Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 22-ц-778/1165/15 Головуючий у 1 інстанції: Пустовіт З.П.
Суддя-доповідач: Бабак А.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.

Суддів Бабак А.М.

Полякова О.З.

При секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 листопада 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «БЕРДЯНСЬКСІЛЬМАШ» про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «БЕРДЯНСЬКСІЛЬМАШ» (далі ПАТ «БЕРДЯНСЬКСІЛЬМАШ») про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що з 05.09.2006 року по 08.06.2012 року він працював у відповідача інженером-конструктором. Згідно наказу від 08.06.2012 року №67/10-02 звільнився за п. 1 ст. 38 КЗпП України. В порушення ст. 47,116 КЗпП у день звільнення відповідач не провів з ним повного розрахунку. На дату звільнення заробітна плата становила 3755,22 грн., яка була виплачена лише 15.08.2013 року.

Враховуючи, що мало місце затримка розрахунку при звільненні, тому просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 08.06.2012 по день фактичного розрахунку 15.08.2013 року, який становить 27350 грн. 44 коп.

Крім того, своєчасно подати позов до суду він не мав змоги з об'єктивних причин, оскільки виїздив за межі України,тому просив поновити строк звернення до суду.

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом, в порушення вимог ст. 267 ЦК України, судом з власної ініціативи застосований строк позовної давності, незважаючи на те, що відповідач у справі про його застосування не заявляв. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким задовольнити його позов.

Сторони у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, тому у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду, а наведені обставини для поновлення строку не дають підстав для його поновлення.

Судова колегія вважає, що висновок суду є правильним.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України, повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи на які посилалися сторони, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу, та закон, що їх регулює.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу або дня видачі трудової книжки.

Статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 року положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117,237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений з роботи 08 червня 2013 року, повний розрахунок отримав 15 серпня 2013 року, тому днем фактичного розрахунку відповідача із позивачем є 15 серпня 2013 року. Саме з цієї дати має обраховуватися тримісячний строк, який спливає, відповідно, 15 листопада 2013 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивач подав позов до суду про стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку 26 червня 2014 року, тобто поза межами тримісячного строку.

На підтвердження клопотання про поновлення строку належних та допустимих доказів, у відповідності до вимог ст. 57-60 ЦПК України не надав, тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є правильним та обґрунтованим.

Довід апелянта про те, що суд з власної ініціативи застосував строк позовної давності, що є порушенням ст.267 ЦК України не ґрунтується на законі, оскільки спір за вирішенням якого позивач звернувся до суду регулюється нормами трудового законодавства, а тому цивільне законодавство на нього не поширюється.

Інші докази та обставини, на які посилається апелянт були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновком суду першої інстанції з їх оцінкою.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: