КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/7722/14-ц
Провадження № 2/552/189/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.02.2015 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Васильєвої Л.М.

при секретарі Орламенко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Житлово-будівельний кооператив "Прядильник" про виселення та зняття з реєстрації,-

В С Т А Н О В И В:

04 грудня 2014 року позивачі, ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до Київського районного суду м.Полтави з позовом до відповідачів про виселення та зняття з реєстраційного обліку. Посилались на те, що до 1994 року в спірній квартирі АДРЕСА_1, що належала на праві приватної власності ОСОБА_5, проживали окрім власника її діти: ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Після реєстрації шлюбу 26.11.1993 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2, з дозволу власника квартири ОСОБА_5, ОСОБА_3 з 1994 року стала проживати в спірній квартирі як член сім'ї власника без права реєстрації. Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до заповіту, після смерті ОСОБА_5 власником квартири АДРЕСА_1 стала її донька ОСОБА_1 про, що 11.08.1997 року державним нотаріусом Другої полтавської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом. На час прийняття спадщини ОСОБА_1 проживала за межами України, а саме: держава Люксембург, , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом. Питання про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з належного ОСОБА_1 житла одразу після отримання спадщини не ставилося, оскільки позивач проживала за кордоном і до придбання житла подружжям надала їм спірну квартиру для тимчасового проживання, за умови сплати ними усіх комунальних платежів та квартплати. В 1997 році ОСОБА_3 не бажаючи виселятися із спірної квартири, під приводом виїзду за кордон, попрохала позивача надати їй та неповнолітній дочці ОСОБА_4 дозвіл на реєстрацію, оскільки на той час місця реєстрації у них не було. 03.12.1997 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані у спірній квартирі як квартиранти, про що внесені відомості до поквартирної картки форми "Б". Починаючи з 1997 року сімейні стосунки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 почали погіршуватись. З квітня 2008 року ОСОБА_2 переїхав проживати за адресоюАДРЕСА_5 де проживає й на теперішній час. Відповідач ОСОБА_3 з метою позбавити ОСОБА_2 права користування спірною квартирою змінила замки на вхідних дверях квартири. 09.10.2009 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірваний. У ОСОБА_1, як власника спірної квартири виникла необхідність використати належне їй майно в своїх інтересах. Відповідачі по справі добровільно з спірної квартири не виселяються, тому вони підлягають виселенню в примусовому порядку. Посилаючись на статтю 391, 383 ЦК України, ст.. 150 ЖК України просила, виселити з квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знятись з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3.

У судове засідання позивач та його представник ОСОБА_2 не з"явились. ОСОБА_2 надав заяву про розгляд справи у його відсутність та зазначив, що інтереси позивача у судовому засіданні буде представляти адвокат ОСОБА_7

Представник , адвокат ОСОБА_7 підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Відповідачі у судове засідання повторно не з"явились будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи.

Представник ЖБК " Прядильник" надав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Із змісту позовної заяви та пояснень представника позивача вбачається , що відповідачі поселились у квартиру АДРЕСА_4 як члени сім"ї попереднього власника.

Після смерті попереднього власника позивач ОСОБА_1 отримала у спадок вказану квартиру, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11.08.1997 року ( а.с. 18).

Своє право власності на квартиру позивач у встановленому законом порядку не зареєструвала.

Після отримання спірної квартири у власність позивач відповідачів із квартири не виселяла, а надала спірну квартиру для проживання у найм, в результаті чого відповідачі 03.12.1997 року були зареєстровані у квартирі як наймачі спірної квартири - квартиранти (а.с.46).

На час надання позивачем в найм спірної квартири діяв ЦК України в редакції 1963 року, ч. 2 ст. 277 якого передбачала, що договір найму жилого приміщення в будинках, що належать громадянам на праві особистої власності, укладається наймачем з власником будинку.

Статтею 159 ЖК УРСР передбачено, що предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом), а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.). Жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку.

Позивач зазначає, що письмового договору найму з відповідачами вона не укладала, однак зазначає, що вона дозволила проживати відповідачам у квартирі, що належить їй на праві приватної власності як квартирантам, без обмеження строку та за умови сплати відповідачами комунальних послуг за користування квартирою.

Пред"явивши вказаний позов до суду позивач посилається на те, що спірна квартира необхідна їй для власного проживання , що її права , як власника квартири порушені, як одну із підстав виселення відповідачів зазначає, ту обставину, що відповідачі не сплачують комунальних послуг за користування квартирою та вважає, що відповідачі підлягають виселенню із спірної квартири саме із цих підстав.

Вирішуючи спір суд приходить до висновку про те, що правовідносини, що склалися між сторонами відносяться до житлових правовідносин та випливають із договору найму жилого приміщення, що укладений сторонами на підставі статті 159 ЖК УРСР.

Ч.3 ст. 47 Конституції України передбачено , ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 109 ЖК УРСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Позивач просить виселити відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 116 ЖК УРСР передбачений вичерпний перелік підстав для виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Більш того позивач посилається на те, що відповідачі зареєстровані та проживають у спірній квартирі як наймачі жилого приміщення - квартиранти, зазначені обставини також підтверджуються формою "Б" ( а.с. 46) з якої вбачається, що відповідачі зареєстровані і проживають у спірній квартирі як квартиранти.

Посилання позивача, як на підставу виселення відповідачів на ч.3 ст. 168 ЖК УРСР не заслуговують на увагу суду, оскільки підстави зазначені у цій нормі ЖК УРСР стосуються розірвання договору найму, позивач таких позовних вимог не заявляв.

Більш того, всупереч вимогам ч. 1 ст. 60 ЦПК України, позивач не надала суду жодного доказу у підтвердження того, що надаючи відповідачам дозвіл на проживання у спірній квартирі між нею та відповідачами була досягнута домовленість про те, що відповідачі беруть на себе обов"язок по утриманню спірної квартири та сплаті комунальних послуг.

Із форми "Б" вбачається, що на час реєстрації відповідачів по справі в спірній квартирі, в цій же квартирі був зареєстрований брат позивача, ОСОБА_2, який на час його реєстрації та реєстрації відповідачів в якості квартирантів, перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3, а відповідач ОСОБА_4 є рідною дочкою ОСОБА_2

Шлюб між ними розірваний тільки 19.10.2009 року, і як вбачається із змісту позовної заяви ОСОБА_2 проживав у спірній квартирі однією сім"єю з відповідачами до розірвання шлюбу, отже є сумнівним той факт, що домовленість про сплату комунальних послуг відбулася тільки між позивачем та відповідачами по справі.

Оскільки між позивачем та відповідачами фактично відбувся договір найму жилого приміщення, строк на який був укладений договір сторонами не оговорений, що вбачається із змісту позовної заяви та пояснень представника позивача, то виселення відповідачів із спірного жилого приміщення можливе тільки у разі розірвання договору найму.

Статтею 168 УРСР передбачений порядок припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові, а саме: Укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою

наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги.

Як вбачається із позовної заяви позивача, між нею та відповідачами не був визначений строк проживання відповідачів у спірній квартирі, а отже для розірвання договору найму позивач повинна була попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці, чого позивач не зробила.

Наявні в матеріалах справи ксерокопії листів за липень 2012 року про наміри розірвати договір найму ще не свідчать про те, що відповідачі належним чином повідомлені про напміри позивача щодо розірвання договору найму, бо жодного підтвердження отримання такого попередження матеріали справи не містять, а наявні в матеріалах справи повідомлення ( а.с.21-22) не містять розписки одержувача про вручення такого попередження.

Позивач не пред"явив позовні вимоги про розірвання договору найму, поставив питання про виселення відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку , що свідчить про те, що спосіб захисту порушеного права вибраний ним невірно.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог

Керуючись ст.10, 11, 60, 209, 213-215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити

Рішення може бути оскаржене протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги через Київський районний суд м.Полтави.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за заявою відповідача, яка подається протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Головуючий суддя Л.М. Васильєва