АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 червня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючого Міцнея В.Ф.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретаря Шерівської Ю.А.

за участю: представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства ,,УкрСиббанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства ,,УкрСиббанк" про визнання договору поруки недійсним, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства ,,УкрСиббанк" на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 4 грудня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Публічне акціонерне товариство ,,УкрСиббанк" (далі - ПАТ „УкрСиббанк") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором

Вказувало на те, що 10 вересня 2008 року між АКІБ „УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ ,,УкрСиббанк", та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту, за яким останній отримав кредит в розмірі 43000 доларів США зі сплатою 12 % річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення - 8 травня 2029 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, того ж дня між банком та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_4 було укладено договори поруки.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 29 серпня 2013 року утворилась заборгованість в розмірі 48090,77 доларів США, що згідно з офіційним курсом

-------------------------------------------------------------------------------------------------------

22ц-781/15 головуючий у І-й інстанції Войтун О.Б.

категорія:19/27 суддя-доповідач: Міцней В.Ф.

НБУ становить 384389 грн 53 коп, у тому числі непогашена сума кредиту -40978,27 доларів США, заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом - 6459,95 доларів США, пеня за прострочення сплати кредиту - 104,67 доларів США, пеня за прострочення сплати процентів - 547,88 доларів США.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів вказану заборгованість.

У березні 2014 року ОСОБА_4 подав до ПАТ „УкрСиббанк" зустрічний позов, в якому просив визнати договір поруки недійсним.

Посилався на те, що він не укладав та не підписував договір поруки від 10 вересня 2008 року з ПАТ ,,УкрСиббанк", тому на підставі ст.203 ЦК України його слід визнати недійсним.

Рішенням Прешотравневого районного суду м. Чернівці від 4 грудня 2014 року позов ПАТ „УкрСиббанк" задоволено частково: стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором на користь ПАТ ,,УкрСиббанк" в розмірі 48090,77 доларів США, що за офіційним курсом гривні до долара становить 384389 грн 53 коп, а в задоволенні позову до ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ ,,УкрСиббанк" просить змінити рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та визначення розміру загальної заборгованості у еквіваленті до національної валюти України і стягнути з солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 47438,22 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості у розмірі 5215 грн 84 коп.

Посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором підлягає зміні з наступних підстав.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як встановлено судом, 10 вересня 2008 року між АКІБ „УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ ,,УкрСиббанк", та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту, за яким останній отримав кредит в розмірі 43000 доларів США зі сплатою 12% річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення - 8 травня 2029 року.

Згідно з п.1.2.10, вказаного договору погашення кредиту здійснюється шляхом сплати ануїтетного платежу в розмірі 470 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 10 вересня 2008 року між ПАТ „УкрСиббанк" та відповідачами ОСОБА_4, ОСОБА_2 були укладені договори поруки, за якими поручителі зобов'язалися відповідати перед кредитором за виконання позичальником усіх його зобов'язань за кредитним договором.

За змістом ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 29 серпня 2013 року утворилась заборгованість в розмірі 48090,77 доларів США, яка складається з непогашеної суми кредиту - 40978,27 доларів США, заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом - 6459,95 доларів США, пені за прострочення сплати кредиту - 104,67 доларів США, пені за прострочення сплати процентів - 547,88 доларів США.

Наявність вказаної заборгованості підтверджується наданим позивачем розрахунком (а.с.11-21).

Згідно зі ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення солідарно з відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_4 на користь позивача заборгованості за кредитним договором.

Проте колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо визначення загальної заборгованості у еквіваленті до національній валюти України та стягнення пені в іноземній валюті з наступних підстав.

Відповідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 ,, Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У пункті 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року ,,Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

ПАТ ,,Укрсиббанк" має право здійснювати банківські операції в іноземній валюті та здійснювати інші валютні операції на підставі ліцензії виданої Національним банком.

В позовній заяві ПАТ ,,Укрсиббанк" просив стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договорм в сумі 48090,77 доларів США, що еквівалентно 664846 грн 53 коп. Сума в гривнях вказувалась для визначення розміру судового збору.

За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК).

Відповідно до ст.192 ЦК України виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, тому зі стягнення заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією.

Отже, положення ч.2 ст.192 ЦК України,ч.3 ст.533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України ,,Про систему валютного регулювання і валютного контролю" можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені.

Відмовляючи в задоволенні позову до поручителя ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно виходив з того, що банк протягом шести місяців від

дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимоги до поручителя.

Необгрунтованими є доводи апелянта про те, що він в межах шестимісячного строку з дня отримання поручителем вимоги про погашення заборгованості пред'явив до останнього позов.

Згідно з п.1.3. договору поруки від 10 вересня 2008 року поручитель ОСОБА_2 відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник.

Відповідно до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

За змістом ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Оскільки умовами договору поруки від 10 вересня 2008 року встановлено, що він діє до повного виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, тобто не визначено конкретну дату, після закінчення якого порука припиняється, то до даних правовідносин підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України.

У зв'язку з порушенням позичальником ОСОБА_1 зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України використав право достроково стягнути з позичальника та поручителя ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором, надіславши їм відповідно 11 вересня 2013 року та 11 листопада 2013 року вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів (а.с.22-25).

У грудні 2013 року ПАТ „УкрСиббанк" звернулося до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з позовом про дострокове стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором в розмірі 48090,77 доларів США.

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання.

Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений ч.4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Заяву про залучення до участі у справі як співвідповідача поручителя ОСОБА_2 подано позивачем тільки 2 вересня 2014 року, тобто після спливу шестимісячного строку, встановленого ч.4 ст. 559 ЦК України.

З огляду на викладене помилковим є посилання апелянта на те, що перебіг шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя почався з 18 травня 2014 року, тобто з дня отримання ним вимоги від 16 квітня 2014 року про дострокове погашення заборгованості.

Окрім того, позивач не надав суду належних доказів на підтвердження факту отримання відповідачем ОСОБА_2 вказаної вимоги.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором у відповідності до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає зміні. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.88, 307, 309, 314 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства ,,УкрСиббанк" задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 4 грудня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором змінити.

Сягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства ,,УкрСиббанк" заборгованість за кредитним договором в розмірі 47438,22 доларів США та пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором в розмірі 5215 грн 84 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: