Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 331/9290/14 Головуючий у 1 інстанції: Смолка І.О.
№ провадження 22-ц778/3488/15 Суддя-доповідач: Стрелець Л.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2015 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізькій області у складі:

головуючого Стрелець Л.Г.,

суддів Гончар М. С.,

Каракуші К.В.,

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення індексу інфляції та процентів за користування позикою, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення індексу інфляції та процентів за користування позикою.

В обґрунтування позову зазначав, що 20.12.2008 року між ним і відповідачем було укладено договори позики на 175 000 грн.00 коп. і на 86 000 грн. 00 коп., строк повернення суми позики до 20.12.2009 року, що підтверджується розпискою від 20.12.2008 року.

Відповідач свої зобов'язання за договорами позики не виконує.

Рішенням Жовтневого райсуду м. Запоріжжя від 28.05.2014 року з відповідача на його користь стягнуто суму позики з урахуванням індексу інфляції, а також проценти за користування позикою станом на 25.11.2013 року включно.

До теперішнього часу рішення суду відповідачем не виконано.

Тривале неповернення позики обумовлює застосування до боржника норм ч.1 ст.1048 ЦК України, відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Обставини укладання та виконання договору позики були встановлені у судовому рішенні від 25.11.2014 pоку, яке було залишено в силі ухвалою ВССУ від 05.11.2014 року.

Вважає, що має право на стягнення з відповідача процентів за користування позикою, а також індексу інфляції за період з 26.11.2013 року по 01.12.2014 pоку.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд стягнути з відповідача проценти за користування позикою у сумі 25 163 грн. 29 коп. інфляцію в сумі 47 793 грн. 00 коп..

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог, в якій зазначав, що в договорі позики від 20.12.2008 р. на суму 86 000 грн. 00 коп.. міститься наступне положення: «Заимодавец предоставляет заемщику займ в сумме 86 000,00 грн. в валютном эквиваленте 17000,00 долларов США».

Далі за текстом договору (п.2) вказано, що «займ предоставляется до 20 декабря 2009 г. Заемщик обязуется возвратить всю сумму займа, указанную в п.1 настоящего договора в указанный срок».

Відповідач, отримавши 86 000,00 грн. в валютному еквіваленті 17 000,00 доларів США, зобов'язалась повернути позивачу таку суму (в гривнях), що дорівнюватиме 17 000,00 доларів США на момент фактичного повернення позики.

Станом на 30 листопада 2014 року офіційний курс гривні до долара США становить 1496,9269, тобто 1 долар США дорівнював 14,969269 гривням.

Отже, станом на 30.11.2014 року сума боргу в розмірі 17 000,00 доларів США становила 254 477 грн. 58 коп..

З цієї суми рішенням Жовтневого райсуду м. Запоріжжя від 28.0.2014 р. по справі № 2/331/232/13 було стягнуто 86 000 грн. 00 коп..

Таким чином, стягненню з відповідача на його користь підлягає курсова різниця в розмірі 168 477 грн. 58 коп.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд стягнути з відповідача різницю. на яку збільшилася сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривни до долара США в розмірі 168 477 грн. 58 коп. та стягнути судові витрати по справі.

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог посилаючись на те, що ним ще не заявлялось і не розглядалися вимоги про стягнення з відповідача процентів за прострочення повернення позики відповідно до ст.625 ЦК України.

На підставі ч.2 ст.625 ЦК України з відповідача підлягають стягненню 3% річних за період з 22.12.2009 року по 27.01.2015 рок.

Також збільшив суму інфляційних втрат, суму процентів за користування позикою, суму процентів за прострочення повернення позики, різницю, на яку збільшилась сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США. і всього просив стягнути суму боргу 324 999 грн. 61 коп.

У березні 2015 року ОСОБА_3 збільшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача суму інфляційних витрат в розмірі 82 476 грн. 00 коп., суму процентів за користування позикою в розмірі 37 930 грн. 84 коп., суму процентів за прострочення повернення позики в розмірі 45 567 грн. 77 коп., різницю, на яку збільшилася сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США в розмірі 284 096 грн. 48 коп., а всього 450 071 грн. 09 коп.

У квітні 2015 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою про зменшення розміру позовних вимог в частині розміру процентів за прострочення повернення суми позики в межах строку позовної давності 3 роки.

Остаточно просив суд стягнути з відповідача суму інфляційних витрат в розмірі 82 476 грн. 00 коп., суму процентів за користування позикою в розмірі 37 930 грн. 84 коп., суму процентів за прострочення повернення позики в розмірі 26 110 грн. 27 коп., різницю, на яку збільшилася сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США в розмірі 284 096 грн. 48 коп. та судові витрати по справі.

Рішенням Жовтневого районного суд м. Запоріжжя від 08 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму інфляційних витрат в розмірі 82 476 грн. 00 коп., суму 3% річних за прострочення повернення позики у розмірі 23 490 грн. 00 коп., різницю, на яку збільшилась сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США в розмір 284 096 грн., що разом становить 390 062 грн. 48 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у сумі 3 654 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить змінити рішення суду, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і тому просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

В засідання апеляційного суду 17.09.2015р. відповідач не з"явилась, поважних причин неявки не повідомила.

16.07.2015р. представником відповідача ОСОБА_6 подано заяву з проханням відкласти судове засідання, призначене на 17.09.2015р. у звязку із тим, що він зайнятий в іншій справі.

Судова колегія відхилила клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи. При цьому апеляційний суд виходив з того, що у відповідності до ст. 27 ЦПК України участь в судовому засіданні є правом особи, яка бере участь у справі.

Суд не вбачив підстав для відкладення розгляду справи в порядку ч. 1 ст. 305 ЦПК України, оскільки згідно даної норми процесуального права судове засідання відкладається в разі неявки в судове засідання за клопотанням особи, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Проте, з наданого клопотання вбачається відсутність поважності причини неявки відповідача, який не повідомив про наявність будь-яких перешкод, а представник ОСОБА_6 отримавши довіреність від відповідача реалізував надане йому ст. 27 ЦПК України право брати участь в судовому засіданні на власний розсуд, обравши для себе участь в іншому судовому засіданні і в іншій справі.

Крім того, доказів фактичних даних про наявність обставин, які перешкоджають представнику брати участь у судовому засіданні, до клопотання не надано.

Вказане дає підстави для висновку про відсутність передбачених ч. 1 ст. 305 ЦПК України обставин для відкладення розгляду справи.

При розгляді даного клопотання було враховано, що передбачений ч. 1 ст. 303-1 ЦПК України двохмісячний строк розгляду апеляційної скарги вичерпано. Представник відповідача, заявивши клопотання про відкладення розгляду справи, не звернувся з клопотанням про подовження розгляду справи в порядку ч. 2 ст. 303-1 ЦПК України.

Відкласти розгляд справи в межах встановленого ЦПК України строку розгляду справи апеляційний суд змоги не має у звязку із спливом вказаного строку. Крім того 09.06.2015 року справа вже відкладалась по причині неявки в судове засідання відповідача та її представника.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона(позикодавець) передає у власність другій стороні(позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або такуж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у ст. 1048 ЦК України.

Так, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені у ч. 2 ст. 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-36цс14 від 2 липня 2014 року).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача процентів за користування позикою суд першої інстанції вказаних обставин не врахував.

За вказаних обставин колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, щодо стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 процентів за користування позикою підлягає скасуванню і в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню частково у сумі 25432,55 гривен, що складає проценти за користування позикою у сумі 175000 гривен. Сума процентів визначена у відповідності до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судом встановлено, що 20.12.2008 р. між позивачем ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_4 було укладено договори позики на 175 000,00 грн. і на 86 00,00 грн, що еквівалентно 17 000,00 доларам США.

Відповідач зобов"язалась повернути позивачу суму позики 175 000,00 грн. до 20.12.2010 року, суму позики 86 000,00 грн., що еквівалентно 17 000,00 доларам США - до 20.12.2009 р.

У зв"язку з порушенням зобов"язань відповідачкою позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав, рішенням Жовтневого райсуду м. Запоріжжя від 28.05.2014 р. з відповідача на користь позивача було стягнуто суму позики з урахуванням індексу інфляції, а також проценти за користування позикою станом на 25.11.2013 р. включно. До теперішнього часу рішення суду відповідачкою не виконано.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Задовольняючи позовні вимоги позивача щодо стягнення індексу інфляції та нарахування на суму боргу у розмірі 175000 гривен 3 % річних у зв"язку з порушенням боржником зобов"язання щодо повернення позичених коштів, суд обґрунтовано виходив з того, що вказані вимоги відповідають положенням ст. 625 ЦК України.

Проте задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення індексу інфляції у сумі 27 176 гривен та нарахування на суму боргу у розмірі 86 000 гривни 3% річних у зв'язку з порушенням боржником зобов'язання щодо повернення позичених коштів у сумі 8603 грн.41 коп. не відповідає вимогам ст. 625 ЦК України.

Грошовою одиницею України є гривня, а інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується зростанням цін на товари і послуги.

Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним.

Застосування до простроченої суми грошового зобов'язання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за своєю правовою природою є відшкодуванням збитків, завданих кредитору внаслідок знецінювання його грошових коштів у зв'язку зі зростанням загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу.

Таким чином за ст. 625 ЦК України встановлений індекс інфляції ураховується до суми боргу в разі наявності між сторонами грошових зобов'язань у валюті України - гривні.

Разом з тим, ухвалюючи рішення в частині стягнення курсової різниці, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з вимогам ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобов"язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Станом на 16.03.2015 р. офіційний курс гривні до долара США становить 2177,0381, тобто 1 долар США дорівнював 21,770381 гривням. Станом на 16.03.2015 р. сума боргу у розмірі 17 000,00 доларів США становила 370 096,48 грн. З цієї суми рішенням Жовтневого райсуду м. Запоріжжя від 28.05.2014 р. було стягнуто 86 000,00 грн. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає курсова різниця в розмірі 284 096,48 грн. (370 096,48 - 86 000,00 =284 096,48)

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, проте вважає, що до вказаних правовідносин не може бути застосовано правила ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки індекс інфляції -це покажчик характеристики динаміки загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлені в національній валюті -гривні, отже норми ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється тільки на випадки прострочення виконання грошового зобов"язання, яке визначено у договорі у гривні.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, до грошового зобов'язання, у якому визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, застосовують курс цієї одиниці по відношенню до гривні на день ухвалення судового рішення.

Оскільки грошове зобов"язання у договорі позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було визначено у іноземній валюті, то застосування судом положень ч.2 ст. 625 ЦК України щодо інфляційних витрат є помилковим, в зв"язку з чим рішення в частині стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції у сумі 27176 грн. на суму позики 86 000 гривен, що еквівалентна 17 000 доларів США та суму 3% річних у сумі 8603 грн.41 коп. за прострочення повернення позики підлягає скасуванню та відмові в задоволенні позову в цій частині.

Крім того стягуючи курсову різницю в сумі 284 096,48 гривен та суму інфляційних витрат і 3% річних за прострочення повернення боргу суд не звернув уваги на те, що зазначені вимоги позивача є взаємовиключні.

Апеляційним судом перевірені усі доводи апеляційних скарг.

За наслідками розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції апеляційний суд вбачає, що суд першої інстанції неповно з"ясував обставини, що мають значення для справи, ухвалив рішення, яке не у повному обсязі відповідає нормам матеріального і процесуального права, а тому наявні підстави для часткового задоволення апеляційних скарг та ухвалення нового рішення в справі, яким оскаржене рішення підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст. ст.307,308,309,313,314,317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2015 року в цій справі в частині стягнення інфляційних витрат у сумі 27176 гривен на суму позики 86000 гривен та суму 3% річних за прострочення повернення позики у розмірі 8603,41 грн. скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 - відмовити.

В частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення процентів у сумі 25432,55 гривен за користування позикою у сумі 175 000 гривен скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 проценти за користування позикою в сумі 25432,55 грн. ( двадцять п"ять тисяч чотириста тридцять дві гривни 55 коп.)

В зв'язку з чим вважати остаточною сумою, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму інфляційних витрат у розмірі 55300 гривен, суму 3% річних за прострочення повернення позики у розмірі 14886 грн 59 коп., проценти за користування позикою 25432 грн.55 коп., різницю, на яку збільшилась сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США в розмірі 284096 гривен, а всього 379 715 гривен 14 коп. ( триста сімдесят дев'ять тисяч сімсот п'ятнадцять гривен 14 коп.)

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: