АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
____________________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Панченка М.М., Качана В.Я.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 9 грудня 2014р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

встановила:

у жовтні 2014р. позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів у розмірі 2000грн. щомісячно на сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 11 листопада 2000р., який був розірваний 21 червня 2007р. Мають сина, який після розірвання шлюбу залишився проживати з нею, і на якого відповідач не надає матеріальної допомоги.

Рішенням суду від 9 грудня 2014р. позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1000грн. щомісячно на сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 27 жовтня 2014р. на користь ОСОБА_2

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду змінити в частині розміру аліментів, встановивши їх розмір у 30% від зарплати або, якщо платник не працює, встановити суму аліментів в 500грн.

Апелянт посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, не врахування тієї обставини, що він не працює і не має можливості сплачувати 1000грн. щомісячно.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.70, 75), у судове засідання не з'явилися, клопотання про його перенесення не направили, тому колегія суддів відповідно до положень ст. 305 ЦПК України провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу сторін проживає з позивачем.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на сина, тому аліменти підлягають стягненню з нього у примусовому порядку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/1249/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Галась В.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
матеріального права.

- 2 -

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 1 ст. 184 СК України визначено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідачем не було надано доказів про сплату ним у 2014р. аліментів у добровільному порядку, тому суд прийшов до правомірного висновку про стягнення з нього аліментів у примусовому порядку.

Оскільки суду не було надано документів, що відповідач має постійний дохід, а позивачем подана заява про визначення розміру у твердій грошовій сумі, суд прийшов до правильного висновку про стягнення аліментів саме у твердій грошовій сумі.

Визначаючи розмір аліментів, суд виходив з того, що позивачем не надано доказів можливості відповідача виплачувати аліменти у розмірі 2000грн., що щомісячні витрати на дитину становлять близько 2000грн., враховуючи потреби дитини, та визначив їх розмір у 1000грн., так як батьки мають рівні обов'язки по утриманню дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Заперечуючи проти позовних вимог в частині розміру аліментів, відповідач посилався на утримання хворої дитини, а також відсутність офіційного заробітку, зазначаючи, що відповідні докази ним будуть надані у судове засідання.

Проте, під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідач обмежився наданням свідоцтва про народження ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), тому докази у підтвердження своїх заперечень відповідач повинен був надати суду першої інстанції, а надані до апеляційної інстанції докази можуть бути досліджені, якщо в їх дослідженні було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ч. 2 ст. 303 ЦПК України).

Надані апелянтом медичні документи про обстеження його сина ОСОБА_4 є новими доказами, неподання яких до суду першої інстанції апелянтом належним чином не обґрунтовано.

Крім того, апелянтом не надано доказів його матеріального стану, а також документів, які б підтверджували, що він не працює та не має можливості сплачувати аліменти на сина ОСОБА_3 у розмірі 1000грн. щомісячно.

За таких обставин, колегія суддів вважає доводи апелянта про неможливість сплачувати аліменти у розмірі, визначеному судом, недоведеними належними доказами.

Крім того, у матеріалах справи містяться документи, які підтверджують, що відповідач у 2012-2013р. сплачував аліменти у розмірі 1000грн. (с.с.27).

Твердження апелянта про те, що суд не встановив його матеріальне становище, колегія

- 3 -

суддів вважає безпідставним, оскільки вказані обставини суд може встановити тільки на підставі доказів, які були надані сторонами, а відповідачем доказів у підтвердження свого матеріального стану суду першої інстанції надано не було.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом повно встановлені обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому підстав для скасування рішення та задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 9 грудня 2014р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: