№ 201/1819/14- ц
провадження 2/201/2666/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину, визнання права власності на частку у спільному майні та визначення порядку користування спільним майном, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 07 лютого 2014 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину, визнання права власності на частку у спільному майні та визначення порядку користування спільним майном, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві, а її представник в ході судового засідання посилаються на те, що вони з 04 березня 1995 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох спільних дітей: дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Стосунки в сімї не склалися, стало питання про розлучення і рішенням суду 03 жовтня 2013 року їх шлюб було розірвано. За час шлюбу ними було придбано автомобіль ВАЗ 21104 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 і цей автомобіль є їх спільною власністю. Цей автомобіль придбаний за кредитні кошти, кредит був погашений ще за час їх перебування в шлюбі, допомогали в цьому батьки позивача. Оформлений автомобіль був на відповідача ОСОБА_2 і він в день розлучення переоформив цей автомобіль на відповідачку ОСОБА_3, свою племінницю. Але під час відчуження вказаного автомобіля цей відповідач не брав згоди позивачки на укладення правочину і відчуження їх спільного майна, чим порушені її права та закон. Звернулася до відповідача з питанням переоформлення автомобіля, визначення їх часток власності на нього і порядку користування ними цим авто, але отримала відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просили визнати недійсним вчинений 03 жовтня 2013 року правочин відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 автомобіля ВАЗ 21104 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, визнати недійним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САТ 429355 від 03 жовтня 2013 року, оформлене на ОСОБА_3, визнати за позивачкою ОСОБА_1 право власності на 2/3 часток вказаного автомобіля ВАЗ 21104 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, визначити порядок користування цим спільним майном порівну по місяцям року, а також стягнути судові витрати по сплаті судового збору, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про час та день слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду проти позовних вимог заперечував, вказавши на те, що все по відчуженню автомобіля ним зроблено згідно вимог закону, ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брав і не бере, нічиїх прав не порушував. Позовні вимоги не доведені, вважає позовні вимоги до нього безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі та справу розглянути без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, про час та день слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Вказаним, на думку суду, не заперечувала проти розгляду справи за її відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представника позивача, зясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню, за наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 з 04 березня 1995 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох спільних дітей: дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Стосунки в сімї не склалися, стало питання про розлучення і рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2013 року їх шлюб було розірвано. За час шлюбу, як вказує позивач, ними було придбано автомобіль ВАЗ 21104 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 і цей автомобіль є їх спільною власністю. Цей автомобіль придбаний за кредитні кошти, кредит був погашений ще за час їх перебування в шлюбі, позивачка наполягає на тому, що допомогали в цьому (погашенні кредиту) батьки позивача. Оформлений автомобіль був на відповідача ОСОБА_2, що вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 15 серпня 2006 року. На укладення кредитного договору і договору застави була отримана згода позивачки, про що є відповідна розписка на кредитному договорі, а також надана нотаріальна згода при укладенні договору застави. Пунктом 10.5. договору застави передбачено, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Зобовязання по кредитному договору на момент розірвання шлюбу були виконані. Відповідач в день розлучення, 03 жовтня 2013 року, переоформив цей автомобіль на відповідачку ОСОБА_3, свою племінницю. Але під час відчуження вказаного автомобіля, як стверджує позивачка, цей відповідач не брав згоди дружини на укладення правочину і відчуження їх спільного майна, чим порушені її права та закон. Зараз вони разом не мешкають, спільне господарство не ведуть, відносини майже не підтримують. Звернулася до відповідача з питанням переоформлення автомобіля, визначення їх часток власності на нього і порядку користування ними цим авто, але отримала відмову. З колишнім чоловіком у позивачки не досягнуто згоди щодо грошової компенсації вартості автомобілю. В добровільному порядку питання не вирішено. Обставини позову підтверджуються також письмовими документами, поясненнями представника позивача і письмовими матеріалами справи. Для упорядкування документів і вирішення питань з майном позивач вимушений звертатися до суду з цією позовною заявою. Суд вважає заяву підлягаючою частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом в судовому засіданні дійсно встановлено, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 з 04 березня 1995 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох спільних дітей: дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Стосунки в сімї не склалися, стало питання про розлучення і рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2013 року їх шлюб було розірвано.

Під час перебування у шлюбі, а саме 15 серпня 2006 року, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DN10AK01960219, згідно якого банк надав ОСОБА_2 кошти в сумі 34 380 грн. у вигляді кредитної лінії на строк до 15 серпня 2011 року шляхом перерахування на р/р ТОАВ «Авто-технологія» для купівлі автомобіля, а також 11095 грн. 50 коп. на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1.32. Також між тими ж сторонами був укладений договір застави, предметом якого став спірний автомобіль ВАЗ 21104, 2006 року випуску, легковий седан-В, номер кузова ХТА 9378, державний реєстраційний номер НОМЕР_2. В пункті. 10.5. договору застави вказано, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та передається у заставу за письмовою нотаріально посвідченою другого з подружжя.

Як вбачається з довідки рахунку № 323944 ТОВ «Автоімпортсервіс» від 03 жовтня 2013 року даний автомобіль був придбаний ОСОБА_3 за 41403 грн. 47коп. Право власності ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію від 03 жовтня 2013 року, САТ 429355.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, автомобіль придбаний у період шлюбу, а тому відповідно до ст. ст. 60, 61, 63 СК України, має правовий режим спільного сумісного майна.

Відповідно до п. 30 цієї ж постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Матеріалами справи підтверджується, що спірне майно - автомобіль марки ВАЗ 21104, 2006 року випуску, легковий седан-В, номер кузова ХТА 9378, державний номер НОМЕР_2, проданий відповідачем 03 жовтня 2013 року у період, коли сторони не підтримували сімейних стосунків, що вбачається із рішення Красногвардійского районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2013 року про розірвання шлюбу та не заперечується сторонами. Відчуження автомобілю здійснено прямо у той день, коли судом винесено рішення про розірвання шлюбу, таке відчуження відповідачем зроблено без відома позивачки. Коштів від його подальшого відчуження позивачка не отримувала, що відповідачем і не заперечується. Отже, спірний автомобіль проданий без згоди іншого з подружжя, не в інтересах сім'ї, кошти від продажу якого не використані на потреби сімї, а тому є предметом поділу.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 ст. 71 СК України).

Також, відповідно до п. 25 даної постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4 та 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Грошової компенсації відповідач на депозитний рахунок суду не вносив.

Враховуючи, викладене та беручи до уваги, що спірний автомобіль було продано ОСОБА_2 через ТОВ «Автоімпортсервіс» за 41403 грн.74 коп. ОСОБА_3, приймаючи до уваги також те, що спірний автомобіль є неподільною річчю, враховуючи вимогу позивачки щодо визначення ідеальних часток, суд вважає за можливе розподілити майно подружжя шляхом визначення ідеальних часток.

Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом прав спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України при вирішенні спору, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд вважає, що позивачкою не доведена належними доказами обгрунтованість визначення за нею права на 2/3 частини. В позовній заяві вказано, що позивачка претендує на 2/3 частини автомобілю тому, що діти проживають із нею, вона не отримує достатніх аліментів, самостійно утримує дітей. Проте жодними доказами у відповідності до вимог ст. ст. 57, 60 ЦПК України дані доводи не підтверджено. До того, ж ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, вже є повнолітньою. Доказів, що підтверджують необхідність її подальшого утримання суду не надано.

Таким чином, суд приходить висновку про рівність часток сторін у спірному майні і автомобіль слід розподілити, визначивши по ? ідеальній частці за кожним.

Що стосується позовних вимог про визнання недійсним правочину від 03 жовтня 2013 року про відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 автомобілю ВАЗ 21104, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САТ 429355 від 03 жовтня 2013 року за ОСОБА_3, то суд також вбачає підстави для їх задоволення, оскільки дійсно вказане спірне майно - автомобіль марки ВАЗ 21104, проданий відповідачем 03 жовтня 2013 року у період, коли сторони не підтримували сімейних стосунків, що вбачається із рішення Красногвардійского районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2013 року про розірвання шлюбу та не заперечується сторонами. Відчуження автомобілю здійснено прямо у той день, коли судом винесено рішення про розірвання шлюбу, таке відчуження відповідачем зроблено без відома позивачки. Коштів від його подальшого відчуження позивачка не отримувала, що відповідачем і не заперечується. Отже, спірний автомобіль проданий без згоди іншого з подружжя, не в інтересах сім'ї, кошти від продажу якого не використані на потреби сімї,

Стосовно вимог про визнання недійсним свідоцтва про державну реєстрацію, то суд вважає можливим задоволення і їх з вищезазначених підстав, а також через те, що вони є похідними від вимог про визнання правочину недійсним.

При цьому суд приймає до уваги також і те, що відповідно до п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ від 07 вересня 1998 року № 1388 (у редакції постанови КМУ від 23 грудня 2009 року № 1371), документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів є, зокрема, довідка-рахунок за формою, договори та угоди, укладені на товарних біржах, інші документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби, рішення суду. Згідно із п. 16 даного Порядку на зареєстровані у підрозділі ДАІ транспортні засоби видаються свідоцтва про реєстрацію. Транспортні засоби підлягають реєстрації з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів (п. 3 Порядку). Отже, свідоцтво про реєстрацію є документом, що підтверджує постановку на облік транспортного засобу в органах Державтоінспекції, та є наслідком правочину зі зміни власника транспортного засобу.

Щодо позовних вимог про визначення порядку користування автомобілем.

Пунктом 30 цієї ж постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року передбачена рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Позивачка просить суд визначити спосіб використання автомобіля (встановити графік). Проте з матеріалів справи не вбачається, що між сторонами був раніше встановлений будь-який спосіб використання та що він порушується якоюсь із сторін.

До компетенції ж суду відноситься захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд не є органом, який встановлює правовідносини між сторонами, а є органом судочинства, що вирішує спори у встановлений законом спосіб. Тому суд вважає дані вимоги передчасними, внаслідок чого такими, що не підлягають задоволенню.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України вважає за можливе стягнути з відповідача ОСОБА_2 судовий збір на користь позивачки в сумі 243 грн. 60 коп.. З позивачки ОСОБА_1 в дохід держави слід стягнути 243 грн. 60коп. (за ту частину вимог, в задоволені якої ій відмовлено, оскільки при уточнені позову вона не сплатила судовий збір за цю частину позовних вимог).

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сімї.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може предявити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частковому задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачами позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити частково і визнати недійсним вчинений 03 жовтня 2013 року правочин відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 автомобіля ВАЗ 21104 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, визнати недійним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САТ 429355 від 03 жовтня 2013 року, оформлене на ОСОБА_3, визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину автомобіля ВАЗ 21104 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 і за ОСОБА_2 також визнати право власності на ? частину цього автомобіля, в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визначення порядку користування спільним майном відмовити, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп. і стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним правочину, визнання права власності на частку у спільному майні та визначення порядку користування спільним майном в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 321, 328, 365, 368, 372, 392 ЦК України, ст. 17, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71, 74 СК України ст. ст. 3, 4, 10, 11, 58-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати недійсним вчинений 03 жовтня 2013 року правочин відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 автомобіля ВАЗ 21104 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Визнати недійним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САТ 429355 від 03 жовтня 2013 року, оформлене на ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину автомобіля ВАЗ 21104 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 і за ОСОБА_2 також визнати право власності на ? частину цього автомобіля.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визначення порядку користування спільним майном відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -