АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Перепелюк І. Б., Чупікової В.В.

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 грудня 2014 року,

встановила:

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Зазначала, що 03 листопада 2008 року між нею та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений договір позики, за яким вона передала відповідачці 20 000 гривень та 1000 євро, а остання зобов'язалася повернути ці кошти у строк до 03 листопада 2009 року.

Посилаючись на те, що відповідачка борг в обумовлений сторонами строк не повернула, просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 35 961 гривень 80 коп. - заборгованості за договором позики, 6691 гривню 20 коп. - втрат від інфляції, 4817 гривень 87 коп. - 3% річних.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 грудня 2014 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позову відмовити.

Посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог, а також того, що позов заявлено у межах позовної давності.

З таким висновком погодитися не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно з пп. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким у позові слід відмовити.

У справі встановлено і це визнається сторонами, що між позивачкою та відповідачкою 03 листопада 2008 року укладено договір позики, за умовами якого відповідачка позичила у позивачки кошти у розмірі 20 000 гривень та 1000 євро строком на один рік (а. с. 8).

Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Оригінал розписки відповідачки про отримання нею спірних сум знаходиться у позивачки.

Відповідачкою до суду не надано розписку кредитора про повернення суми позики.

Таким чином, вимоги позивачки про повернення суми позики є по суті обґрунтованими.

Водночас, заперечуючи проти позову, відповідачка у суді першої інстанції подала заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с.57-58).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена ст.257 ЦК України і становить три роки.

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (ст. 266 ЦК України).

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У справі встановлено, що строк повернення позики минув 4 листопада 2009 року, а позов пред'явлено 22 квітня 2014 року, тобто за межами трирічного строку позовної давності.

Відповідно висновок суду першої інстанції про те , що позов пред'явлено в межах позовної давності є помилковим.

В суді першої інстанції представник позивачки, посилаючись на те, що позивачка з 19 лютого 2009 року по 8 серпня 2012 року відбувала покарання у місцях позбавлення волі, вважав, що це відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України є підставою для того, що початок перебігу позовної давності слід відраховувати з 8 серпня 2012 року.

Такі доводи є безпідставними.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється якщо пред'явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила).

Проте перебування особи в місцях позбавлення волі не є непереборною силою, яка унеможливила зверненню позивачки до суду з позовом про повернення суми позики.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивачка та її представники не посилалися на поважність причин пропущення позовної давності і такі докази у справі відсутні.

У справі встановлено, що в період з 19 лютого 2009 року по 8 серпня 2012 року позивачка перебувала у місцях позбавлення волі у зв'язку з відбуванням покарання за вироком суду (а.с.61).

Проте саме по собі перебування у місцях позбавлення волі на підставі вироку суду, який у подальшому не переглядався, не може вважатися поважною причиною пропущення позовної давності.

Так, засуджені особи, що перебувають у місцях позбавлення волі, відповідно до законодавства, у редакції, що було чинним на час відбування позивачкою покарання, мають право користуватися правами подання звернень, у тому числі і до суду; здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови; одержувати і відправляти посилки, бандеролі, грошові перекази, одержувати передачі; подавати пропозиції, заяви і скарги в усній чи письмовій формі від свого імені; розпоряджатися вільним часом, який відведений розпорядком дня, не порушуючи при цьому правил поведінки; одержувати правову допомогу від адвокатів або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи; одержувати і відправляти листи і телеграми за свій рахунок без обмеження їх кількості, користуватися іншими правами (ст. ст. 8, 107, 113 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Встановлено, що після звільнення з місць позбавлення волі позивачка у серпні 2012 року прибула у м. Чернівці й до закінчення спливу позовної давності також мала реальну можливість звернутися до суду з позовом до ОСОБА_3

Позивачка та її представники не посилалися на інші обставини та докази, які б стверджували, що вона впродовж позовної давності не мала можливості звернутися до суду з позовом про повернення суми позики.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що причини пропущення позивачкою позовної давності є неповажними, а тому у задоволенні позову слід відмовити саме з підстав пропущення позовної давності.

На підставі наведеного та керуючись п.2 ч. 1 ст. 307, пп.1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скарги ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 грудня 2014 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді : І. Б. Перепелюк

В.В. Чупікова