У Х В А Л А

13 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - Готри Т.Ю.,

суддів - Леска В.В., Кожух О.А.,

при секретарі - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 14 вересня 2015 року по справі за заявою ОСОБА_1 про повернення зайво сплаченого судового збору, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з заявою про повернення зайво сплаченого судового збору.

В обґрунтування заяви посилалася на те, що у 2014 році вона звернулася до Ужгородського міськрайонного суду, як третя особа по справі №308/14441/13-ц, з позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя та їх розподіл.

Ціна позову була визначена у розмірі 304 890 грн., в зв'язку з чим вона сплатила судовий збір у розмірі 1% від ціни позову - 3048,90 грн.

Однак, оскільки позовною вимогою було визнання за нею лише 1/2 частин будинку та земельної ділянки, то підлягав сплаті судовий збір у розмірі лише 1524,45 грн.

Помилкове визначення ціни позову в суді першої інстанції призвело до неправильного визначення судового збору при подачі нею апеляційної скарги, а саме до переплати такого на суму 958,27 грн.

З урахуванням наведеного просила суд повернути зайво сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 1524,45 грн. та апеляційної скарги в розмірі 958,27 грн.

У процесі розгляду вказаної заяви ОСОБА_1 зменшила свої вимоги та остаточно просила суд повернути їй зайво сплачений судовий збір до суду першої інстанції в розмірі 1524,45 грн.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 14.09.2015 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про повернення зайво сплаченого судового збору відмовлено.

Не погоджуючись з даною ухвалою ОСОБА_1 подала на неї апеляційну скаргу в якій просить ухвалу скасувати та задовольнити її заяву у повному обсязі. В обґрунтування посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнала, просила таку відхилити, а ухвалу суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.31 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у справах про визнання правочину недійсним із застосуванням наслідків недійсності судовий збір сплачується відповідно до пункту 10 частини першої статті 80 ЦПК за загальною сумою всіх вимог.

Відповідно до п.16 Постанови Пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування (у тому числі з урахуванням положень, передбачених частиною п'ятою статті 216, статтею 1212 ЦК тощо) визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

Як вбачається з матеріалів справи у лютому 2014 року ОСОБА_1 пред'явлено зустрічний позов по справі №308/14441/13-ц до ОСОБА_3 в якому просила: 1) визнати недійсним договір купівлі продажу будинку та земельної ділянки між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від 11.04.1996 року; 2) визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житловий будинок та земельну ділянку в с.Баранинці, вул. Садова, 16; 3) провести поділ між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житлового будинку та земельної ділянки в с.Баранинці, вул. Садова, 16 по 1/2 частині кожному.

З мотивувальної частини позовної заяви ОСОБА_1 слідує, що позовну вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу вона мотивувала тим, що спірне майно насправді куплено не ОСОБА_6, а за спільні кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_1, які на той час проживали у фактичних шлюбних відносинах, а відтак таке майно на думку позивача слід вважати спільною сумісною власністю подружжя.

Тобто, в даному конкретному випадку, друга вимога позовної заяви ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя є фактично застосуванням наслідків недійсності правочину, який нею також оспорюється. При цьому ОСОБА_1 ставить питання про визнання спільною сумісною власністю подружжя майна, яке не зареєстровано за жодним із членів подружжя, власником якого є зовсім інша особа (ОСОБА_6.). Можливим юридичним наслідком перших двох вимог позовної заяви є фактично припинення права власності на все майно в ОСОБА_6 та перехід такого права власності до інших осіб. Тобто все майно, а не лише його половина є предметом спору.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що судовий збір за пред'явлення таких вимог слід вираховувати виходячи з вартості всього майна, а не його половини як вважає заявник.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом правильно відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про повернення зайво сплаченого судового збору, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись статтями 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 14 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її постановлення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча

Судді