У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І., Олійник А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визначення часток у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про визначення розміру часток у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Уточнивши позовні вимоги, позивач ОСОБА_6 просив суд визнати за ним право власності на 85 % ідеальної частки будинковолодіння АДРЕСА_1 Богородчанського району Івано-Франківської області, за ОСОБА_7 визнати право власності на 15 % ідеальної частки вказаного будинковолодіння.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що рішенням Пирогівської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області від 02 жовтня 1994 року йому виділено земельну ділянку площею 0,08 га для будівництва житлового будинку та надано дозвіл на будівництво будинку.

Будівельні роботи позивачем розпочато у 1994 році. З 1994 по 2003 роки під час перебування в зареєстрованому шлюбі з першою дружиною ОСОБА_8 позивачем збудовано цокольний (перший) поверх житлового будинку з перекриттям, також придбано 35 500 штук цегли та інші будівельні матеріали.

06 травня 2003 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачем. Після реєстрації шлюбу будівництво будинку продовжував разом з ОСОБА_7 У 2010 році спільне проживання сторін припинилося та 20 лютого 2013 року шлюб між ними розірвано.

Після припинення спільного проживання позивачем було проведено роботи із завершення будівництва, а саме: встановлено вікна та двері, влаштовано підлоги, проведено ремонт та оздоблювальні роботи, проведено добудову балконів-лоджій, побудовано підвали, проведено штукатурку фундаменту будинку, проведено благоустрій шляхом встановлення бруківки та бетонних бордюрів, завершено будівництво майстерні та стайні. У зв'язку з наведеним позивач вважав, що право спільної сумісної власності належить йому та відповідачу тільки на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 03 вересня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визначення часток у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2014 року рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 03 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на цокольне приміщення житлового будинку АДРЕСА_1 Богородчанського району Івано-Франківської області. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що згідно з рішенням Порогівської сільської ради від 02 жовтня 1994 року (а. с. 5), будівельним паспортом, виданим на забудову земельної ділянки забудовнику ОСОБА_6, дозволу на виконання будівельних робіт та схеми виносу меж в натурі від 20 березня 1995 року та проекту забудови (а. с. 9, 10), свідоцтва про розірвання шлюбу з ОСОБА_8 позивач розпочав будівництво спірного житлового будинку на виділеній йому земельній ділянці площею 0,08 га до реєстрації шлюбу з відповідачем, ним був залитий фундамент та зведено цокольне приміщення з перекриттям будинку під час перебування у шлюбі з першою дружиною - ОСОБА_8 на виділеній йому для будівництва земельній ділянці площею 0,08 га згідно з розробленим проектом.

ОСОБА_7 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 06 травня 2003 року.

Сторони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства у 2010 році.

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2013 року задоволено позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ житлового будинку та проведено реальний розподіл житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 Богородчанського району Івано-Франківської області.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що судом уже ухвалено рішення про реальний розподіл житлового будинку між тими самими сторонами, а додатковим рішенням визначено ідеальні частки кожної сторони у будинковолодінні. Вказане рішення переглядається судом апеляційної інстанції, який і повинен надати йому оцінку, оскільки і сторони, і предмет спору, і підстави позову тотожні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги частково, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції не з'ясував відносин, які виникли між сторонами та за яких підстав, відмовив позивачу у позові не по суті, а з мотивів тотожності предмета обох позовів, їх підстав та сторін, чим фактично позбавив позивача право доводити набуття ним права приватної власності на частину будинку з підстав, передбачених ч. 6 ст. 57 СК України.

При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що за час окремого проживання з січня по грудень 2011 року позивачем було придбано ряд будівельних матеріалів для завершення опоряджувальних та оздоблювальних робіт як у цокольному приміщенні, так і в цілому будинку, вартість придбання яких становить 94 493 грн, які необхідно врахувати при визначенні вартості цокольного приміщення як приватної власності позивача, однак, оскільки визначити вартість цокольної частини будинку неможливо, тому вважав, що за позивачем необхідно визнати право власності на цокольне приміщення.

Проте повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Звертаючись з позовом до суду та уточнюючи позовні вимоги, позивач просив остаточно визнати за ним право власності на 85 % ідеальної частки будинковолодіння АДРЕСА_1 Богородчанського району Івано-Франківської області, за ОСОБА_7 визнати право власності на 15 % ідеальної частки вказаного будинковолодіння, посилаючись на те, що частина будівельних робіт та будівельних матеріалів, які становлять 85/100 частини будинковолодіння, виконані та придбані позивачем самостійно за власні кошти та не за час перебування сторін у шлюбі (а. с. 221, 222, т. 1).

Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (ч. 6 ст. 57 СК України цього Кодексу).

Якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч. 6 ст. 57 СК України).

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності.

Згідно з ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, не врахував, що, уточнюючи позовні вимоги, позивач просив остаточно визнати за ним право власності на 85 % ідеальної частки будинковолодіння, наявність або відсутність підстав для визнання за позивачем такого права не дослідив, обставин, які б свідчили про таке право, не встановив, висновків з цього приводу не навів, оцінки висновкам експертизи не надав, та на порушення вимог ст. 11 ЦПК України фактично позовні вимоги про визнання права особистої приватної власності позивача на відповідну частину у будинковолодінні не розглянув.

При цьому, визнаючи за позивачем право власності на цокольне приміщення будинковолодіння, суд апеляційної інстанції не врахував, що житловий будинок складається з речей, які створюють єдине ціле, та вважається однією річчю, а тому відповідно до ст. 57 СК України визначенню підлягає саме розмір частки, що належить на праві особистої приватної власності позивачу як одному з подружжя, а не визнання права власності на частину речі, яка є складовою складної речі (будинковолодіння).

У зв'язку з наведеним, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий апеляційний розгляд, під час якого суду належить урахувати викладене, надати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Інші доводи касаційної скарги на увагу не заслуговують, оскільки позивач не позбавлений звернутися до суду з позовом про визнання його права особистої приватної власності на частину майна, у придбання якого вкладені, крім спільних коштів, і кошти, що належали позивачу як одному з подружжя, якщо таке право не визнається іншим з подружжя, а наявність рішення суду першої інстанції, яким здійснено поділ будинку та яке не набрало законної сили, не може свідчити про вирішення спору про визнання права особистої приватної власності на відповідну частину у будинковолодінні за позовом одного з подружжя.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2014 року скасувати, передати справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник