АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/7982/15 Головуючий 1 інстанції - Чередник В.Є.
Справа № 640/1853/14-ц Доповідач Кірсанова Л.І.
Категорія відшкодування шкоди
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Кірсанової Л.І.

суддів: Гуцал Л.В., Трішкової І.Ю.

за участю секретаря - Асєєвої В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином,-

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, який було неодноразово доповнено та змінено в ході розгляду справи та в остаточнх вимогах просив стягнути з відповідача:

-матеріальну шкоду (пряму) в розмірі 5700 грн., передану за розписками, з урахуванням індексу інфляції в розмірі 20730, 40 грн.

-матеріальну шкоду, повязану з необхідністю найму іншого житла через невиконання умов укладеного договору в сумі 5200 грн. з урахуванням індексу інфляції в розмірі 17856, 80 грн.

- загальну суму матеріального збитку в подвійному розмірі, відповідно до вимог ст. 230 ЦК України в сумі 77174, 40 грн.

-моральну шкоду в розмірі 8000 грн. з урахуванням індексу інфляції в розмірі 13784 грн.

-збитки, понесені позивачем при виконанні робіт, не виконаних відповідачем, третіми особами в розмірі 12625, 25 грн. та його особисту участь в розмірі 3150 грн., з урахуванням індексу інфляції в розмірі 53683, 17 грн.

-неустойку 19000 грн. з урахуванням індексу інфляції в розмірі 64657 грн.

В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2013 року, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 грудня 2013 року ОСОБА_2 був визнаний винним в скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України та зільнений від кримінальної відповідальності у зв'язку з закінченням строків давності, а кримінальну справу щодо нього закрито на підставі ст. ст. п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. З ст. 288 КПК України. У вказаному кримінальному провадженні, позивач ОСОБА_1, був визнаний потерпілим

Відповідно до чинного КПК України закриття справи з підстав закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності не звільняє особу від обов'язку відшкодувати в установленому законом порядку матеріальні збитки, завдані нею громадянам. Відповідач ОСОБА_2 не відшкодував збитки завдані злочином протягом розгляду кримінальної справи.

ОСОБА_2 Визнано винним в тому, що він будучи директором ПП «ВТФ ОСОБА_3», діючи з умислом на заволодінням чужим майном шляхом обману, розмістив у газеті «Харківський кур'єр» від 23.05.2005 року №39 оголошення про надання послуг з газифікації житлових приміщень. Після звернення до нього ОСОБА_1 з цього питання надав згоду на виконання відповідних робіт по газифікації належного потерпілому домоволодіння, уклав з ним відповідний договір, не маючи наміру виконувати дані роботи. Після цього для проведення вищезгаданих робіт потерпілий ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 08 серпня 2005 року 2500 грн. та 17 жовтня 2005 року 3200 грн., а всього на загальну суму 5700 грн., якими останній заволодів і покладені зобов'язання не виконав. В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 підтвердив суду, що він не оспорює фактичні дані вчинення злочину, та правильно розуміє значення своїх дій.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду в розмірі 25930, 40 грн., моральну шкоду в розмірі 8000грн., збитки в розмірі 12625, 25 грн. У задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення районного суду, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В обгрунтування апеляційної скарги посилається на незаконність та необгрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи. Вказує, що суд безпідставно не врахував індекс інфляції при розрахунку матеріальної та моральної шкоди. Вважає, що суд необгрунтовано застосував позовну давність строком в один рік щодо вимог про стягнення неустойки.

Вказане рішення оскаржив також ОСОБА_2 Просить скасувати рішення районного суду та закрити провадження у справі. Зазначає, що ОСОБА_1 сам винний в тому, що його будинок не був газофікований. Також вважає, що сплинув строк позовної давності, так як відносини між ним та ОСОБА_1 виникли ще в 2005 році.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечено, що ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2013 року, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 грудня 2013 року ОСОБА_2 був визнаний винним в скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України та звільнений від кримінальної відповідальності у зв'язку з закінченням строків давності, а кримінальну справу щодо нього закрито на підставі ст. ст. п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. З ст. 288 КПК України. У вказаному кримінальному провадженні, позивач ОСОБА_1, був визнаний потерпілим /т.І а.с. 23-26/. Вказана ухвала набрала законної сили.

Згідно вказаної ухвали ОСОБА_2 визнано винним в тому, що він будучи директором ПП «ВТФ ОСОБА_3», розмістив у газеті «Харківський кур'єр» від 23.05.2005 року, № 39, оголошення про надання послуг з газифікації житлових приміщень із зазначенням своїх контактних номерів телефонів. На дане оголошення до ОСОБА_2 звернувся гр. ОСОБА_1, який вирішив газифікувати належне йому домоволодіння, розташоване за адресою: м.Харків, пров. Бузьковий, 8. ОСОБА_2, знаючи, що в нього немає відповідного дозволу та ліцензії на проведення робіт з газифікації будівель та виконувати дані роботи він не збирається, маючи умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману надав свою згоду на виконання відповідних робіт.

ОСОБА_2 уклав із ОСОБА_1 договір на газифікацію житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою від 29.06.2005 року, де згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 415 від 07.09.2006 року у графі «виконавець» поставив свій підпис. Після чого ОСОБА_1 остаточно переконавшись у щирих намірах ОСОБА_2, 08.08.2005 року зустрівся з ним на перехресті вул. Новгородської та пр. Леніна у м. Харкові, де передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 2500 гривень та отримав від нього розписку про отримання грошових коштів, а також 17.10.2005 року за адресою АДРЕСА_1 знову передав ОСОБА_2 грошові, кошти у сумі 3200 гривень, про що ОСОБА_2 надав розписку, тим самим запевнивши потерпілого у щирості своїх намірів.

ОСОБА_2Г, покладені на нього зобов'язання не виконав, грошові кошти ОСОБА_1 не повернув, та почав переховуватись від останнього.

ОСОБА_2 надав свою згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності у звязку з закінченням строків давності та підтвердив суду, що не оспорює фактичні дані вчинення злочину, в якому він підозрюється, правильно розуміє значення своїх дій.»

Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства.

Закриття кримінальної справи на підставі ст. 49 КК України не позбавляє потерпілого права звернутися до суду з позовами про відшкодування збитків, завданих злочином, у порядку цивільного судочинства.

Виходячи з правил статей 4, 5 ЦПК і ст.ст. 55-56 КПК України потерпілий, тобто особа, якій злочином заподіяно моральну шкоду (внаслідок посягання на здоров'я, честь, гідність, знищення майна, позбавлення годувальника тощо), має право пред'явити позов про її відшкодування у кримінальному процесі або в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до чинного КПК України закриття справи з підстав закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності не звільняє особу від обов'язку відшкодувати в установленому законом порядку матеріальні збитки, завдані нею державним, громадським організаціям або громадянам.

Як вбачається із ч.І ст.1166 ЦК України - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, яка завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Враховуючи, що кримінальна справа була закрита з нереабілітуючих підстав, вину ОСОБА_2 в кримінальному провадженні визнав повністю, суд вважає, що відповідач повинен відшкодувати понесені, як моральну шкоду, так і матеріальні збитки.

Відповідно до ст. 1177 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

Суд першої інстанції правильно визнав, що вина ОСОБА_2 встановлена ухвалою суду, яка набрала законної сили. Тому посилання апелянта ОСОБА_2, що будинок ОСОБА_1 не газофіковано з його ж вини безпідставні. Тому обґрунтовано задовольнив позовні вимоги позивача про відшкодування матеріальної .

А саме суд першої інстанції правильно встановив, що діями ОСОБА_2 спричинено позивачу матеріальну шкоду, яка складається з прямих матеріальних збитків, підтверджених розписками про отримання грошей відповідачем ОСОБА_2 у розмірі 5700 грн., сплачених згідно договору про газифікацію будинку позивача за адресою м. Харків, пров. Бузковий, б. 8. (розписки написані власноручно відповідачем від 08.08.2005 року на суму 2500 грн. та 17.10.2005 року на суму 3200 грн.) Факт отримання грошей та написання даних розписок ОСОБА_2 в ході розгляду справи не заперечувався.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, районний суд правильно стягнув з відповідача суму матеріальних збитків з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення з жовтня 2005 р. по серпень 2015 р., який становить 3, 637, а всього - 20730, 40 грн.

Також суд першої інстанції обґрунтовано визнав доведеними доводи позивача про те, що у зв'язку з невиконанням умов договору на газифікацію житлового будинку позивача за адресою м. Харків, пер. Бузковий, 8., він був вимушений з сімєю з 25.11.2005 по 24.05.2006 року орендувати житло за адресою АДРЕСА_2 у ОСОБА_3 Сума сплачених позивачем коштів за вказаний вище період по найму житла становить 5200 грн., яку правильно стягнуто з відповідача.

Крім того, суд першої інстанції правильно визнав що відсутні підстави для застосування до даних вимог положень ст. 230 ЦК України та стягнення збитків у подвійному розмірі, враховуючи, що правочин (договір між сторонами) не визнаний судом недійсним.

Позивач просив також стягнути моральну шкоду. В обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди послався на те, що він та його сімя протягом семи місяців 2005-2006 років вимушені були наймати житло з вини відповідача, а свій будинок залишити без нагляду та без тепла, що приводило до його руйнування, та, як наслідок, знецінення. Ця обставина завдавала позивачу тяжких переживань та душевних страждань, так як йому було незручно перед членами сімї через те, що маючи свій будинок вимушені жити в чужій квартирі.

Позивачу душевні страждання спричиняло і факт не визнання відповідачем свого підпису, наданого в договорі на виконання газифікації його будинку, що унеможливило розгляд скарги про його невиконання Управлінням захисту прав споживачів в Харківській області; постійне затягування розслідування кримінальної справи, яке проводилося протягом семи років. Відповідач як міг затягував це розслідування, систематично не з'являвся до слідчого, не визнавав відсутність у нього ліцензії і належних дозволів на виконання робіт по газифікації будівель, всіляко перешкоджав проведенню розслідування, та прийняття об'єктивного рішення. Позивач змушений був постійно оскаржувати бездіяльність слідчих, писати незчисленну кількість скарг, постійно контролювати хід розслідування кримінальної справи, перебуваючи при цьому у постійному стресі та хвилюванні.

Ці душевні страждання значно вплинули на стан здоров'я позивача, привели до загострення хронічних захворювань, виникнення нових хвороб.

Відповідно до вимог ст.23 ч.2 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом в залежності від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого з врахуванням принципів розумності та справедливості.

Відповідно до розяснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, розмір моральних страждань визначається з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача чи інших обставин.

Тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача моральну шкоду в сумі 8000 грн. З врахуванням обставин справи вказана сума є розумною та справедливою.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав обґрунтованими доводи позивача, з посиланням на ст. 621 ЦК України, про необхідність стягнення з відповідача збитків, понесених ним при виконанні робіт, не виконаних відповідачем - третіми особами, а саме ВАТ «Харківгоргаз», «Харківгорпроект», ВАТ «Елмет» що підтверджено наданими позивачем квитанціями про сплату виконаних робіт, в розмірі 12 625, 25 грн.

Посилання апелянта ОСОБА_1 про необхідність стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за особисту участь, яку позивач приймав при проведенні даних робіт, що оцінено ним в розмірі 3150 грн., з урахуванням індексу інфляції, не обґрунтовані та не підтвердженими належними доказами.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як передбачено ч.З ст. 267 ЦК України ОСОБА_2 до ухвалення рішення судом першої інстанції звернувся з заявою про застосування позовної давності до даних вимог, тому суд першої інстанції правильно застосував позовну давність до вимог про стягнення неустойки та відмовив в задоволенні вимог ОСОБА_1 в цій частині.

При вирішенні спору та ухваленні рішення суд першої інстанції виходив відповідно до ст.ст. 10,11,60, 212,213 ЦПК України із повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегією суддів не встановлено таких порушень норм процесуального та матеріального права, які могли стати підставою відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України для перегляду рішення суду першої інстанції та ухваленні нового.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, надані сторонами докази. Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин підстав для зміни або скасування судового рішення судова колегія не вбачає.

Відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: СУДДІ: