Справа №490/2801/14-ц 28.04.2015 28.04.2015 28.04.2015
Провадження №22-ц/784/992/15
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуюча в першій інстанції Подзігун Г.В.
Категорія 20 Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання Свіщуку О.В.,

за участю представника позивача - ОСОБА_3,

представника ТОВ «АТБ-торгстрой» - Рудової Ю.О.,

представника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - Бичковського О.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційні скарги

публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» та товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-торгстрой»

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2014 року по справі за позовом

ОСОБА_7 до товариства з додатковою відповідальністю «Миколаївський ДІПРОМІСТ» (далі - ТДВ «Миколаївський ДІПРОМІСТ»), товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-торгстрой» (далі - ТОВ «АТБ-торгстрой»), товариства з обмеженою відповідальністю «Істок-2001» (далі - ТОВ «Істок-2001»), товариства з обмеженою відповідальністю «Гипроград» (далі - ТОВ «Гипроград») про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов'язання вчинити певні дії

та зустрічним позовом

ТДВ «Миколаївський ДІПРОМІСТ» до ОСОБА_7, ТОВ «АТБ-торгстрой» та ТОВ «Істок-2001» про визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

04 березня 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ТДВ «Миколаївський ДІПРОМІСТ», ТОВ «АТБ-торгстрой», ТОВ «Істок-2001», ТОВ «Гипроград» про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що йому на підставі ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2007 року на праві власності належать нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. Право власності на вказане майно ним не було зареєстровано, оскільки попередній власник - ТОВ «Гипроград» тривалий час обіцяло сплатити кошти за вказані приміщення, проте домовленості не виконало.

Під час реєстрації права власності на нерухоме майно він дізнався, що 18 травня 2007 року між ТОВ «Гипроград» та ТОВ «Істок-2001» було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1, яке в подальшому останнім було відчужено на користь ЗАТ «Миколаївський ДІПРОМІСТ», яке змінило назву на ТДВ «Миколаївський ДІПРОМІСТ», відповідно до договору купівлі-продажу від 04 грудня 2009 року. Нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2, також було відчужено ТОВ «Гипроград» на підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 2007 року на користь ТОВ «АТБ-торгстрой», яке в свою чергу продало це майно ЗАТ «Миколаївський ДІПРОМІСТ», яке змінило назву на ТДВ «Миколаївський ДІПРОМІСТ», про що свідчить договір купівлі-продажу від 20 липня 2007 року. Право власності на спірні нежитлові приміщення ТДВ «Миколаївський ДІПРОМІСТ» зареєструвало належним чином, на підставі чого отримало свідоцтво про право власності від 13 грудня 2011 року.

Посилаючись на вищезазначене та порушення ТОВ «Гипроград» його права власності на спірні нежитлові приміщення як власника майна, позивач просив: визнати недійсними договір купівлі-продажу укладений 18 травня 2007 року між ТОВ «Гипроград» і ТОВ «Істок-2001» та договір купівлі-продажу від 20 червня 2007 року, укладений між ТОВ «Гипроград» і ТОВ «АТБ-торгстрой»; витребувати із незаконного володіння ТОВ «Миколаївський ДІПРОМІСТ» нежитлові приміщення третього поверху площею 605,5 кв. м., четвертого поверху площею 405,3 кв. м., загальною площею 1010,8 кв. м. в будівлі літ А-5 по АДРЕСА_1, а також нежитлові приміщення першого поверху площею 131,8 кв. м., другого поверху площею 608,9 кв. м., загальною площею 740,7 кв. м. в будівлі літ А-5 по АДРЕСА_2 та зобов'язати реєстраційну службу Миколаївського міського управління юстиції зареєструвати за ним право власності на спірні нежитлові приміщення.

16 квітня 2014 року ТОВ «Миколаївський ДІПРОМІСТ» звернулося до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_7, ТОВ «АТБ-торгстрой» та ТОВ «Істок-2001» та посилаючись на те, що позивач за первісним позовом оспорює право власності на належне йому нерухоме майно на підставі ст. 321 ЦК України просило визнати право власності на вищезазначені нежитлові приміщення.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2014 року позов ОСОБА_7 в частині визнання договорів купівлі-продажу недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено. Визнано недійсними договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладений між ТОВ «Гипроград» та ТОВ «Істок-2001» від 18 травня 2007 року та договір купівлі-продажу, укладений між ТОВ «Гипроград» та ТОВ «АТБ-торгстрой» від 20 червня 2007 року. Витребувано на користь ОСОБА_7 із володіння ТДВ «Миколаївський ДІПРОМІСТ» нежитлові приміщення третього та четвертого поверху, загальною площею 1010.8 кв.м. та приміщення першого, другого поверху, загальною площею 740.7 кв.м. в будівлі літ.А-5 по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

У задоволенні позову ОСОБА_7 в частині зобов'язання вчинити певні дії відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ТДВ «Миколаївський ДІПРОМІСТ» про визнання права власності відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ТОВ «АТБ-торгстрой», посилаючись на незаконність, необґрунтованість та порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») - особа, яка не була залучена до участі у справі, але вищезазначеним рішенням суду вирішено питання про її права та обов'язки, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, неповне встановлення всіх обставин у справі, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_7 в задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, представника відповідача та представника Банку, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Приписами ст. 3 ЦПК України визначено, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (чч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_7 та визнаючи договори купівлі-продажу недійсними, суд першої інстанції, виходив із того, що позивач набув права власності на спірні об'єкти нерухомого майна на підставі ухвали Заводського районного суд м. Миколаєва від 11 травня 2007 року, якою затверджено мирову угоду по цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 та ТОВ «Гипроград» про розірвання договору про спільну діяльність та стягнення коштів. А тому, вважав, що під час укладення договорів купівлі - продажу мало місце порушення прав та законних інтересів позивача .

Між тим, з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки суд неповно з'ясував всі обставини справи, невірно застосував норми матеріального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 12 листопада 2004 року ТОВ «Гипроград» належала нежитлова будівля за адресою АДРЕСА_3, яка була передана власником в іпотеку на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №010/08-11/208СR від 30 листопада 2005 року, укладеного між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Гипроград»( а.с. 218-224).

Рішеннями виконкому Миколаївської міської ради № 816 та №895 від 27 квітня 2007 року нежитловим приміщенням по АДРЕСА_3, які належать ТОВ «Гипроград» - літ. А-5 111 та 1У поверхи, загальною площею 1010,8 кв.м., надано нову адресу: АДРЕСА_1, а нежитловим приміщенням в цій же будівлі за цією ж адресою 1 та 11 поверху, загальною площею 740.7 кв.м. - АДРЕСА_2 та оформлено право власності на вказані об'єкти ( а.с.229-230).

11 травня 2007 року ТОВ «Гипроград» отримало свідоцтво про право власності на нерухоме майно( серія НОМЕР_1) на нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ( а.с.44-45).

Отже, станом на 11 травня 2007 року ТОВ «Гипроград» було власником спірного майна. Крім того, спірні нежитлові приміщення знаходились в іпотеці в забезпечення виконання кредитного договору.

Згідно зі ст. 658 ЦК України право продажу, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

18 травня 2007 року, ТОВ «Гипроград», як власник нерухомого майна продає нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 ТОВ «Істок-2001», що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, який був зареєстрований в реєстрі за № 692 (а.с. 6).

В свою чергу, 04 грудня 2009 року ТОВ «Істок-2001» вказане нежитлове приміщення продає у передбаченому законом порядку ЗАТ «Миколаївський ДІПРОМІСТ» (а.с. 8).

Крім того, як вбачається з договору купівлі-продажу від 20 червня 2007 року, який був нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 987, ТОВ «Гипроград» продав ТОВ «АТБ-торгстрой» нежитлові приміщення по АДРЕСА_2 (а.с. 12), а останній, в свою чергу, 20 липня 2007 року продав вказані нежитлові приміщення ЗАТ «Миколаївський ДІПРОМІСТ», що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу (а.с. 14).

На підставі вказаних договір купівлі-продажу, рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1240 від 22 листопада 2011 року, 13 грудня 2011 року ТДВ «Миколаївський ДІПРОМІСТ» (змінило назву з ЗАТ на ТДВ) видані свідоцтва про право власності на спірні нежитлові приміщення, а саме: будинки АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 та зареєстровано право власності у встановленому законом порядку (а.с. 10, 16).

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_7 зазначав, що ТОВ «Гипроград», укладаючи договори купівлі-продажу порушив його права власності на нерухоме майно, набуте ним на підставі рішення суду - ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2007 року.

З матеріалів справи вбачається, що 22 лютого 2007 року ОСОБА_7 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_8 та ТОВ «Гипроград» про розірвання договору про спільну діяльність та стягнення коштів (а.с. 70).

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2007 року визнана мирова угода за цим позовом, розірвано договір про спільну діяльність, а за ОСОБА_7 визнано право власності на нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2, провадження у справі закрито (а.с. 75).

Відповідно до ст.175 ЦПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Тобто, мирова угода - це досягнута між сторонами в ході судового розгляду і під контролем суду заснована на взаємних поступках угода, яка по новому визначає їх суб'єктивні права та обов'язки не тільки процесуальні, а й матеріальні.

Метою такої угоди є врегулювання спору між самими сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмету спору. Не може визнаватися судом мирова угода, в якій нічого не вирішено про долю заявлених позивачем вимог і умови якої не пов'язані зі спірними правовідносинами, так як така угода не приведе до усунення конфлікту.

Слід також зазначити, що у розумінні ст.202 ЦК України до мирової угоди мають застосовуватися основні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Отже, затверджена судом мирова угода залишається по своїй суті правочином (договором) з певними особливостями укладення, зміни, розірвання та можливістю примусового виконання. А тому, вимоги щодо реєстрації угоди поширюються і на мирові угоди, затверджені судом.

За правилами ст. ст. 328, 204 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 334 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Частиною 1 ст. 182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст. 182 Цивільного кодексу України).

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості урегульовано Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року № 1952-ІV зі змінами і доповненнями.

Відповідно до ч.ч.1,3,7 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»( в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, крім інших є, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, що набрали законної сили.

Пунктом 5 розділу V "Прикінцеві положення" цього Закону, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру, реєстрація об'єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.

Згідно з пунктом 1.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 ( далі - Положення), у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць.

Пунктом 1.5 цього Положення ( в редакції чинній на час виникнення правовідносин), обов'язковій державній реєстрації підлягають право власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб, у тому числі іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а також територіальних громад в особі органів місцевого самоврядування та держави в особі органів, уповноважених управлять державним майном.

Відповідно до п.14 додатку №1 до п.2.1 Положення, правовстановлюючим документом, на підставі яких проводиться реєстрація права власності на об'єкт нерухомого майна, крім інших, є також і мирова угода, затверджена ухвалою суду.

Тобто, зі змісту положень вищевказаного Закону та зазначеного положення вбачається, що право власності на нерухоме майно виникає у особи з моменту його державної реєстрації.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвала Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2007 року набрала чинності у відповідності до положень ч.1 ст.223 ч.2 ст.294 ЦПК України - 17 травня 2007 року. Із заявою про реєстрацію права власності до Миколаївського МБТІ ОСОБА_7 не звертався. Лише 21 травня 2014 року Миколаївською державною реєстраційною службою за ним було зареєстровано право власності на спірні об'єкти.

Оскільки мирова угода є правочином і до неї застосовуються основні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, на об'єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації( ст.182 ЦК України), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, то у позивача виникло право власності на спірне майно саме з моменту державної реєстрації права власності - 21 травня 2014 року, а не з моменту набрання чинності ухвали суду про затвердження мирової угоди. Саме по собі судове рішення в розумінні ст.208 ЦПК України ( рішення, ухвала, постанова) за загальним правилом не є підставою для виникнення права власності.

Посилання позивача в позовній заяві на те, що реєстрація права власності за мировою угодою ним не була проведена так як ТОВ «Гипроград» тривалий час не розраховувалось з ним коштами в рахунок боргу, що виник і за яким визнано мирову угоду, не підтверджено будь-якими доказами та навпаки спростовується змістом ухвали про визнання мирової угоди, яка не містить свідчень щодо стягнення з відповідачів на користь позивача коштів.

За такого, на момент укладання спірних договорів, ТОВ «Гипроград» діяв як правомочний власник майна, оскільки право власності на нежитлові приміщення було за ним зареєстровано у встановленому законом порядку, ні рішення виконкому Миколаївської міської ради, ні свідоцтва про право власності скасовані не були.

Більш того, ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 06 квітня 2015 року ухвала Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2007 року, якою затверджено мирову угоду, за умовами якої за позивачем визнано право власності на спірні об'єкти нерухомості скасована, а справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд.

Частиною ст. ст. 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

ОСОБА_7 не довів суду підстави свого позову, а саме не надав суду безспірних доказів, які б підтверджували наявність та порушення його права власності на спірне нерухоме майно, а визнана судом мирова угода не свідчить про набуття ним права власності на спірні об'єкти у відповідності до норм діючого законодавства.

Таким чином, позовні вимоги про визнання договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна недійсними з тієї підстави, що порушені права позивача, як власника цього майна, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України підлягає скасуванню і рішення в частині стягнення з ТОВ «Гипроград» на користь позивача судового збору.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося і в апеляційному порядку не переглядалося.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» та апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-торгстрой» задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_7 до товариства з додатковою відповідальністю «Миколаївський ДІПРОМІСТ», товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-торгстрой», товариства з обмеженою відповідальністю «Істок-2001», товариства з обмеженою відповідальністю «Гипроград» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

В іншій частині зазначене рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: