Справа № 1318/3837/12 Головуючий у 1 інстанції: Казан І.С.
Провадження № 22-ц/783/2960/15 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Брикайло М.В.

з участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 01 березня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 01 березня 2013 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалено стягнути солідарно із ОСОБА_4, мешканця АДРЕСА_1 та ОСОБА_5, жителя АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2, яка зареєстрована і проживає у АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, суму коштів 40545,5(сорок тисяч п'ятсот сорок п'ять гривень 50коп.) грн. боргу за зобов'язанням позики та 404,03(чотириста чотири гривні 03коп.) грн. оплачених судових витрат, всього 40949,53(сорок тисяч дев'ятсот сорок дев'ять гривень 53коп.) грн.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим на підставі недоведених обставин, що мають значення для справи. Вважає, що розписка про отримання коштів, на яку посилалась позивач у своїй позовній заяві, не є належним та допустимим доказом, який міг би підтвердити факт укладення договору позики та отримання відповідачами відповідних коштів і в якій саме сумі, а відтак вважає позов ОСОБА_2 безпідставним.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає даним вимогам.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач звернулася в суд з позовом, у якому просила стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за договором позики у розмірі 3800 євро.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що між сторонами був укладений договір позики на суму 3800 євро, борг по якому відповідачі зобов'язувались повернути позивачу до листопада 2009 року, однак свого зобов'язання не виконали.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови(пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцеві визначеної суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження укладення між нею та відповідачами договору позики ОСОБА_2 подала розписку, яка знаходиться на а.с.5.

Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Колегія суддів вважає, що розписка, вчинена від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_5, не є належним доказом укладення між сторонами договору позики, оскільки у ній не зазначено дати її написання, не вказано, що відповідачі позичили у ОСОБА_2 певну суму грошей і чи взагалі вони отримали від неї якісь кошти та зобов'язуються їх повернути.

Крім того, у даній розписці вказано: "Загальна сума становить 3800 Є", однак не зазначено, що це 3800 євро, а буква "Є" не являється знаком валюти євро.

Однак, жодної оцінки даній розписці районний суд не дав.

Крім того, суд першої інстанції доказом укладення спірного договору вказав пояснення в судовому засіданні позивача ОСОБА_2

Проте, відповідно до роз'яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" розглядаючи справи , судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів. Зокрема статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків. Тому пояснення зазначених осіб, отримані не за процедурою допиту свідків ( стаття 184 ЦПК), не можуть використовуватись як засіб доказування, а ОСОБА_2 судом в якості свідка не була допитана.

Відтак, колегія суддів вважає, що оцінюючи зібрані по справі докази, суд не дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та не дав їм належної оцінки.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, то воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 01 березня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: