Солом'янський районний суд м. києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі судді Кицюк В.С.,

за участю секретаря Грінченко Е.С.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, про визнання договору дарування квартири недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2014 року позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири від 22 липня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кондрат Н.Л., мотивуючи свої вимоги з урахуванням пояснень представника позивача в судовому засіданні наступним.

Так, позивач та ОСОБА_8 були сусідками, проживали в одному будинку, позивач в квартирі №69, а ОСОБА_8 в квартирі АДРЕСА_1. Вони тривалий час перебували у дружніх стосунках, у зв`язку із чим остання 02.06.2010 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Кондрат Н.Л., згідно якого вона заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 позивачу.

В той же час 22.07.2010 ОСОБА_8 вирішила подарувати вищезазначену квартиру відповідачу, у зв`язку із чим уклала договір дарування, також посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кондрат Н.Л.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла.

Позивач стверджує, що на початку лютого 2014 року «в речах відповідача» вона знайшла розписку від 22.07.2010, адресовану ним ОСОБА_8, в якій власноручно відповідач зазначив, що він бере на себе зобов`язання доглядати ОСОБА_8 до моменту смерті останньої, платити гроші взамін (останнє слово навіть виділено позивачем) дарування нею вищезазначеної квартири відповідачу. В той же час, представник позивача зауважив, що підстав стверджувати про те, що фактично було укладено договір довічного утримання також немає.

Посилаючись на те, що виключно за викладених обставин оспорюваний договір втратив ознаку безоплатної передачі майна у власність, то його слід визнати недійсним на підставі ст.215 ЦК України, ч.1 ст.203 ЦК України.

Представник позивача наполягає на тому, що сторони договору дарування передбачали, що квартира передається у власність відповідача не безоплатно, а за надання ним допомоги дарувальнику, а саме здійснення догляду за нею, сплати грошових коштів.

На підтвердження своєї правової позиції, представник позивача також наводить обставини, що слідували, на його думку, за укладенням оспорюваного договору, зокрема, те, що після отримання квартири в дар, відповідач нею не користувався, жодних правочинів щодо розпорядження квартирою не вчиняв до моменту смерті ОСОБА_8 в листопаді 2010 року, коли ним нібито було укладено договори купівлі-продажу даної квартири (а.с.2-4, 14-16, 42-44)

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, проте з другої сторони, зазначала, що в момент укладення оспорюваного договору відповідач надав ОСОБА_8 розписку, яка засвідчила що він повинен доглядати ОСОБА_8 На запитання представника позивача, які саме обов`язки взяв таким чином на себе відповідач представник відповідача відповіді не надала, а лише зауважила, що конкретно нічого не обговорювалося, оскільки «неможна було спрогнозувати на той час скільки ця особа буде ще жити». Наводила уривчасті пояснення надання такої допомоги без підтвердження даних обставин доказами.

Третя особа просила суд відмовити у задоволенні позову, під час розгляду справи пояснила, що вони із відповідачем перебувають у шлюбі із 03 червня 2009 року, мають трьох спільних малолітніх дітей. На даний час в Солом`янському районному суді м. Києва перебувають справи за її позовом до чоловіка про розірвання шлюбу та поділ майна. Вона зазначає, що стосунки із відповідачем дуже погіршилися і зазначений позов, на її думу, викликаний тим, що відповідач із своєю матір`ю - позивачем у справі, мають бажання «позбавити» її «сумісно набутого за час шлюбу» майна. Також зазначає, що вони із ОСОБА_8 були в дуже хороших стосунках, тому вона і подарувала свою квартиру. Зазначала, що останні дні свого життя ОСОБА_8 провела в місті Нікополі, де проживають батьки третьої особи, там ОСОБА_8 і померла. Вона акцентує увагу суду на тому, що своїх дітей, онуків ОСОБА_8 не мала, тому сприймала дітей третьої особи як своїх онуків. Підтвердила, що після того, як договір дарування квартири було укладено вона і її батьки допомагали ОСОБА_8, але це було як вдячність за те що вона подарувала їм квартиру. Будь-яке покладення зобов`язань на відповідача, а тим більше їх виконання, оспорювала.

Представник третьої особи також заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила критично оцінити надану позивачем розписку, вважала, що будь-яких належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 57-60 ЦПК України ані позивач, ані його представник суду не надали. Також зауважила, що саме знаходження оригіналу розписки у відповідача, а не у ОСОБА_8, якій нібито і була написана дана розписка, є ще одним свідченням того, що сторони вводять суд в оману з приводу дійсних правовідносин сторін. Просила також суд врахувати під час постановлення рішення у справі той факт, що ініціювання цього позову виникло в той момент, коли у відповідача і третьої особи у справі почали виникати конфлікти з приводу поділу сумісного майна. А турботу третьої особи та її батьків про ОСОБА_8 не ставила в залежність від будь-яких матеріальних благ.

Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Судовим розглядом встановлено, що 22.06.2010 ОСОБА_8, 1936 р.н., перебуваючи в здоровому глузді, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки цього заповіту, на випадок смерті зробила таке розпорядження - все своє майно заповіла ОСОБА_4 Зазначений заповіт посвідчено приватним нотаріусом КМНО Кондрат Н.Л., при цьому перевірено дієздатність ОСОБА_8 (а.с.6)

Так, відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування є безоплатним, тобто ніякого зустрічного задоволення дарувальник від обдаровуваного не отримує.

Юридичним наслідком укладення договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом даного договору, та виникнення права власності на нього у обдаровуваної особи. Тобто правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди в момент його укладання.

22.07.2010 ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_5 прийняв у дарунок належну ОСОБА_8 на праві власності квартиру АДРЕСА_1 безоплатно, що засвідчено приватним нотаріусом КМНО Кондрат Н.Л. При цьому, укладений договір дарування містить посилання на те, що сторони були попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, нотаріусом перевірено, що вони перебувають при здоровому розумі, ясній пам`яті та діють вони добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки договору (а.с.9)

Суд звертає увагу на те, що безоплатність дарування зовсім не означає безпричинності. Мотиви укладення даного договору можуть бути найрізноманітнішими, від бажання допомогти обдаровуваному чи віддячити йому за певні послуги. Але у будь-якому випадку мотив знаходиться за межами договору дарування і не впливає на його дійсність. У супротивному випадку, тобто якщо в договір закладено зворотній обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника певні дії, даний договір не втратить своєї правомірності, але його вже неможна буде кваліфікувати саме як договір дарування, а відтак і відносини за ним будуть регулювати інші норми цивільного законодавства.

Будь-яких застережень щодо того, що ОСОБА_5 бере на себе які-небудь зобов`язання він (договір) не містить.

Також представник відповідача не змогла пояснити, що заважало відповідачу і ОСОБА_8 при цьому відразу укласти, наприклад, договір довічного утримання чи будь-який інший договір. Також не звучало від представника відповідача і тверджень про те, що під час укладення даного договору відповідач, чи ОСОБА_8 не усвідомлювала природу останнього, що воля ОСОБА_8 саме на укладення договору дарування була спотворена, будь-яких зауважень з цього приводу до нотаріуса, який посвідчував оспорюваний договір ні ОСОБА_8, ні відповідач також не пред`являли.

Щодо доводів представника позивача про те, що відповідач нібито взяв на себе зобов`язання не продавати вищезазначену квартиру до моменту смерті ОСОБА_8, то суд не приймає це до уваги на підтвердження позовних вимог, оскільки власник на свій розсуд вправі розпоряджатися належним йому майном.

Вищезазначена ж квартира не тільки на момент смерті в листопаді 2010 року ОСОБА_8 перебувала у власності відповідача, але й на час розгляду справи в суді.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 27.08.2015 власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 на підставі вищезазначеного договору дарування квартири від 22.07.2010, дата внесення запису 05.08.2010 (а.с.159)

Щодо наданої позивачем копії розписки від 22.07.2010, оригінал якої знаходиться на руках у позивача, то суд погоджується із доводами представника третьої особи про необхідність критично оцінити цей документ. Так, незважаючи на те, що представник відповідача визнала факт її написання саме 22 липня 2010 року, проте наведені в ній відомості, а саме те, що відповідач нібито зобов`язується доглядати ОСОБА_8 до її смерті, надавати їй всю необхідну допомогу, гроші на харчування та ліки, не спростовують інших обставин, наведених в оспорюваному договорі, посвідченому нотаріусом, про його (договору) безоплатність. Крім того, звертає на себе увагу і факт роз`яснення нотаріусом природи посвідчення правочину його сторонам, що відображено в договорі. Будь-яких претензій щодо дійсності правочину - договору дарування - ОСОБА_8 - не заявляла. Претензій щодо дійсності договору не заявляв і відповідач у справі. Також суд вважає такими, що заслуговують на увагу доводи представника третьої особи про те, що є досить сумнівним і знаходження її (розписки) оригіналу саме у відповідача (в речах якого розписку нібито знайшла в лютому 2014 року позивач), а не ОСОБА_8, як особи, якій вона нібито надавалася. Сама ж представник відповідача не змогла суду надати пояснення з приводу того, які саме конкретно обов`язки взяв на себе відповідач і коли саме і як він їх виконував, як і обґрунтувати, що заважало за викладених нею обставин відповідачу укласти із ОСОБА_8 інший, наприклад, відплатний договір 22 липня 2010 року.

Також представники сторін не висловлювали доводи з приводу того, що воля дарувальниці під час укладення договору була спотворена.

З договору дарування вбачається, що його текст викладений досить зрозуміло, доступно, з виділенням жирним шрифтом основних акцентів договору, а також розміром шрифту його окремих елементів, суд вважає, що при підписанні договору дарування ОСОБА_8 не могла не помітити, що вона підписує, виходячи з її попереднього досвіду спілкування з нотаріусами, а також при прийнятті нею рішень про складання заповітів, зокрема, на позивача.

З тексту оспорюваного договору вбачається, що відповідач за його умовами взяв на себе лише обов`язок прийняти в дар вищезазначену квартиру і будь-якого обов`язку щодо утримання ОСОБА_9 не приймав.

Текст договору сторонами був прочитаний і підписаний в присутності нотаріуса.

Таким чином, доводи позивача та її предствника, обставини, наведені предствником відповідача нею відпоідають дійсності, а навпаки свідчать про їх сговор.

Суд вважає, що договір дарування вищезазначеної квартири укладений ОСОБА_8 при повному усвідомленні неє значення своїх дій, розумінні всіх обставин, які мають істотне значення, був направлений на реальнее настання наслідків його укладення.

Як вбачається із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть ОСОБА_8 померла в м. Нікополі Дніпропетровської області ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Також у витягу наведені відомості про заявника - ОСОБА_10, який є батьком третьої особи (а.с.97)

Згідно довідки «Квартального комітету» померла ОСОБА_8 була зареєстрована станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 року в АДРЕСА_2 разом із ОСОБА_11, 1959 р.н., та ОСОБА_10, 1959 р.н. - батьками третьої особи у справі (а.с.158)

Таким чином, останнє спростовує позицію представників сторін щодо догляду саме відповідачем до моменту смерті ОСОБА_8

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, саме на сторони відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України зобов`язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Крім того, частиною 2 Постанови ПВСУ №11 від 29.12.1976 року із наступними змінами «Про судове рішення» передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення мож бути обґрунтовано лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення.

Судом же в порядку ч.4 ст.10 ЦПК України було роз`яснено особам, які приймають участь у справі, про можливість звернутися із клопотаннями про виклик свідків чи витребування доказів, проте заявлені відповідні клопотання про виклик, зокрема, свідка ОСОБА_10 було знято представником позивача, щодо витребування ймовірно укладених договорів відчуження квартири АДРЕСА_1, то з урахуванням того, що було встановлено, що на даний час право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано за відповідачем, необхідності у такому витребуванні відпала. Інших заяв чи клопотань від сторін не надходило.

Наявні ж в матеріалах справи докази, яким суд надав оцінку вище дозволяють зробити висновок про необґрунтованість позовних вимог.

Крім того, суд вважає помилковим приведення представником позивача на підтвердження своїх доводів пояснень третьої особи у справі в тій частині, в якій вона засвідчила, що ОСОБА_8 після укладення оспорюваного договору надавалася матеріальна допомога і догляд з боку батьків третьої особи, оскільки вони не виступали стороною оспорюваного договору, а відтак обґрунтування своїх позовних вимог наданими поясненнями третьої особи суд вважає хибним.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.2 ст.717 ЦК України договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За встановлених судом обставин, підстав стверджувати про те, що під час укладення оспорюваного договору його сторони передбачили обов`язки ОСОБА_5 вчинити на користь ОСОБА_8 які-небудь дії, немає, відтак у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.203, 215, 717 ЦК України, ст. ст.3, 11, 15, 57-59, 60-61, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, про визнання договору дарування квартири недійсним, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Солом`янський районний суд м. Києва протягом 10 днів з моменту його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя - В.С. Кицюк