СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №547/820/15-ц
Провадження №2/547/286/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 року смт Семенівка, Полтавська область

Семенівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді В.Ф.Харченка

за участі секретаря судового засідання К.А.Вареник,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 Семенівського районного суду Полтавської області цивільну справу за позовом Веселоподільського сільського споживчого товариства до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_2, про відшкодування шкоди завданої працівником підприємству при виконанні трудових обовязків,

ВСТАНОВИВ:

14.07.2015 Веселоподільське сільське споживче товариство (далі Товариство або позивач) звернулося до Семенівського районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_1 (відповідача) з позовом про відшкодування шкоди 15393,08 грн, завданої відповідачем як працівником підприємству при виконанні трудових обовязків, та судового збору 243,60 грн, сплаченого під час звернення до суду.

Позовні вимоги обґрунтовано обійманням ОСОБА_1 у Товаристві посади продавця, що передбачає її повну матеріальну відповідальність як працівника Товариства. 21.07.2014 під час проведення інвентаризації виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 15393,08 грн, яка відбулася з вини відповідача.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 (а.с. 4) пояснила, що відповідач і третя особа разом працювали продавцями у магазині Товариства № 30 у с. Паніванівка Семенівського району Полтавської області, Товариство уклало з ними договори про колективну (бригадну) та повну матеріальну відповідальність як продавцями магазину № 30. Заробітна плата і графік роботи відповідача і третьої особи були однаковими.

Під час проведення інвентаризації у магазині № 30 виявлено нестачу на загальну суму 26632,39 грн, із якої нестача, що виникла з вини відповідача, складає 15393,08 грн. До кола трудових обовязків відповідача входили приймання і відпуск матеріальних цінностей Товариства, продаж товарів, приймання за них коштів від покупців у магазині № 30. Відповідач і третя особа безпосередньо брали участь в інвентаризації, самі називали товари і їх ціни тощо, не заперечували проти вірності результатів інвентаризації.

Представник позивача ОСОБА_4 (а.с. 39) у судовому засіданні уточнила, що інвентаризація проведена із дотриманням відповідних вимог, результати інвентаризації відповідають даним бухгалтерського обліку і фактичним залишкам товарно-матеріальних цінностей у магазині Товариства № 30.

Представник позивача ОСОБА_3 пояснила, що як причину виникнення нестачі відповідач письмово пояснила Товариству як особистий борг 4866,40 грн, а інші гроші відповідач не брала. Представник позивача вказав, що відповідач інколи видавав товар покупцям без сплати останніми коштів (давала товар у борг), повідомляла посадовим особам позивача, що брала певну суму із каси для лікування родича, а також у звязку ін. народженням у когось онука.

Товариство раніше зверталося до суду із позовом про стягнення нестачі із третьої особи, однак між ними було досягнуто згоди про добровільне повернення суми нестачі частинами. Натомість відповідач, на противагу третій особі, не погоджувалася добровільно повернути суму нестачі, тому Товариство звернулося до суду із цим позовом. ОСОБА_3 наголосила, що з часу виявлення нестачі і до дня звернення до суду минув майже рік, а тому на час розгляду справи сума шкоди вже є більшою через інфляцію та індексацію.

Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог повністю, пояснила, що не знає причини виникнення нестачі, ствердила, що має борг перед Товариством лише 4866,40 грн; її не ознайомлювали з посадовими обовязками. Відповідач як продавець магазину приймала у ньому товар за накладними, товар привозили майже щодня, окрім неділі. ОСОБА_1 підтвердила, що інколи продавала товар жителям села Паніванівка у незначний борг. Також пояснила, що Товариство не видало їй заробітну плату, не зробило розрахунок при звільненні (однак відповідних позовних вимог відповідач до Товариства не предявляв і не предявляє). Відповідач не оспорювала своє звільнення з Товариства за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Представник відповідача ОСОБА_5 (а.с. 37) заперечував проти задоволення позову, вважав, що відповідач не належить до тієї категорії працівників, з якими може бути укладено договір про повну колективну та/або індивідуальну матеріальну відповідальність, її не ознайомили із функціональними обовязками продавця; обсяг відповідальності відповідача обмежується її місячною заробітною платою 609,00 грн; висновки інвентаризації є недостовірними, оскільки до них включено товари приватного підприємця ОСОБА_6; відповідач і третя особа значно довше працювали протягом робочого дня, аніж на це вказано у довідках і табелях обліку робочого часу; щотижневу звітність щодо роботи магазину № 30 складала третя особа, а не відповідач.

Третя особа ОСОБА_2 підтвердила, що працювала у Товаристві разом із відповідачем продавцями магазину № 30, їх обовязки були однаковими, однаковими були заробітні плати і відпрацьований час. Третя особа і відповідач узгоджували між собою графік роботи у магазині, працювали, як правило, через день, разом складали щотижневі звіти. Під час проведення інвентаризації у липні 2014 року у магазині було виявлено нестачу. Третя особа погодилася добровільно погашати покладену на неї частину нестачі товарів, частину нестачі погасила взявши кредит. Після цього залишилася працювати у Товаристві і частинами погашати суму нестачі. Також третя особа пояснила, що під час кожної інвентаризації виникала певна нестача, вона її відшкодовувала. ОСОБА_2 підтвердила, що Товариство зверталося до районного суду із позовом про стягнення із неї коштів як нестачі товарів, проте між ними досягнуто згоди про добровільне повернення нестачі певними частинами.

Вислухавши пояснення представників позивача, пояснення відповідача, його представника, пояснення третьої особи; вивчивши матеріали справи; сприяючи за правилами ч. 4 ст. 10 ЦПК України всебічному і повному зясуванню обставин справи, неодноразово розяснивши у порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попередивши їх про наслідки вчинення або не вчинення певних процесуальних дій тощо; наголошуючи, зокрема, на розясненні та змісті положень глави ІХ КЗпП України, пунктів 3, 8, 14, 16, 20, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" від 29.12.1992 № 14 тощо; судом встановлено такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Розпорядженням Голови правління Товариства від 12.04.2012 № 11 (а.с. 22, 23) ОСОБА_1 12.04.2012 прийнято на роботу у Товаристві на посаду продавця магазину № 30 с. Паніванівка Семенівського р-ну Полтавської обл. Розпорядженням Голови правління Товариства від 22.07.2014 № 20 відповідача звільнено з займаної посади відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України "за втрату довіря" з 22.07.2014 (а.с. 27).

12.04.2012 між Товариством і членами колективу (бригади) магазину № 30 с. Паніванівка Семенівського р-ну Полтавської обл. укладено договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність (а.с. 24, 25). За зазначеним договором колектив магазину № 30 взяв на себе колективну матеріальну відповідальність за забезпечення зберігання майна та цінностей, переданих йому Товариством для торгівлі, а Товариство зобовязалося створити колективу умови, необхідні для належного виконання прийнятих за договором зобовязань. Керівником колективу є ОСОБА_2 (третя особа), членом колективу є ОСОБА_1 (відповідач). Договір набирає чинності з 12.04.2012 і діє протягом всього періоду роботи колективу (бригади) з цінностями, переданими йому підприємством.

Сторони і третя особа не заперечували зазначених обставин щодо прийняття та звільнення відповідача на/з посади продавця магазину № 30, щодо укладення вказаного договору про матеріальну відповідальність.

Пунктом 8 договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність (а.с. 25) передбачено, що члени колективу (бригади) зобовязані дбайливо ставитися до цінностей і вживати заходів до запобігання шкоді; в у встановленому порядку вести облік, складати і своєчасно подавати звіти про залишки цінностей; своєчасно інформувати власника про всі обставини, які загрожують зберіганню цінностей. Пунктом 8 договору передбачено, що прийом цінностей, ведення обліку і подання звітності про рух цінностей здійснюється в установленому порядку керівником колективу, а при тимчасовій відсутності останнього членом бригади, визначеним власником.

Розділом ІV договору передбачено, що підставою для притягнення членів колективу (бригади) до матеріальної відповідальності є матеріальна шкода, заподіяна розкраданням, нестачею, умисним знищенням або зіпсуттям матеріальних цінностей також їх знищенням або зіпсуттям через недбалість, що підтверджується інвентаризаційними документами (п. 12 договору). Притягнення до матеріальної відповідальності проводиться після ретельної перевірки причин утворення шкоди, з урахуванням письмових пояснень, поданих членами колективу (бригади), а, у разі необхідності, також висновків спеціалістів (п. 13 договору). Розмір шкоди визначається відповідно до ст. 135 КЗпП України (п. 15 договору).

Відповідно до п. 16 договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність заподіяна колективом (бригадою) шкода підприємству, яка підлягає відшкодуванню, розподіляється між членами цього колективу (бригади) пропорційно місячній тарифній ставці (посадовому окладу) і фактично відпрацьованому часу за період від останньої інвентаризації до дня виявлення шкоди.

Перелік робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, умови її застосування, а також типовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність розробляються за участю профспілкових об'єднань України та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення (ч. 3 ст. 1352 КЗпП України).

Колективна (бригадна) матеріальна відповідальність установлюється власником або уповноваженим ним органом за погодженням з профспілковим комітетом підприємства, установи, організації або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом за наявності одночасно таких умов: передбачені Переліком роботи, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, виконуються працівниками спільно, розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність неможливо; власником або уповноваженим ним органом працівникам створені умови, необхідні для нормальної роботи та забезпечення повного збереження переданих їм цінностей (п. 2 наказу Міністерства праці України від 12.05.1996 № 43).

До Переліку робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, затвердженого наказом Міністерства праці України від 12.05.1996 № 43, включено, зокрема, роботи, пов'язані з виконанням касових операцій; роботи, пов'язані з продажем (видачею) товарів (продукції), їх підготовкою до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації); роботи, пов'язані з прийманням та обробкою для доставки (супроводження) вантажу, багажу, поштових відправлень та інших матеріальних та грошових цінностей, їхньою доставкою (супроводженням), видачею (здачею).

Договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність від 12.04.2012 (а.с. 24, 25) укладено за типовою формою договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, затвердженою наказом Міністерства праці України від 12.05.1996 № 43.

Отже судом встановлено дотримання передбачених законодавством умов та підстав для укладення договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність від 12.04.2012, членом бригади за яким, є також відповідач.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" від 29.12.1992 № 14, вирішуючи вимоги, які ґрунтуються на договорі про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, суди мають виходити з того, що остання є повною матеріальною відповідальністю, яка регулюється ст. 1352 КЗпП й іншими актами трудового законодавства, що її стосується. Умови колективної (бригадної) матеріальної відповідальності визначаються письмовим договором, укладеним між підприємством, установою, організацією і всіма членами колективу (бригади) на підставі Типового договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність.

Особи, які беруть участь у справі, визнали, що протягом усього часу роботи у Товаристві у відповідача і третьої особи однаковими були робочий час, посадові оклади, фактично відпрацьований щомісячний робочий час.

Також 12.04.2012 між позивачем як роботодавцем і відповідачем як працівником продавцем магазину № 30 укладено договір про повну матеріальну відповідальність (а.с. 26). Зазначеним договором відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення цілості всіх наданих йому під звіт роботодавцем у встановленому порядку товарно-матеріальних цінностей та коштів згідно з Інвентаризаційними описами № 1 та № 2, що додаються до цього Договору, а також за незабезпечення цілісності тих товарно-матеріальних цінностей і коштів, що будуть передаватись йому під звіт роботодавцем протягом усього строку дії договору. Інвентаризаційні описи, які є додатком до договору, судові не надано.

Представник позивача ОСОБА_3 пояснила, що Товариство завжди укладає з продавцями, які працюють разом, і договір про колективну (бригадну), і договір про повну матеріальну відповідальність.

Відповідно до ст. 1351 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до "Перечня должностей и работ, замещаемых или выполняемых работниками, с которыми предприятием, учреждением, организацией могут заключаться письменные договоры о полной материальной ответственности за необеспечение сохранности ценностей, переданных им для хранения, обработки, продажи (отпуска), перевозки или применения в процессе производства" (Приложение № 1 к постановлению Госкомтруда СССР и Секретариата ВЦСПС от 28 декабря 1977 г. № 447/24) письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено з працівниками, які, зокрема, виконують обовязки касирів; щодо робіт з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі і профілю підприємства (організації).

Згідно Постанови Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" від 12.09.1991 № 1545-XII зазначена постанова Госкомтруда СССР и Секретариата ВЦСПС от 28 декабря 1977 г. № 447/24 застосовується в Україні.

Отже види робіт, які виконував відповідач як працівник Товариства (продавець магазину № 30), передбачають можливість укладення з ним письмового договору про повну матеріальну відповідальність.

Відтак судом встановлено, що сторонами дотримано вимоги ст.ст. 1351 і 1352 КЗпП України та інших актів законодавства під час укладення договору про повну матеріальну відповідальність від 12.04.2012 (а.с. 26) та договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність від 12.04.2012 (а.с. 24, 25).

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" об'єкти і періодичність проведення інвентаризації визначаються власником (керівником) підприємства, крім випадків, коли її проведення є обов'язковим згідно з законодавством.

Так, розпорядженням Голови правління Товариства від 21.07.2014 № 21 (а.с. 6) призначено 22.07.2015 о 09:00 год. "раптову" планову інвентаризацію та переоцінку товарно-матеріальних цінностей магазину № 30 с. Паніванівка, тобто за робочим місцем відповідача і третьої особи. ОСОБА_7ОСОБА_6 головою, а ОСОБА_8 членом інвентаризаційної комісії. Інвентаризацію проведено комісією 21.07.2014 за участі продавців магазину ОСОБА_1 і ОСОБА_2.

Представники позивача вказали, що допущено помилку у розпорядженні щодо дати, бо насправді інвентаризація була проведена у день, вказаний у інвентаризаційному описі 21.07.2015. Відповідач, його представник, третя особа не заперечували щодо цього.

Інвентаризаційними описами (а.с. 7-20) та відомістю звірки результатів інвентаризації (а.с. 5) встановлено нестачу товарів у магазині № 30 на суму 26 632,39 грн. Усі учасники інвентаризації, у т.ч. відповідач і третя особа, підписали зазначені інвентаризаційні описи і відомість результатів інвентаризації без будь-яких застережень, без вказівки на будь-які помилки в інвентаризаційних описах тощо.

Відповідач письмово пояснив нестачу в сумі 15 393,08 грн тим, що має 4 866,40 грн боргу у магазині № 30, а решту грошей не брала, де вони не знає (а.с. 21). Пояснень щодо причин відсутності недостаючих товарів позивачеві та/або судові не надано.

Позивачем надано розрахунок розподілу недостачі між продавцями магазину № 30 (а.с. 2, 3, 60), відповідно до якого загальна сума недостачі відповідача складає 15393,08 грн. Вказаний розрахунок відповідає п. 16 договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність від 12.04.2012 пропорційно місячній тарифній ставці (посадовому окладу) і фактично відпрацьованому часу за період від останньої інвентаризації до дня виявлення шкоди.

Особи, які беруть участь у справі, визнали, що протягом усього часу роботи у Товаристві у відповідача і третьої особи однаковими були робочий час, посадові оклади, фактично відпрацьований щомісячний робочий час, надавши, у т.ч. довідки про розмір заробітних плат відповідача і третьої особи. Зазначені обставини, за правилами ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню у цій справі.

Третя особа вказала на вірність акту інвентаризації і розрахунку розподілу недостачі; частково погасила Товариству суму своєї частини виявленої нестачі. 31.03.2015 надала Товариству розписку про погашення заборгованості щомісяця по 200,00 грн (а.с. 58). Представники позивача підтвердили добровільне часткове погашення шкоди третьою особою.

Відповідач, його представник не навели будь-яких доказів на спростування зазначеного розрахунку, не порушили клопотання про призначення відповідної експертизи, вказували, що до результатів інвентаризації включено товари приватного підприємця ОСОБА_6 тощо.

Суд відхиляє доводи відповідача і його представника про включення до акту та результатів інвентаризації товарів ПП ОСОБА_6, оскільки із акту та результатів інвентаризації вбачається, що інвентаризація проводилася лише щодо товарно-матеріальних цінностей Товариства. Більш того, відповідач і третя особа підписали інвентаризаційні описи і відомість результатів інвентаризації без будь-яких застережень, без вказівки на будь-які помилки в інвентаризаційних описах тощо.

Допитаний за клопотанням представника відповідача у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 дав показання, що не памятає чи укладав із Товариством будь-які угоди щодо приміщення магазину № 30, не мав ніякого відношення то товарів Товариства.

Частинами першою-третьою статті 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Статтею 1353 КЗпП України передбачено, що у разі недостачі матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. В комісійній торгівлі розмір шкоди, заподіяної розкраданням або недостачею продукції і товарів, визначається за цінами, встановленими для продажу (реалізації) цієї продукції і товарів. Розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності.

Аналогічні за змістом положення включено до п. 4 договору про повну матеріальну відповідальність відповідача (а.с. 26).

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що перевищує середній місячний заробіток, провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Позивачем додержано встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування шкоду виявлено під час проведення інвентаризації 21.07.2014 (а.с. 5), позов подано до суду 14.07.2015 (а.с. 2).

Ураховуючи зазначене суд робить висновок, що до кола трудових обовязків відповідача як продавця магазину № 30 позивача, входили дії, з виконанням яких закон повязує можливість встановлення матеріальної відповідальності за пряму дійсну шкоду, яка не обмежується певною частиною заробітку працівника, тобто матеріальна відповідальність відповідача є повною; позивачем доведено і правильно визначено розмір заподіяної відповідачем позивачеві шкоди внаслідок недостачі під час виконання трудових обовязків; у справі немає доказів не створення позивачем умов, необхідних для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого позивачем відповідачеві і третій особі майна (товарів та коштів); у справі немає доказів відсутності умов, що забезпечують збереження відповідачем і третьою особою матеріальних цінностей позивача; обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав та інтересів відповідає п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відтак, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд робить висновок, що відповідач, як працівник, заподіяв позивачеві, як підприємству (роботодавцеві) шкоду 15393,08 грн внаслідок порушення покладених на нього трудових обовязків, яку повинен відшкодувати повністю.

Обставини справи (спільне завдання шкоди разом із третьою особою, яка визнала і добровільно відшкодовує шкоду частинами; тривале неповернення відповідачем шкоди, у т.ч. у визнаній більш як рік тому частині; тощо) не дозволяють судові зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної відповідачем позивачеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати 243,60 грн судового збору, сплаченого позивачем під час звернення з позовом до суду (а.с. 1).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 208, 209, 212, 214, 215, 223, 291, 292, 294, 296 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Задоволити позов повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь Веселоподільського сільського споживчого товариства (Полтавська обл., Семенівський р-н, с. Веселий Поділ, вул. Мічуріна; ідентифікаційний код 01709686) 15393,08 грн. шкоди, завданої підприємству як працівником при виконанні трудових обовязків.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь Веселоподільського сільського споживчого товариства (Полтавська обл., Семенівський р-н, с. Веселий Поділ, вул. Мічуріна; ідентифікаційний код 01709686) 243,60 грн судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Полтавської області через Семенівський районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.Ф.Харченко

Повне рішення складено 10.11.2015.