АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7827/2015 Головуючий у І інстанції - Новак Р.В.
Доповідач - Андрієнко А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Осмолович В.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Правекс-Банк» про встановлення факту, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «КБ «Правекс-Банк» про встановлення факту, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він працював в АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», на посаді начальника управління по роботі з кадрами департаменту персоналу. Протягом 2008-2009 років він виконував додаткову роботу директора департаменту персоналу без звільнення від своєї основної роботи. Однак, при звільненні позивач недоотримав доплату у розмірі 100% окладу за 25 робочих днів суміщення за період 2008-2009 року, що складає 36 369,98 грн. З урахуванням індексу інфляції сума боргу складає 47 686,46 грн.

На момент подачі заяви банк має затримку по розрахунку з позивачем по заробітній платні за суміщення, тобто за 55 місяців, що становить 372 020,00 грн .В ході розгляду справи, позивач уточнив позовні вимоги та просив встановити факт виконання позивачем обов'язків тимчасово відсутнього працівника (директора департаменту персоналу) без звільнення від основної роботи, стягнути з відповідача на його користь 60 324,95 грн. доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника з урахуванням компенсації за порушення строків її виплати та середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні у розмірі 385 938,25 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 рокув задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, мотивуючи тим, що суд неповно з'ясував обставини справи, зібраним доказам не дав належної оцінки та допустив порушення норм матеріального і процесуального закону .

Представник апелянта в суді апеляційної інстанції просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представники відповідача просили відхилити апеляційну скаргу , а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обгрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 був прийнятий в ПАТ КБ «Правекс-Банк» на посаду провідного спеціаліста відділу супроводження діяльності підрозділів департаменту персоналу з 24.11.2004. З 03.01.2008 ОСОБА_2 був переведений на посаду начальника управління по роботі з кадрами департаменту персоналу.

При звільненні позивача з посади начальника управління роботи з кадрами департаменту персоналу з 04.12.2009 за угодою сторін, п.1. ст. 36 КЗпП України, між ПАТКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 23.11.2009 було укладено угоду про припинення трудових відносин.

Відповідно до ст.. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Пунктом 2 угоди встановлено, що роботодавець виплачує працівникові всю заробітну плату та інші пов'язані з трудовими відносинами виплати за весь період роботи по останній день роботи включно, у т.ч. компенсацію за всі невикористані дні відпустки та інші компенсації, на які працівник має право відносно до чинного законодавства України».

Крім того, додатково до цього роботодавець відповідно до п.3 угоди зобов'язується виплатити також додаткову компенсацію ОСОБА_2 в сумі еквівалентній 3 (трьом) заробітним платам працівника.

Відповідно до довідок, наданих суду, та індивідуального розрахунку, розмір вказаної компенсації, виплаченої ОСОБА_2 становить 20 292,00 грн.

Пунктом 6 угоди встановлено, що «Шляхом підписання цієї угоди працівник стверджує, що він не має ніяких претензій до роботодавця».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що на час звільнення позивача відповідач повністю розрахувався з ним, виплативши йому ту суму, про яку позивачу було повідомлено письмово в угоді про припинення трудових відносин і відповідно до п.6 цієї угоди позивач претензій до роботодавця з приводу заробітної плати не мав.

Згідно ст.. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення- в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Суд першої інстанції застосував строк позовної давності до вимог позивача про встановлення факту, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні , про застосування якого просив відповідач.

Посилання апелянта на те, що вимоги про стягнення заробітної плати можуть бути заявлені без обмеження будь-яким строком, на думку колегії суддів, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки законодавство про оплату праці в розумінні ст.. 233 КЗпП України відповідачем порушено не було - позивач при звільненні отримав всі нараховані йому до виплати суми. З моменту цієї виплати, в разі якщо він вважав, що його право порушено, він мав у трьохмісячний термін звернутися до суду за захистом свого права.

Звертаючись до суду з позовом про оплату роботи за сумісництвом та стягнення середнього заробітку за час затримки такої виплати , позивач просив також встановити факт суміщення ним посад начальника управління по роботі з кадрами департаменту персоналу та директора департаменту персоналу без звільнення від своєї основної роботи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що між сторонами існує не лише спір про стягнення заробітної плати, який не обмежується законодавцем строком звернення до суду, а позивач звернувся з вимогами про встановлення самого факту сумісництва і встановлення його права на додаткову оплату, а тому на думку колегії суддів , суд першої інстанції вірно застосував строк позовної давності до цих правовідносин.

Питання стягнення заробітної плати за період сумісництва та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідними від питання про встановлення факту сумісництва, а тому вони не можуть бути розглянуті окремо від основної вимоги.

Колегія суддів також не погоджується із представником позивача в тій частині, що сумісництво позивача встановлено наказами про суміщення посади на період відпустки керівника , оскільки такі накази дійсно існували, однак, в цих наказах не визначено , що сумісництво буде додатково оплачено та в якому саме розмірі, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про застосування строку позовної давності щодо цих вимог, які позивачем були заявлені після спливу чотирирічного строку після отримання повного розрахунку при звільненні.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст..ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 20 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді :