальною площею 345,5 кв.м., житловою площею 102,9 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_2, а також визнати за нею право власності на грошові кошти у розмірі 67400 доларів США, 16 425 Євро, 450 рублів РФ та 27000 грн., що складає 1/2 частину від спільних грошових коштів у розмірі 134 800 доларів США, 32 850 Євро, 900 рублів РФ та 54 000 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київскої області від 16 червня 2014 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_4.

Не погоджуючись з вказаним позовом, у грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 та просив:

- визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлям та спорудами по АДРЕСА_2;

- виключити вказаний житловий будинок з надвірними будівлям та спорудами по АДРЕСА_2 з переліку майна, що підлягає поділу;

- в порядку поділу майна подружжя виділити ОСОБА_2 і визнати за нею право власності на автомобіль марки AUDI, модель А3, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, вартістю 357 950 грн.;

- в порядку поділу майна подружжя виділити ОСОБА_3 і визнати за ним право власності на автомобіль марки TOYOTA, модель RAV4, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, вартістю 185 076 грн.;

- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошову компенсацію замість належної йому частки у спільній сумісній власності на майно в розмірі 50% від різниці у вартості часток майна сторін, що складає 86 437 грн.

В обґрунтування позову послався на те, що 18 жовтня 2008 року між ним і ОСОБА_2 був укладений шлюб, який розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 червня 2014 року. За час проживання у шлюбі ними спільно набутий автомобіль марки AUDI, модель А3, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3, вартістю 357 950 грн. та автомобіль марки TOYOTA, модель RAV 4, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, вартістю 185 076 грн. Тобто, загальна вартість майна, що є спільною сумісною власністю подружжя становить 543 026 грн.

Також позивач вказував, що земельна ділянка і житловий будинок, загальною площею 345,5 кв.м., житловою площею 102,9 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_2 є його особистою приватною власністю, оскільки вказана земельна ділянка була приватизована ним відповідно до рішення Гореницької сільської ради від 28 квітня 2006 року № 6/52, на підставі якого 17 січня 2007 року йому був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, а житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами було ним побудовано та введено в експлуатацію до укладення шлюбу із ОСОБА_2 за його власні кошти та грошові кошти, які він отримав в кредит. 12 серпня 2007 року Києво-Святошиниським БТІ було складено технічний паспорт на вказаний житловий будинок, а 28 серпня 2008 року було прийнято рішення виконавчим комітетом Гореницької сільської ради № 2/22 про оформлення свідоцтва про право власності на вказаний житловий будинок. 23 червня 2009 року Гореницькою сільською радою ОСОБА_3 було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київскої області від 23 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано право особистої приватної власності ОСОБА_3 на жилий будинок, загальною площею 345,5 кв.м., житловою площею 102,9 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_2.

У решті зустрічного позову відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2014 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не в повному обсязі відповідає зазначеним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка та житловий будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_3, яке ним набуте до укладення шлюбу з позивачем. При цьому, позивач не довела наявність з 2005 року по жовтень 2008 року співжиття з відповідачем, ведення з ним спільного господарства, прояву подружній відносин перед третіми особами та вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний період не заявляла.

Також суд дійшов висновку, що позивач не довела, що до і після укладення шлюбу з відповідачем вони мали спільний сімейний бюджет, який дозволяв їм робити заощадження у вигляді готівкових коштів, що зберігалися за місцем їх проживання.

Такі висновки суду є правильними й такими, що ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно з положеннями ст.74 Сімейного кодексу України (далі - СК України), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Стаття 57 СК передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 31 липня 2007 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_11, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 від 31 жовтня 2008 року (т.2, а.с.52)

Встановлено та не заперечується сторонами, що 18 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, який заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 червня 2014 року розірвано (т.1, а.с.11, т.2, а.с.50).

Встановлено, що на підставі рішення Гореницької сільської ради від 28 квітня 2006 року № 6/52 ОСОБА_3 17 січня 2007 року був виданий державний акт серії НОМЕР_6 на право власності на земельну ділянку площею 0,1157 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка розташована по АДРЕСА_2 (т.2, а.с.53).

Також по справі встановлено, що до укладення шлюбу із ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3 на вказаній вище земельній ділянці побудував за власні кошти житловий будинок, загальною площею 345,5 кв.м., житловою площею 102,9 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані по АДРЕСА_2 що підтверджується наявними у справі доказами, а саме, договором підряду №6 на будівництво жилого будинку, укладеного 14 березня 2007 року між ОСОБА_3 (замовник) та ТОВ «СКІФ» (підрядчик), квитанціями до прибуткових ордерів, актом приймання виконаних підрядних робіт за липень 2007 року та кошторисом на будівництво будинку (т.2, а.с. 65-67, 99-101), яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка.

З листа комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 08 жовтня 2014 року вбачається, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_3 03 серпня 2007 року було подано замовлення № СФ-0002926 на проведення основної (первинної) інвентаризації житлового будинку (т.2, а.с.59).

12 серпня 2007 року Києво-Святошинським бюро технічної інвентаризації на ім'я ОСОБА_3 був складений технічний паспорт на вказаний житловий будинок індивідуального житлового фонду по АДРЕСА_2, загальною площею 345,5 кв.м., житловою площею 102,9 кв.м., який побудований у 2007 році (т.2. а.с. 60-64).

По справі встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Гореницької сільської ради від 28 серпня 2008 року № 2/22 ОСОБА_3 23 червня 2009 року Гореницькою сільською радою видано свідоцтво про право власності на вказаний вище житловий будинок (т.2, а.с. 55).

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що спірні земельна ділянка та домоволодіння, які розташовані по АДРЕСА_2 є особистою приватною власністю ОСОБА_3, оскільки земельна ділянка одержана ним внаслідок безоплатної приватизації, а домоволодіння набуте ним за особисті кошти до укладання шлюбу із ОСОБА_2.

Обгрунтовуючи вимоги позову ОСОБА_2 послалась на те, в період з 20 листопада 2005 року по 18 жовтня 2008 року вона разом з відповідачем проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а 18 жовтня 2008 року між ними був укладений шлюб. Вказувала, що у період їх спільного проживання без реєстрації шлюбу та під час шлюбу був побудований житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 на земельній ділянці, право власності на яку ОСОБА_3 набув відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 17 січня 2007 року. Крім того, позивач зазначала, що під час їх спільного проживання з відповідачем однією сім`єю вони мали спільний сімейний бюджет, наповнення якого здійснювалось кожним із них, коштами, отриманими від різних видів діяльності.

Однак позивач у порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України не надала доказів про наявність з 2005 року по жовтень 2008 року співжиття з відповідачем, ведення з ним спільного господарства, прояву подружніх відносин перед третіми особами та вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний період не заявляла.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про поділ спірної земельної ділянки та спірного житлового будинку, які розташовані по АДРЕСА_2 та визнання за нею права власності по 1/2 частині на вказане майно.

Також колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею право власності на грошові кошти в розмірі 67400 доларів США, 16425 Євро, 450 рублів РФ., 27000 грн., що складає 1/2 частину від спільних грошових коштів в розмірі 134800 доларів США, 32850 Євро, 900 рублів РФ та 54000 грн.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що постановою старшого слідчого ОВС СУ ГУМВС України у Закарпатській області від 26 липня 2010 року приєднано в якості речових доказів у кримінальній справі № 1108410 грошові кошти, а саме 32 850 Євро, 134 800 доларів США, 54 000 грн. 900 рублів РФ, що вилучені 20 липня 2010 року під час проведення обшуку по місцю проживання ОСОБА_3 та здано їх на відповідальне зберігання в Депертамент фінансового забезпечення і бухгалтерського обліку МВС України до вирішення питання по суті (т.1, а.с.44-45).

26 липня 2010 року 2010 року старшим слідчим в ОВС СУ ГУ МВС України в м.Києві вказані вище грошові кошти були внесені на підставі квитанцій до прибуткового касового ордеру №№8, 9, 10, 943 від 26 липня 2010 року до каси МВС України.

Встановлено, що ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2013 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 01 квітня 2014 року, звільнено, зокрема, ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 28, ч.1 ст. 143 КК України, а кримінальну справу щодо нього закрито (т.1, а.с. 50-82, 83-101).

В подальшому постановою Оболонського районного суду м. Києва від 20 червня 2014 року повернуто ОСОБА_3 речові докази, у тому числі, 32 850 Євро, 134 800 доларів США, 54 000 грн. та 900 рублів РФ, що вилучені у нього 20 липня 2010 року під час проведення обшуку (т.1, а.с. 217-218).

Заперечуючи проти задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання за нею право власності на 1/2 частину грошових коштів, ОСОБА_3 надав суду: заяву слідчому СУ ГУ МВС України в м.Києві про повернення його матері ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 32 850 Євро, 134 800 доларів США, 54 000 грн. 900 рублів РФ, що були вилучені під час обшуку у його будинку, з тих підстав, що ці кошти були виручені нею від продажу належного їй нерухомого майна (т.1, а.с.150); заяву ОСОБА_4 слідчому СУ ГУМВС України в м.Києві про те, що в ході обшуку у будинку її сина ОСОБА_3 були вилучені грошові кошти, які належать їй, що підтверджується договорами купівлі-продажу квартири і земельних ділянок та банківськими виписками (т.1, а.с.151); виписки по угоді (т.2, а.с.75-76) та розписка ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_3 повернув їй грошові кошти у розмірі 32 850 Євро, 134 800 доларів США, 54 000 грн. та 900 рублів РФ, які були вилучені під час обшуку в сейфі у будинку її сина по АДРЕСА_2 (т.2, а.с.77).

Згідно зі ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.ст. 57- 59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Однак позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що зазначені вище грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя, а також, що до і після укладення шлюбу сторони мали спільний сімейний бюджет, який дозволяв їм робити заощадження у вигляді готівкових коштів, що зберігалися за місцем їх проживання.

Надані ОСОБА_2 оригінали довідок про заробітну плату і доходи, що видані ТОВ «Альфа-Віта» та КЗ «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ-СНІДом» за період з 2006 року по 2013 роки, не є доказами зазначених обставин у розумінні ст.ст. 57- 59 ЦПК України.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно відмовив ОСОБА_2 у задоволенні вимог про визнання за нею право власності на грошові кошти в розмірі 67400 доларів США, 16425 Євро, 450 рублів РФ., 27000 грн., що складає 1/2 частину від спільних грошових коштів, в розмірі 134800 доларів США, 32850 Євро, 900 рублів РФ та 54000 грн.

Таким чином рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи і повністю спростовуються матеріалами справи.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з рішенням суду в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Згідно з ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи у разі порушення нею положень ч.2 ст.13 цього Кодексу, де зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушувати права інших осіб.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи довідки про вчинену нотаріальну дію, 17 серпня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борисовою С.О. був посвідчений договір дарування земельної ділянки за реєстровим №2579, згідно з яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1157 га, яка розташована по АДРЕСА_2. Також 17 серпня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борисовою С.О. був посвідчений договір дарування домоволодіння за реєстровим № 2581, згідно з яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_2 (т.2, а.с.70).

Оскільки ОСОБА_3, скориставшись своїм правом власності на спірне майно відчужив його і на день розгляду справи власником спірного майна є інша особа, то на думку колегії суддів підстави для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за ним права особистої приватної власності на дане майно відсутні.

Однак суд першої інстанції при вирішенні спору в цій частині у порушення ст.ст.213-214 ЦПК України на вказані обставини уваги не звернув та помилково задовольнив зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на зазначене майно.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в цій частині не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно з наведених вище підстав.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про виключення домоволодіння з переліку майна та поділ майна подружжя не оскаржується, тому відповідно до положень ст.303 ЦПК України судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 лютого 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності - скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності - відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді