печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2015 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Новака Р.В.

при секретарі - Кирилюк Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», третя особа ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», третя особа ОСОБА_2 про визнання договору фінансового лізингу № 000183 від 11.03.2015 недійсним. Свої вимоги позивач мотивував тим, що договір фінансового лізингу № 000183 від 11.03.2015 не відповідає вимогам закону, так як письмова згода на його укладення позивачем не надавалася, у зв?язку з чим, він має бути визнаний недійсним, та мають бути повернуті кошти, сплачені на його виконання.

Представник позивача в судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи у її.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився. Про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що 11.03.2015 між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу № 000183 з відповідними додатками до нього, а саме графіку сплати авансового платежу та специфікації обраного транспортного засобу, які є його невід'ємною частиною. Відповідно до умов договору відповідач придбає у свою власність бажаний предмет договору і надає його ОСОБА_2 за плату у тимчасове володіння та користування на умовах даного правочину. Найменування предмета лізингу і його технічні характеристики вказані у додатках та специфікації.

Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Крім того, згідно ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Системний аналіз наведених положень законів, дає підстави для висновку, що ч. 2 ст. 65 СК України, надає суду право, а не обов'язок, визнати правочин недійсним за відсутності згоди другого з подружжя на його укладення. Це певним чином суперечить ч. 1 ст. 65 СК та положенням ст. 369 ЦК, які не вимагають одержання згоди усіх інших співвласників на вчинення правочину. Крім того, слід зазначити, що аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку, що закон виходить з презумпції згоди інших співвласників при вчиненні правочину одним з них. Тому рішення суду про визнання недійсним правочину має ґрунтуватись на незгоді учасників спільної сумісної власності з укладеним правочином, оскільки він суперечить їхнім інтересам, а не на відсутності формальної згоди на укладення правочину.

Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, позивачем не надано доказів наявності протиправності діяння чи без діяння відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 65 СК України, ст. 369 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 64, 65, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», третя особа ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з моменту проголошення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Суддя: Р.В. Новак