Ухвала

іменем україни

04 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора м. Ірпеня Київської області до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», про визнання недійсними рішення, державного акта на право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою заступника прокурора Київської області на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року прокурор м. Ірпеня Київської області звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області від 25 грудня 2008 року № 2137/25-5 затверджено проект землеустрою й передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі цього рішення ОСОБА_3 видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на цю земельну ділянку. 22 жовтня 2011 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу відчужила зазначену земельну ділянку ОСОБА_4, у зв'язку із чим на державному акті вчинено відмітку про перехід права власності до ОСОБА_4

Посилаючись на те, що Коцюбинською селищною радою рішення про передачу у власність ОСОБА_3 вказаної земельної ділянки прийнято з перевищенням повноважень, оскільки земельна ділянка розташована за межами селища, прокурор просив визнати недійсними рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року та виданий ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4, скасувати державну реєстрацію цього акта та визнати право власності держави на земельну ділянку.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 червня 2014 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2137/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1».

В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора Київської області просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Крім того, просить змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що рішення про передачу земельної ділянки у власність відповідачки прийняте Коцюбинською селищною радою з перевищенням її повноважень.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку з відміткою про перехід права власності та про визнання права власності держави на спірну земельну ділянку, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_5 набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу, який не визнано судом недійсним та не є нікчемним, а тому підстав для визнання недійсним акту на землю з відміткою про перехід права власності немає.

Проте погодитися з висновками апеляційного суду в цій частині не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st313/> справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st315/>. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції в частині відмови у позові про визнання недійсним акта на землю не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення в цій частині; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Судами установлено, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2137/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1» затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1 га, на підставі якого остання отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 жовтня 2011 року, вищевказану земельну ділянку ОСОБА_3 відчужила ОСОБА_5, у зв'язку з чим на державному акті серії НОМЕР_1, виданому на ім'я ОСОБА_3, було зроблено відповідну відмітку про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_5

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st19> органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 173 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st173> визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.

Відповідно до п. б ч. 1 ст. 12 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st12> до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st116> громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st122> сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про основи містобудування <nau://ukr/2780-12|st21>» визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється відповідно до затвердженої містобудівної документації місцевих правил забудови з урахуванням планів земельно-господарського устрою.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про планування і забудову територій <nau://ukr/1699-14|st12>» сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, у тому числі, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок.

Відповідно до п. 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України <nau://ukr/2768-14> до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Частиною 1 ст. 155 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st155> передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Встановивши факт відсутності на час прийняття селищною радою рішення про надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки будь-якої містобудівної чи іншої, передбаченої законом документації, яка б встановлювала межі смт Коцюбинське Київської області, суди попередніх інстанцій на підставі статей 116 <nau://ukr/2768-14|st116>, 122 <nau://ukr/2768-14|st122>, ч. 1 ст. 155 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st155>, п. 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України <nau://ukr/2768-14> дійшли обґрунтованого висновку про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту та недійсність такого рішення селищної ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 <nau://ukr/2768-14|st125>, ч. 1 ст. 126 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st126> (у редакції від 16 вересня 2008 року, яка була чинною на момент прийняття селищною радою рішення) право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку виникло з моменту отримання нею державного акта та його державної реєстрації.

Висновок про те, що держаний акт на право власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано, міститься у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13), від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13) та від 25 червня 2014 року (справа № 6-67цс14).

Так, відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень <nau://ukr/1952-15|st19>» (у редакції від 11 лютого 2010 року, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу) підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку є саме договір, укладений в порядку, установленому законом, а не державний акт (частина друга статті 126 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st126>).

Вчинення в такому разі на державному акті (визнаного судом недійсним) відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу (частина шоста статті 126 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st126>) не змінює суті такого державного акта, як недійсного.

За таких обставин апеляційний суд неправильно застосував норми статей 125 <nau://ukr/2768-14|st125>, 126 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st126> (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) при ухваленні рішення про відмову в позові про визнання недійсним виданого ОСОБА_3 державного акта на право власності на земельну ділянку.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 28 січня 2015 року (справа № 6-221цс14) та 03 червня 2015 року (справа № 6-217цс15).

Щодо доводів касаційної скарги про безпідставну відмову судів попередніх інстанцій в задоволенні позовних вимог про визнання права власності держави на спірну земельну ділянку, то вони є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st11>) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st31>).

Як убачається з матеріалів справи, способом захисту порушеного права власності держави на земельну ділянку позивачем обрано подання позову про визнання права власності на це майно (ст. 392 ЦК України <nau://ukr/435-15|st392>), а не витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації (статті 387 <nau://ukr/435-15|st387>, 388 ЦК України <nau://ukr/435-15|st388>).

Разом із тим, як випливає з роз'яснення, яке міститься у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» <nau://ukr09>, позов про визнання права власності на майно (ст. 392 ЦК України <nau://ukr/435-15|st392>) є належним способом захисту, якщо позивач вимагає залишення у нього майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого він не був, і це майно ще не вибуло з його володіння.

Установивши, що земельна ділянка вже вибула з володіння власника у зазначений спосіб, суд обґрунтовано відмовив у позові, заявленому з підстав, передбачених статтею 392 ЦК України <nau://ukr/435-15|st392>, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не є належним способом захисту.

У той самий час, якщо позивач вимагає повернення майна відчуженого третіми особами за договором, учасником якого позивач не був, належним способом захисту є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації (статті 387 <nau://ukr/435-15|st387>, 388 ЦК України <nau://ukr/435-15|st388>).

Однак, ураховуючи те, що позивач таких вимог не заявляв, суд обґрунтовано не застосував до правовідносин сторін зазначені норми матеріального права.

Також необґрунтованими є і доводи касаційної скарги про необхідність внесення змін до мотивувальної частини рішення суду першої інстанції щодо нікчемності договору купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження передбачених ст. 228 ЦК України <nau://ukr/435-15|st228> підстав вважати такий правочин нікчемним.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, ухвала апеляційного суду в частині відмови у позові про визнання недійсним оспорюваного державного акта на право власності на землю не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для її скасування в цій частині із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 червня 2014 року скасувати в частині відмови у позові про визнання недійсним державного акта серії ЯЖ № 92975 на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін