Ухвала

іменем України

11 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О.,Карпенко С.О., Савченко В.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, у якому просило стягнути ОСОБА_6 6 707,05 доларів США заборгованості за договором кредиту, що складає 73 442 грн 21 коп., та судові витрати.

На обґрунтування своїх вимог посилалось на ті обставини, що 12 лютого 2008 року між сторонами укладено договір кредиту, за яким банк надав відповідачу 3 000 доларів США у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, а відповідач зобов'язався їх повернути та сплатити 19,20 % на рік на суму залишку заборгованості.

Однак відповідач не виконав узяті на себе зобов`язання за договором, внаслідок чого утворилась заборгованість.

01 вересня 2014 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у задоволенні позову відмовлено.

10 жовтня 2014 року рішенням апеляційного суду Вінницької області рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено.

У касаційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно з законом, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності, не ставив питання про його поновлення, а відповідач заявив про застосування цього строку, крім того, позивач не надав доказів на підтвердження своїх вимог, а саме факту надання відповідачу грошових коштів та їх використання ним, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що банк виконав умови договору кредиту та надав відповідачу кредитні кошти, однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.

При цьому вважав, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки строк дії кредитного договору було продовжено відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою.

Проте погодитися з таким рішенням суду апеляційної інстанцій не можна на таких підставах.

Відповідно до ст. ст. 213, 303 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно з законом, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилають як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Цим вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 12 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за яким банк надав відповідачу 3 000 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, а відповідач зобов'язався їх повернути шляхом внесення щомісячних платежів у розмірі 7 % від суми заборгованості та сплатити 19,20 % на рік за користування коштами на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач не виконав своїх зобов'язань за договором внаслідок чого утворився борг, який станом на 31 березня 2013 року складає 6 707,05 доларів США, з яких 2 120,53 долари США - заборгованість за кредитом, 3 557,24 долари США - відсотки за користування коштами, 766,41 долар США - комісія, 45,66 доларів США - штраф (фіксована частина) та 317,21 долар США - штраф (процентна складова).

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції не виконав вимоги процесуального права та не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції щодо застосування строку позовної давності, не перевірив умов договору щодо надання кредиту, умов і порядку його виконання (повернення коштів щомісячними платежами), не надав цим обставинам відповідної оцінки.

Не врахував тих обставин, що кредитні кошти були перераховані відповідачу на платіжну картку, яка діє в межах відповідного строку, не встановив строку її дії та строку дії договору, та не з'ясував, чи пов'язаний строк дії картки зі строком дії договору, та чи був він продовжений, як зазначено в постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року № 6-103цс14, не перевірив, чи дотримано позивачем строки позовної давності за кожним платежем окремо та щодо повернення кредиту у повному обсязі з урахуванням позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-134цс14, зробив передчасний висновок про задоволення позову.

Разом із тим, суд не виконав вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, не перевірив правильність нарахування та стягнення відсотків за договором кредиту, розрахунок боргу, не перевірив, за який період були нараховані банком відсотки з урахуванням строку дії договору, не дав належної оцінки цим обставинам.

Крім того, вирішуючи спір про стягнення боргу в іноземній валюті, суд не встановив наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, що є необхідною умовою для ухвалення такого рішення, як зазначено в постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 145цс14, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Невиконання судом апеляційної інстанції норм процесуального права унеможливлюює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задовольнити частково, рішення апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко