У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, ОСОБА_5 про скасування рішення сільської ради та знесення самочинних будівель, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в своїх та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про знесення самочинного будівництва. Позов мотивувала тим, що тривалий час проживала з сім'єю у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1, яке було розташовано на земельній ділянці площею 0,2 га за цією ж адресою та наданої у користування її свекру ОСОБА_6 у 1973 році. Після смерті чоловіка ОСОБА_7 у 2006 році, а також чергової пожежі у будинку в січні 2007 року, внаслідок якої загинув ОСОБА_6, вона, прийнявши спадщину після смерті останнього, проживає з неповнолітнім сином у зруйнованому будинку.

Право постійного користування вказаною земельною ділянкою не припинялося та вона із користування не вилучалася. Разом з тим, рішенням Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №699-ІУ від 8 жовтня 2005 року належній їй земельній ділянці була присвоєна нова поштова адреса - АДРЕСА_1, а сама земельна ділянка була незаконно надана ОСОБА_8 В подальшому ОСОБА_8 подарувала її у 2006 році ОСОБА_5, який побудував на ній житловий будинок з надвірними спорудами.

На підставі рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №477-У від 10 серпня 2007 року позивач є власником земельної ділянки площею 0,037 га, наданій їй для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 14 грудня 2010 року, яке набрало законної сили: скасовано рішення Нерубайської сільської ради, яким належній ОСОБА_3 та неповнолітньому ОСОБА_4 на праві користування земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 була надана інша адреса - АДРЕСА_1 та вона була надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства іншим особам; визнано недійсним нотаріальне посвідчення договору дарування земельної ділянки від 9 червня 2006 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5; визнано недійсними державні акти на земельну ділянку, видані 13 березня та 14 листопада 2006 року на ім'я ОСОБА_8 та ОСОБА_5 відповідно.

Посилаючись на вказані обставини та те, що ОСОБА_5 на належній їй земельній ділянці незаконно побудований житловий будинок з надвірними спорудами, ОСОБА_3 просила суд їх знести.

У вересні 2011 року ОСОБА_3 збільшила позовні вимоги, залучивши до участі у справі у якості співвідповідача Нерубайську сільську раду Біляївського району Одеської області. Крім іншого також послалась на те, що незважаючи на наявність вищевказаного рішення суду, рішенням Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №189-VI від 29 липня 2011 року було надано дозволи на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка): їй (позивачу), загальною площею 0,02 га за адресою: АДРЕСА_1; ОСОБА_5 - загальною площею 0,0399 га за адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки вказаним рішенням органу місцевого самоврядування ОСОБА_5 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення належної їй земельної ділянки, позивач просила його скасувати.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 18 липня 2012 року позов ОСОБА_3 задоволено. Скасовано рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області за № 189-УІ від 29 липня 2011р., яким було надано ОСОБА_3, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,02 га у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_5 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,0399 га у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено знести незаконно збудовані ОСОБА_5 житловий будинок та надвірні споруди за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_9 в особі представника ОСОБА_10 задоволено. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 липня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2012 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_11 та ОСОБА_4 відмовлено.

ОСОБА_3, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Нерубайської сільської ради від 29 липня 2011 року є незаконним, а ОСОБА_5 без належного дозволу побудував житловий будинок на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, чим порушує права ОСОБА_3, на належну їй земельну ділянку.

Згідно висновків місцевого суду ним встановлено факти: передачі у власність позивачу ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,037 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, з виділенням в натурі і встановленням меж; незаконного користування ОСОБА_5 земельною ділянкою за вказаною адресою; незаконної побудови ОСОБА_5 на вказаній земельній ділянці житлового будинку з надвірними спорудами; суперечності рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №189-VI від 29 липня 2011 року рішенню того ж органу за №477-V від 10 серпня 2007 року, яким передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,037 га за вищенаведеною адресою та рішенню Біляївського районного суду Одеської області від 14 грудня 2010 року.

Залишаючи рішення місцевого суду без змін суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Тому повторна передача у власність ОСОБА_5 земельної ділянки по АДРЕСА_1 є незаконною, як є незаконним і факт користування ОСОБА_5 земельною ділянкою за вказаною адресою та факт незаконної побудови на вказаній земельній ділянці житлового будинку з надвірними спорудами.

Скасовуючи вказані судові рішення місцевого та апеляційного судів за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_9 та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не доведено тих обставин, що жилий будинок та надвірні споруди ОСОБА_5 збудовано на належній ОСОБА_3 земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, а також того, що рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №189-VI від 29 липня 2011 року є незаконним.

Апеляційний суд дійшов висновку, що у суду першої інстанції не було законних підстав застосовувати правила ч. 3 ст. 61 ЦПК України, відносно обставин, встановлених рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 14 грудня 2010 року, оскільки відповідно до вказаної норми обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому, особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Суд першої інстанцій зобов'язаний був, згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, попередити ОСОБА_3 про наслідки не притягнення до участі у її розгляді ОСОБА_9 у якості співвідповідача. Судове рішення, ухвалене у цій справі стосується прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_9, яка подала апеляційну скаргу, оскільки житловий будинок та надвірні споруди збудовано за спільні кошти подружжя ОСОБА_9.

Вказані висновки суду апеляційної інстанції відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

В ході апеляційного розгляду справи за скаргою ОСОБА_9 апеляційним судом встановлено, що користувачем земельної ділянки, площею 0,02 га за адресою: АДРЕСА_1 був ОСОБА_6, якому ця земельна ділянка була виділена наказом по радгоспу ім. Леніна № 22-К від 21 березня 1973 року, на якій був побудований жилий будинок, загальною площею 35 кв.м.

ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (батьком якого був ОСОБА_6) перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 травня 1993 року, який розірвано 16 серпня 2002 року. Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер.

21 липня 2006 року ОСОБА_6 склав заповіт, за яким все належне йому майно, на яке він за законом буде мати право, заповів ОСОБА_3

Після чергової пожежі, яка сталася 1 січня 2007 року та під час якої помер ОСОБА_6, жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 було повністю зруйновано. У зв'язку зі знищенням жилого будинку, який до цього часу не відбудований, з січня 2007 року ОСОБА_3 з сином у ньому не проживають.

Позивачем не надано суду правовстановлюючих документів на підтвердження права користування ОСОБА_6 земельною ділянкою, площею 0,02 га за адресою: АДРЕСА_1, або права власності останнього на вказану земельну ділянку, а також права власності на жилий будинок, який було зруйновано на цій земельній ділянці у 2007 року.

Апеляційний суд правильно виходив з того, що право постійного користування земельною ділянкою не надає право користувачу земельної ділянки розпоряджатися нею, а відповідно спадкоємці не мають права успадковувати її за заповітом або за законом.

Статтями 1216, 1218 ЦК України визначено склад спадщини, як сукупність прав та обов'язків, а отже виключає із її складу речі, на які у спадкодавця не було прав. До складу спадщини не входить майно, на яке спадкодавець не набув права власності.

26 липня 2007 року ОСОБА_3 звернулася до голови Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області із заявою про виділення земельної ділянки її свекра площею 0,037 га за адресою: АДРЕСА_1 під забудову.

Рішенням Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №477-У від 10 серпня 2007 року ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку, площею 0,037 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1, а також зобов'язано її виготовити акт на право власності на земельну ділянку.

При виготовленні технічної документації ТОВ «Річленд» межі земельної ділянки 0,037 га були погоджені із усіма суміжними на той час землевласниками (землекористувачами), в тому числі й ОСОБА_5, що підтверджується актом від 26 листопада 2007 року про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) виданий ОСОБА_3 Згідно додатку до цього акту (схеми фактичного обміру земельної ділянки), площа земельної ділянки в погоджених межах складає 0,037 га, з них 0,029 га під забудовою, 0,008 га - під ріллею.

Посилання позивача на те, що саме на цій земельній ділянці, ОСОБА_5 самочинно побудував житловий будинок з надвірними спорудами спростовується висновком судової будівельно-технічної експертизи від 10 листопада 2014 року, проведеної експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, який підтвердив його в ході апеляційного розгляду справи.

Земельна ділянка, площею 0,02 га, яка знаходилась у користуванні ОСОБА_6, згідно даних Нерубайської сільської ради межувала з пустирем. За життя ОСОБА_6 не складалась будь-яка технічна документація щодо меж вказаної земельної ділянки.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 14 грудня 2010 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 березня 2011 року: скасовано рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №699/29-IV від 8 жовтня 2005 року, яким належній ОСОБА_3 та неповнолітньому ОСОБА_4 на праві користування земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 була надана інша адреса - АДРЕСА_1, та надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства іншим особам; визнано недійсним нотаріальне посвідчення договору дарування земельної ділянки від 9 червня 2006 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_5; визнано недійсними державні акти на земельну ділянку, видані 13 березня та 14 листопада 2006 року на ім'я ОСОБА_8 та ОСОБА_5 відповідно.

Державні акти, які визнані недійсними судом, видавалися ОСОБА_8 та ОСОБА_5 на земельну ділянку, площею 0,067 га. На цій земельній ділянці, яка межувала з земельною ділянкою, наданої ОСОБА_3 у власність 10 серпня 2007 року, подружжя ОСОБА_5 побудувало протягом 2006-2009 pоків двоповерховий жилий будинок з надвірними спорудами.

Отримавши у власність у серпні 2007 року земельну ділянку, площею 0,037 га ОСОБА_3 3 травня 2011 року звернулась до органу місцевого самоврядування з заявою про передачу їй у власність ще й земельної ділянки, площею 0,067 га, на якій подружжя ОСОБА_5 побудувало нерухоме майно.

ОСОБА_5 також звернувся із заявою про передачу йому у власність земельної ділянки, площею 0,04 га, якою він фактично володів та на якій було збудовано будинок.

Рішенням Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №189-VI від 29 липня 2011 року надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка): ОСОБА_3 загальною площею 0,02 га за адресою: АДРЕСА_1; ОСОБА_5 загальною площею 0,0399 га за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно письмових пояснень, наданих в ході апеляційного розгляду справи головою Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 14 грудня 2010 року сільською радою не оскаржувалось, оскільки нею була допущена помилка в рішенні Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 8 жовтня 2005 року, згідно якого ОСОБА_8 помилково були виділені земельні ділянки, площею 0,04 га та площею 0,06 га із зазначенням однієї адреси: АДРЕСА_1. При цьому, ні ОСОБА_8, ні ОСОБА_5 фактично не користувалися земельною ділянкою, площею 0,067 га, на яку помилково були видані державні акти, а користувалися лише площею близько 0,04 га. Земельна ділянка, розміром 0,037 га, яка виділялася у власність ОСОБА_3 на підставі рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №477-V від 10 серпня 2007 року у неї не вилучалася, оскільки на момент винесення цього рішення частина земельної ділянки перебувала у юридичній (не фактичній) власності ОСОБА_5, а тому це рішення не відповідало вимогам закону. ОСОБА_6, а також позивач ОСОБА_3 ніколи фактично не володіли земельною ділянкою більшою ніж 0,026 га, якою позивач володіє і на даний час. За відсутності законних підстав сільська рада надала ОСОБА_3 дозвіл на приватизацію земельної ділянки, площею 0,02 га, якою до 2007 року користувався ОСОБА_6 із сім'єю. До виділення земельної ділянки ОСОБА_8 у 2005 року вона була пустирем і сміттєзвалищем.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_3, повно не встановив фактичні обставини справи та поклав в основу своїх висновків рішення Біляївського районного суду Одеської області від 14 грудня 2010 року і вважав встановлені у ньому обставини преюдиційними при розгляді даного спору.

Разом з тим, місцевим судом не враховано, що вказаним рішенням, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 березня 2011 року було встановлено наявність порушень з боку органу місцевого самоврядування при вирішенні питання про надання ОСОБА_8 земельної ділянки. При цьому, порушень вимог закону при вирішенні питання про надання ОСОБА_5 у власність земельної ділянки площею 0,04 га, якою він фактично користувався та на якій ним зведено будинок та на розробку проекту землеустрою щодо відведення якої йому надано дозвіл рішенням Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 29 липня 2011 року, даними судовими рішеннями не встановлено.

Крім того, ОСОБА_9 не брала участі у розгляді справи вирішеній вказаними судовими рішеннями, тому обставини ними встановлені не можуть вважатись преюдиційними при вирішенні питання щодо її прав і обов'язків і у цьому випадку суд має ухвалювати рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів, що зокрема узгоджується з абз. 4 п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі».

Згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_9 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23 лютого 1985 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доход).

За таких обставин, оскаржуване ОСОБА_9 рішення суду першої інстанції про знесення зведеного під час перебування у шлюбі будинку і споруд не може не стосуватися її прав та законних інтересів.

Апеляційний суд дав належну оцінку вказаним обставинам та дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не довела, як правову, так і фактичну підставу заявлених нею позовних вимог, зокрема не доведено, що жилий будинок та надвірні споруди ОСОБА_5 збудовано на належній ОСОБА_3 земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, а також те, що рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №189-VI від 29 липня 2011 року є незаконним.

Встановивши факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, суд апеляційної інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи апеляційним судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська