АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 685/844/15-ц
Провадження № 22-ц/792/2189/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Федорової Н.О.,

суддів - Карпусь С.А., Матковської Л.О.,

при секретарі - Бондарі О.В.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 15 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и л а:

8 липня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищевказаним позовом. В його обґрунтування зазначив, що 1 квітня 2015 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого він передав останньому безвідсоткову грошову позику у розмірі 131 085 євро 78 євроцентів, що за офіційним курсом НБУ складає 3 205 047 грн. 32 коп. на строк один місяць з моменту реальної передачі всієї грошової суми. Відповідач, у свою чергу, зобов'язався повернути позику протягом трьох календарних днів після спливу вказаного строку, а саме 4 травня 2015 року.

Окрім того, у присутності двох свідків ОСОБА_3 написав розписку про отримання ним коштів в сумі 131 085 євро 78 євроцентів та зобов'язання повернути їх в термін, обумовлений умовами договору позики.

Проте, відповідач свої зобов'язання щодо повернення грошових коштів не виконав, ухиляється від їх повернення, на багаторазові прохання про добровільну сплату заборгованості ніяким чином не реагує. Зі спливом триденного строку, що відведений на повернення позики, ОСОБА_3 вважається таким, що порушив взяте на себе зобов'язання

А тому, просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошові кошти в сумі 3 205 047 грн. 32 коп.

________________________________________________________________________________________________

Доповідач у першій інстанції Бурлак Г.І. Провадження № 22-ц/792/2189/15

Суддя-доповідач Федорова Н.О. Категорія № 19, 27

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 15 жовтня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 3 205 047 грн. 32 коп. заборгованості за договором позики від 1 квітня 2015 року. Вирішено питання про судові витрати.

Непогоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Рішення суду першої інстанції вважає незаконним та необґрунтованим, таким що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також неповним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи.

Стверджує, що позичав у ОСОБА_4 131 євро з євроцентами, еквівалент яких у співвідношенні до курсу гривні відповідав розміру його місячної заробітної плати. Передача коштів відбулась у складському приміщенні Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-будівельний дім «ОЛДІ» у м. Бровари Київської області, тоді як у договорі позики та розписці, наданими позивачем, вказано м. Київ.

Суму коштів у договорі та розписці було змінено, шляхом проставлення коми після цифри «5» . Таким чином, змінено суму з 131 євро 08578 євроцентів на 131 085 євро 78 євроцентів. У зв'язку з цим, вважає неправильним розрахунок суду щодо стягнутої суми - 3205047 грн. 32 коп.

Вважає, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги пояснення представника позивача, надані ним у судовому засіданні, згідно яких, відповідачу передавались не іноземна валюта, а грошова одиниця України - гривня.

Не враховано фактичних трудових відносин керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-будівельний дім «ОЛДІ» ОСОБА_4 з відповідачем та його матеріальної відповідальності перед підприємством в межах трудового законодавства у разі наявності порушень трудової дисципліни. Фактично суд не прийняв до уваги безпідставну новацію неіснуючого боргу у позикове зобов'язання в порядку ст. 1053 ЦК України.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з мотивів, які в ній зазначені.

Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим. Пояснив, що ОСОБА_4 позичив ОСОБА_3 суму коштів в гривнях, яка відповідала станом на час укладення договору (01.04.2015 року) еквіваленту 131 085,78 євро. Останній, уклавши з позивачем договір позики та отримавши зазначені кошти, добровільно написав розписку на підтвердження передання йому грошей, зазначених у договорі, та зобов'язався їх повернути. Однак, взятих на себе обов'язків в обумовлені договором строки не виконав.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним та обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, дана їм правильна оцінка, а його висновки узгоджуються з матеріалами справи і відповідають закону.

Судом встановлено, що 1 квітня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець надав позичальнику грошову позику у сумі 131 085,78 євро. При цьому, позичальник зобов'язався її повернути через один місяць. Однак, взятих на себе зобов'язань не виконав.

Вказане підтверджується даними оригіналу договору (а.с. 48, 49) та оригіналу розписки про отримання боргу, наявними у матеріалах справи (а.с. 47).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Встановивши, що відповідач порушив виконання грошового зобов'язання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення з боржника боргу за договором позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не отримував від ОСОБА_4 у позику кошти не ґрунтуються на матеріалах справи.

Зокрема, з договору позики та розписки, наявних у матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 131 085,78 євро та зобов'язується дані кошти повернути через один місяць, про що розписався, шляхом проставлення підпису.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ч. 1 ст. 20 ЦК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України).

Натомість, даний правочин є правомірним, дійсним, а отже, взяте зобов'язання по поверненню коштів, - таким, що підлягає виконанню.

Що стосується розміру стягнутої з відповідача суми коштів, то апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом ( ч. 2 ст. 533 ЦК України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 14 постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Станом на час ухвалення рішення Теофіпольським районним судом Хмельницької області 15 жовтня 2015 року офіційний курс гривні до євро, встановлений Національним банком України, складав за 100 євро - 2494,6349 грн. Отже, в переведенні на гривню 131085,78 євро становило 3 270 111 грн. 60 коп. (131085,78 х 24,946349). Отже, суд першої інстанції правильно, діючи в межах позовних вимог, стягнув з відповідача грошову суму, заявлену у позові - в розмірі 3 205 047 грн. 32 коп.

Що стосується тверджень представника позивача про те, що договір позики та розписка мають виправлення та дописки, що ставить під сумнів розмір боргу, то такі є безпідставними, оскільки не доведені належними та допустимими доказами. Натомість, відповідач, даючи пояснення в апеляційному суді, зазначив, що саме таку суму - 131085,78 євро ним було вказано в договорі позики та розписці про отримання коштів, а не якусь іншу.

Інші доводи апеляційної скарги не можна визнати переконливими, оскільки вони не містять доказів, які б простували висновки суду першої інстанції та вплинули на законність судового рішення.

Судом першої інстанції дотримані вимоги процесуального закону, всебічно, повно і об'єктивно з'ясовані обставини справи та надана їм належна оцінка, тому підстав для скасування його рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявленого позову не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду Н.О. Федорова