АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П., Тамакулової В.О.

при секретарі - Безрукавому Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Руденко Вікторія Аркадіївна про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації; за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_2, треті особи: Орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Руденко Вікторія Аркадіївна про визнання іпотечного договору недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2009 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому, просило в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № DNK0GI від 11 грудня 2007 року у розмірі 403 838,07 грн., укладеного між ним та ОСОБА_2, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу ним вказаного предмету іпотеки з укладанням від імені відповідачки договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Крім того ЗАТ КБ «ПриватБанк» просило виселити відповідачку, зі спірної квартири зі зняттям з реєстраційного обліку, а також стягнути судові витрати. (т.1 а.с.2-4)

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2009 року позов задоволено у повному обсязі. (т.1 а.с.39-41)

Ухвалою цього ж суду від 10 травня 2011 року вищевказане заочне рішення було скасоване та справу призначено до розгляду в загальному порядку. (т.1 а.с.48)

У подальшому, у вересні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_2, в обґрунтуванні якого посилався на те, що укладений між останніми іпотечний договір DNK0GI від 11 грудня 2007 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, не відповідає вимогам закону, порушує право його дитини, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користування вказаною квартирою, а тому просив визнати його недійсним.(т.1 а.с.100-103)

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2012 року у задоволенні обох позовів було відмовлено. (т.1 а.с.126-132)

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2013 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2012 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким ці вимоги задоволені, визнано недійсним іпотечний договір DNK0GI, укладений 11.12.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 У решті рішення суду залишено без змін.(т.1 а.с.172-174)

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 10 липня 2013 року вищевказані рішення суду першої та апеляційної інстанцій були скасовані і справу передано на новий розгляд до районного суду.(т.1 а.с.201-203)

При новому розгляді справи у грудні 2014 року ОСОБА_3 уточнив свої позовні вимоги та просив визнати недійсним іпотечний договір DNK0GI від 11 грудня 2007 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 та виключенням із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про іпотеку та заборону відчуження зазначеного нерухомого майна.(т.2 а.с.27-30)

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» було відмовлено, а позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір DNK0GI, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, номер за РПВН: 16638792, укладений від 11 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2, зареєстрований в Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером 6202303, із виключенням із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про іпотеку та заборону відчуження об'єкту вказаного нерухомого майна.(т.2 а.с.49-52)

Додатковим рішенням цього ж суду від 19 червня 2015 року стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 112,00 грн.(т.2 а.с.84-85)

З таким рішенням не погодилось ПАТ КБ «Приватбанк», подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просило його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання іпотечного договору недійсним.(т.2 а.с.64)

Згідно ч.1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції в оскарженій частині зазначеним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та відмовляючи в позові ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив з того, що спірний іпотечний договір DNK0GI від 11 грудня 2007 року порушує право малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користування предметом іпотеки та всупереч вимогам Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» його укладено без дозволу органів опіки та піклування, а тому дійшов висновку про визнання його недійсним.

Однак з такими висновками погодитись не можна з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит № DNK0GI, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 378 750 грн. зі сплатою 15 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення - 11 грудня 2027 року. Відповідно до умов укладеного договору відповідачка зобов'язався щомісяця сплачувати кредит, нараховані відсотки за користування кредитними коштами, а у разі неналежного виконання зобов'язань передбачено нарахування та сплата штрафних санкцій.(т.1 а.с.6-13)

У забезпечення виконання взятих на себе зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, ОСОБА_2 у той же день 11 грудня 2007 року уклала з банком іпотечний договір DNK0GI, яким передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1. (а.с.15-18) Ії донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, не є співвласником зазначеного нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки.

У вказаному іпотечному договорі іпотекодавець гарантувала, що предмет іпотеки не є спільною власністю, а також відсутність прав третіх осіб на користування та розпорядження тим чи іншим способом предметом іпотеки.

При укладанні цього договору ОСОБА_2 надала довідку вих. № 1793 від 10 грудня 2007 року, видану КЖЕП №43, відповідно до якої у квартирі АДРЕСА_1, не було зареєстровано жодних осіб, окрім неї, зокрема, малолітніх або неповнолітніх. (т.2 а.с.67)

Крім того, в анкеті-заяві про надання кредиту від 25 жовтня 2007 року, на підставі якої банк виносив рішення про надання заявниці кредитних коштів в сумі 378750 грн., вона зазначила, що дітей у неї немає. (т.2 а.с.65)

Згідно п 5.3 спірного договору іпотекодавець гарантує, що документи та інформація, надані ним при укладанні цього договору, є достовірними. (т.1.а.с.17)

Вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції.

Посилання районного суду на довідку Відділу адресно-довідкової роботи Управління з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України № 270/4 від 19 лютого 2015 року, як на належний та допустимий доказ реєстрації у спірній квартирі малолітньої дитини на день укладання іпотечного договору, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки у вказаному документі зазначено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованою на території Дніпропетровської області або знятою з реєстраційного обліку не значиться.(т.2 а.с.44)

Таким чином, немає підстав вважати, що на момент укладання оспорюваного іпотечного договору було порушено право малолітньої ОСОБА_5 на користування спірною квартирою, а отже і правові підстави, для визнання недійсним іпотечного договору відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки, належні йому відповідно до ст. 1048, 1056-1 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

У порушення вказаних норм закону та умов кредитного договору ОСОБА_2 своїх зобов'язань не виконує, а тому, згідно розрахунку заборгованості, станом на 16 лютого 2009 року, утворилась заборгованість в сумі 403838,07 грн., яка складається із основного боргу в сумі 376626,81 грн., відсотків - 24743,89 грн., пені - 2467,37 грн.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпо-теку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечен-ня виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зо-бов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передба-чено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється ві-дповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Оскільки внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, то відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» у банка виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині звернення стяг-нення на предмет іпотеки підлягають задоволенню, а рішення суду в цій частині скасу-ванню.

Колегія суддів вважає, що в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № DNK0GI від 11 грудня 2007 року в розмірі 403838,07 грн., яка утворилась станом на 16 лютого 2009 року, підлягає зверненню стягнення на належну на праві власності ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу Банком вказаного предмету іпотеки, з укладанням від імені відповідачки договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ним всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Крім того, колегія суддів вважає, що початкова ціна предмету іпотеки, з урахуван-ням згоди сторін, що підтверджується п.п.1.3, 1.3.1, 1.3.2 іпотечного договору, на день його укладення, складає 505 000 грн. (т.1 а.с.15)

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звер-нення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підс-тавою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення грома-дян.

За змістом ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання ,на підставі договору, всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, дана норма Закону встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.

Отже, особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-39 цс 15 від 18 березня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як вбачається з матеріалів справи, предмет іпотеки належить відповідачці на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01 грудня 2006 року приватним нотаріусом ДМНО Руденко В.А. за реєстровим № 3916 та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 11 січня 2007 року за реєстраційним номером 16638792. З кредитного договору від 11 грудня 2007 року видно,що грошові кошти надавались ОСОБА_2 на поліпшення якості квартири.

Отже, колегія суддів вважає, що вимоги позивача стосовно виселення відповідачки та інших осіб, які зареєстровані та проживають у зазначеній квартирі, із зняттям їх з реєстраційного обліку, без надання іншого житлового приміщення, не підлягають задоволенню, з урахуванням вищевикладених обставин та вимог Закону.

Враховуючи наведене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, оскільки постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню, на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» та відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат між сторонами, колегія суддів виходить з положень ст. 88 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати по сплаті судового збору, в сумі 1730 грн. Оскільки у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, то сплачена ним сума судового збору за подання позовної заяви не відшкодовується, а отже додаткове рішення суду першої інстанції від 19 червня 2015 року, яке є невід'ємною частиною оскаржуваного у справі рішення від 25 лютого 2015 року, слід також скасувати.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 19 червня 2015 року - скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № DNK0GI від 11 грудня 2007 року в розмірі 403838,07 грн., яка утворилась станом на 16 лютого 2009 року, звернути стягнення на належну на праві власності ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу банком вказаного предмету іпотеки, з укладанням від імені відповідачки договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ним всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій необхідних для продажу предмету іпотеки, з початковою ціною 505000 грн.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про виселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у сумі 1730 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання іпотечного договору недійсним відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: