Справа № 758/9762/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Супрун Г. Б. ,

при секретарі - Озерчук Г. І., Цибі О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3-тя особа: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про визнання недійсними і скасування державних актів на право приватної власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з незаконного чужого володіння, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась з позовом до Подільського районного суду м. Києва, в якому просить скасувати державні акти на право власності на земельні ділянки, які належать відповідачам. Як на підставу позову посилається на те, що лінія державного акту на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 (що належить відповідачам), проходить не по лінії інвентаризації 1994р., а по стіні кірпічної споруди (капітального гаражу). Причому границя цього державного акту проходить по земельній ділянці позивачки ( АДРЕСА_2), а тому просить визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки ( зареєстровані Київським міським управлінням земельних ресурсів від 24.01.2002р. № 85-2-01205, та від 24.01.2002р. № 85-2-01206), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, і належать на праві приватної власності відповідачам. Також просить витребувати у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з незаконного володіння земельну ділянку площею 0,0006 га, яка належить позивачці у відповідності до Плану встановлених меж, виготовленого на її замовлення ПП «ГЄОС», та якою відповідачі користуються незаконно.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 позов підтримав. Позивачка вважає, що границя Державого акту на земельну ділянку відповідачів по АДРЕСА_1 проходить по її земельній ділянці та заходить вглиб на 19-30 см. Представник позивачки погоджується з тим, що для будівництва будинку на дві квартири по АДРЕСА_2 у 1957 році відведено земельну ділянку в безстрокове користування площею 600 кв.м., і з тих під конфігурація земельної ділянки не змінилась. Але вважає, що у відповідачів земельна ділянка по АДРЕСА_1 разом із залишками складала 0,0611 га збільшилась (ширина ділянки була 21,21 м, а стала 21,44 м) на 23 см за рахунок земельної ділянки позивачки.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_6 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. ОСОБА_2 власником земельної ділянки стала на підставі рішення Київської міської ради №378-2/1354 від 05.07.2001р. та 190/291 від 30.03.1999 р. При оформленні права власності на земельну ділянку межі погоджувалися з сусідами, тому спорів стосовно розташування меж земельної ділянки з сусідами не мала.

Представник відповідача - 2 ОСОБА_3 - ОСОБА_7 в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вазала, що власником земельної ділянки ОСОБА_3 стала у 2008р. на підставі права на спадщину після смерті чоловіка. Позов безпідставний, оскільки перелік підстав припинення права власності, передбачений ст..140-149 ЗК України є вичерпним. Даний висновок міститься також у п.8 Постанови ВСУ від 16.04.2004р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», а також висновок судової палати у цивільних справах ВСУ від 19.06.2013р. по справі №6-57цс-/13. Позивачка не є власником ділянки, і майно не вибуло з її володіння поза її волею, крім того, вона має право користування на 47/100 частики від загальної площі земельної ділянки 600 кв.м., і це право не порушено. Вимога щодо витребування 6 кв.м. у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 взагалі не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідач - 3 ОСОБА_4 вважає позов безпідставним, оскільки позивачці належить право користування на земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 47/100 від 600 кв.м, тобто це складає 282 кв.м або 0,0282 га. Разом з тим, на день складання Технічного звіту ПП «ГЄОС» випливає, що вона користувалась більшою площею земельної ділянки 287 кв.м, тобто на 5 кв.м. більше. І тому вона хоче за рахунок відповідачів збільшити площу земельної ділянки, якою має право користуватись.

Вказав, що власником земельної ділянки став 2008р. на підставі права на спадщину після смерті батька ОСОБА_8, який помер у 2007р. При оформленні права власності на земельну ділянку батьком межі погоджувалися з сусідами, тому спорів стосовно розташування меж земельної ділянки з сусідами не мав.

Представник 3-ї особи Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) Горбань Н.Г., яка повідомлена належно про місце, день та час розгляду справи, в судове засідання не з'явилась, надала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності та відмовити у задоволенні позову , позивачка не надала документів, що підтверджують виникнення у неї права власності або користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2, рішення про надання позивачці земельної ділянки Київська міська рада не приймала, а отже її права не порушені (а.с.88-90).

Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову , виходячи з наступного.

ОСОБА_1 є співвласником 47/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_2 на підставі договору довічного утримання, укладеного між нею та ОСОБА_10, яка померла. Договір посвідчений Чотирнадцятою Київською нотаріальною конторою 24.06.1997р. ( а.с.10). Право власності ОСОБА_10 на земельну ділянку не мала.

В серпні 2012р. позивачкою ОСОБА_1 було замовлено у приватного підприємства «ГЄОС» та отримано Технічний звіт ( для особистого користування) про відновлення зовнішніх меж землекористування ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. ( а.с.16-23).

В ході топографо-геодезичних робіт по відновленню межі земельної ділянки між землевласником по АДРЕСА_1 та землекористувачем по АДРЕСА_2 кв.2 було встановлено, що лінія Державного акту на право власності на земельну ділянку (АДРЕСА_1) проходить таким чином, від вулиці по стіні кірпичної споруди до кута (гараж), далі по умовній лінії ( по землі) до перегину чотирьох земельних ділянок. Лінія інвентаризації земельної ділянки була виконана 1994р. проходить таким чином, в точці 4. 4ф-0.30 м по ділянці (АДРЕСА_1) в точці 16 (металева труба діаметром 100) - 0.25. точка 20(металева труба діаметром 100) 0.19м. Тобто, лінія Державного акту землевласника по АДРЕСА_1 проходить не по лінії інвентаризації 1994 року, тобто по залишкам паркану, а по стіні кірпічної споруди (гаража).

У судовому засіданні встановлено, що розбіжність в розташуванні меж виникла у землевпорядника при проведенні робіт з складання Технічного звіту по відновленню зовнішніх меж землекористування земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2. У технічному акті надані плани встановлення меж з нанесеними лініями державного акту, лінією паркану 80-х років, лінією державного акту, лінією плану по рішенню №371 від 13.05.1957р. Документи, на підставі яких землевпорядником було нанесено вказані межі суду надані не були, в матеріалах справи відсутні. А тому суд не може визнати даний звіт як допустимий доказ на користь позивача, який зроблений для особистого користування. А це є єдиний доказ, на якому ґрунтуються позовні вимоги.

Позивач в позовній заяві робить посилання на Інструкцію про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затверджену наказом Державного комітету України по земельних ресурсах N 28 від 15.04.93р. як на чинну на момент видачі державних актів.

Дані твердження позивача не відповідають дійсності, оскільки зазначена інструкція втратила чинність на підставі Наказу Держкомзему N 43 від 04.05.1999р., а була затверджена Наказом №43 від 04.05.1999р. інша Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, відповідно до якої норми, на які посилається представник позивачки, втратили чинність на момент видачі державних актів.

Як зазначив відповідач ОСОБА_4, позивачка постійно веде суперечки щодо заміни огорожі, порушує ст. 103 Земельного кодексу «Добросусідство», а саме: складає впритул будівельні матеріали, висаджує кущі та квіти, тим самим заважає провести роботи по заміні огорожі, в зв»язку з цим між ними як сусідами склались напружені стосунки, були звернення до правоохоронних органів.

Межі земельної ділянки, по АДРЕСА_1 встановлювалися (відновлювалися) в натурі на місцевості та проводилось їх закріплення кілька разів:

-У 1994р. Акт установлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 20.07.1994р.який підписали суміжні користувачі, в тому числі ОСОБА_10, яка на той момент була власницею частини будинку, що розташований на ділянці.(а.с. 101).

- В 2001р. під час оформлення Державного Акту на право приватної власності на землю №85-2-01206 від 24.01.2002р. землевласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було замовлено та отримано у ТОВ «Геокон» Акт здачі-прийомки перенесених в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки переданої у приватну власність для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, який було складено ОСОБА_11, який було погоджено з головним інженером- землевпорядником Подільського району ОСОБА_13 (а.с. 102).

- В 2011р. для проведення паркану ОСОБА_4 знов замовив та отримав акт встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) їх закріплення та прийомки - передачі межових знаків на зберігання, який було видано геодезистом ОСОБА_12, який виконує свою професійну діяльність на підставі ліцензії серія НОМЕР_1. Розташування меж земельної ділянки, по АДРЕСА_1 в актах від 2001р. та 2012р. співпадають повністю.

За змістом ст.ст. 116 ч.ч.1,2. 118 , 125 ч.І. 126 ч.І ЗК України, громадяни набувають право власності на земельну ділянку із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у нього у користуванні, повинен подати заяву до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування за місцезнаходженням земельної ділянки. Передача земельної ділянки у власність громадянина здійснюється лише після затвердження органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування проекту приватизації землі, погодження і розгляду, у встановленому законом порядку, проекту відведення земельної ділянки.

У подальшому, орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, приймає рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність або про відмову у передачі земельної ділянки у власність.

Право власності на земельну ділянку виникає після отримання її власником документа, що посвідчує право власності, а саме: державного акта.

Відповідач- 1 та відповідач- 2 отримали у спадок будинок, що розташований на земельній ділянці загальною площею 0.0611 га (ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1, а ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_1 кв.1).

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих №2068 від 15.11.1960р. визначено передати земельні ділянки землекористувачам згідно додатку. П.21 додатку зазначає: АДРЕСА_1 зареєструвати за землекористувачами 600 кв.м, та залишити в тимчасове користування землекористувачам 11 кв.м. ( а.с.92,93).

Разом з тим, рішенням Київської міської ради від 30 березня 1999р. № 190/291 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків та господарських будівель» (зі змінами, внесеними рішенням Київської міської ради від 05.07.2001р. №378-2/1354 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків та господарських будівель») ОСОБА_8 та ОСОБА_2 передано у спільну приватну власність земельну ділянку по ? частині від 0,0611га, про що вказано в Державних актах ( а.с. 24,29,30).

Зазначене рішення прийняте у межах повноважень Київської міської ради , у встановленому законом порядку, не оспорено, ніким не скасовано й не визнано недійсними. (а.с. 94).

В матеріалах справи наявні копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.07.2008р., за якими після смерті ОСОБА_8 спадкоємцями є : його син ОСОБА_4 та дружина ОСОБА_3 по 1/2 частині кожний на земельну ділянку площею 0,0611 га по АДРЕСА_1 в м.Києві, що належала померлому.(а.с. 105, 106).

Відповідно до п. 1.13 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4.05.1999р. № 43 складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об'єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правоустановних документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою в установленому порядку відповідною технічною документацією.

Відповідно до Закону України «Про землеустрій» землеустрій здійснюється на підставі укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою. Відповідно до ст. 56 Закону України «Про землеустрій» при складанні документів, що посвідчують право на земельну ділянку виготовляється технічна документація із землеустрою.

Акт установлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки (по АДРЕСА_1) в натурі від 20.07.1994р.було підписано суміжними користувачами, в тому числі, яка на той момент була власницею частини будинку - ОСОБА_10, після смерті якої позивачка стала власником 47/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_2 на підставі договору довічного утримання (а.с. 101). Доказів того, що це не її підпис, у суда немає.

Правом власності на земельну ділянку заповідачка ОСОБА_10 не володіла. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право користування на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди. До ОСОБА_1 перейшло право користування земельною ділянкою в частині 47/100 від загальної площі земельної ділянки 600 кв.м. Позивачка не є власником земельної ділянки.

Така позиція зазначена у п.п. «г» п.18 Постанови ВСУ №2 від 19.03.2010р.

Статтею ст. 22 Земельного Кодексу України (в редакції від 18 грудня 1992 року) передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

З січня 2002 року відповідно до статті 126 ЗК України право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право користування або укладення договору оренди. їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості ), а з 2 травня 2009 року право власності на земельну ділянку , а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав: громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розд. X «Перехідні положення»ЗК), одержані ними до 1 січня 2002 року у власність, у тимчасове користування або на у мовах оренди розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

Крім того, у ст. 126 Земельного кодексу України, чинної на час видачі спірних державних актів, передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Згідно з ст. 378 Цивільного кодексу України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (ст. 152 Земельного кодексу України).

Позивачкою заявлені вимоги про визнання недійсним державних актів про право власності на земельну ділянку і не заявлялись вимоги про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування.

Згідно з ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З огляду на вищенаведене, позивачкою та її представником не доведено суду порушень прав позивачки з боку відповідачів. А тому , суд приходить до висновку, що позов є не обгрунтованим, а тому задоволенню не підлягає.

Слід зазначити, що відповідач просив застосувати строки позовної давності згідно ст.257 ЦК України та відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачка достеменно була обізнана в тому, що 18.05.2011р. проводилась геодезистами за допомогою приборів GPS для встановлення поворотних точок , про що складено Акт встановлення (відновлення) меж земельної ділянки по АДРЕСА_1, для подальшої приватизації земельної ділянки. І позивачка була при цьому також присутня, що відображено на фотознімку ( а.с.111). А тому посилання представника позивача про те, що їй стало відомо про існування Державних актів лише після виготовлення ПП «ГЄОС» технічного звіту у 2012р. спростовуються матеріалами справи.

Отже, суд приходить до висновку, що позивачка пропустила трирічний строк позовної давності звернення до суду. Разом з тим, суд відмовляє в позові по суті заявлених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 105, 116, 118, 120,125, 126, 152, 153, 158 Земельного кодексу України, ст. 377 ЦК України, Інструкцією «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання Державних актів на право постійного користування землею», затвердженою Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 4 травня 1999 року №43, ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3-тя особа: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про визнання недійсними та скасування державних актів на право приватної власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з незаконного чужого володіння - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду м. Києва через Подільський районний суд м. Києва.

Суддя Г. Б. Супрун