РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2015 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Кузнєцова Д.В.,

за участі секретаря с/з Говорадло А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійсною Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт та повернення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із указаним позовом в якому зазначив, що 16.04.2007 року між ним та відповідачем був укладений договір кредитування, оформлений у вигляді заяви позичальника №ZHHORX03920002 на строк 12 місяців, по 16.04.2008 року включно. Із часом згідно умов, зазначених в заяві позичальника, позивачем було погашено даний кредит в повному обсязі. У 2012 році у зв'язку з необхідністю, яка виникла з трудових відносин, ОСОБА_2 було отримано банківську картку НОМЕР_1, на яку надходить заробітна плата та ПАТ КБ "Приватбанк" без жодних погоджень та повідомлень позивача в автоматичному режимі за рахунок заробітної плати, яка надходила на вказаний рахунок, почав проводити стягнення "SAMDN4000**** **** 6877 погашение кредита". За період із 14.03.2012 року по 14.03.2013 року відповідач стягнув із позивача 6 172,82 грн. У зв'язку із викладеним вище позивач ОСОБА_2 звернувся до відповідача за відповідними поясненнями. Однак жодних конкретних пояснень позивач не отримав, а замість того представники банку почали залякувати його фінансовим та кримінальним переслідуванням за начебто зловмисне невиконання умов вищеописаної заяви позичальника, тому що сума заборгованості за невиконання умов договору складає 17 397,48 грн., у зв'язку із чим позивач на пропозицію ПАТ КБ "Приватбанк" уклав із останнім Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (по тексту - Генеральна угода) на суму 7 861,78 грн.

Згідно змісту позовної заяви в період з 14.03.2013 по 31.03.2014 року, банк, маючи необмежений доступ до банківського рахунку позивача, стягнув із заробітної карти останнього лише 6 892,74 грн. замість передбачених Генеральною угодою 6 991,78 грн., а згодом, мотивуючись начебто невиконанням умов Генеральної угоди, банк в період з 01.04.2014 року по 15.07.2014 року безпідставно стягнув 6 119,51 грн.

Посилаючись на положення ст.ст. ч.1 ст.203, 215, 236, 548 ЦК України, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", з урахуванням уточнених вимог (заява від 10.02.2015) позивач просить суд визнати недійсним "Генеральное соглашение о реструктуризации задолженности и присоединении к Условиям и правилам предоставления продукта кредитних карт" від 14 березня 2013 року та зобов'язати ПАТ КБ "Приватбанк" повернути позивачу стягнуту в період із 13.03.2013 року по 24.09.2014 суму у розмірі 15 946,36 грн.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просили їх задовольнити. В обґрунтування підстав недійсності Генеральної угоди додали, що банк не мав права включати до тексту Генеральної угоди п.2.2.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, направив на адресу суду клопотання про слухання справи без участі представника та письмові заперечення проти позову. У запереченнях послався на положення ст. 627 ЦК України, вказав, що твердження позивача про суперечливість змісту Генеральної угоди вимогам чинного законодавства є надуманим, помилковим та не підтвердженим належними доказами. Окрім цього звертав увагу суду на той факт, що позивач в повному обсязі виконав взяти на себе зобов'язання за Генеральною угодою, погасив заборгованість та станом на 21.03.2014 року і на даній момент зобов'язання між позивачем та відповідачем припинені у зв'язку із повним виконанням. А норми чинного законодавства не передбачають такий спосіб захисту своїх цивільних прав як визнання недійсним вже виконаного (не існуючого) зобов'язання.

Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до заяви позичальника №ZHHORX03920002 від 16.04.2007 року ПАТ КБ "Приватбанк" надав ОСОБА_2 кредит у сумі 1 674 грн. на строк 12 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% в місяць, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 41,01 грн. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 279 грн. Заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 17).

Судом також встановлено, що відповідно до "Генерального соглашения о реструктуризации задолженности и присоединении к Условиям и правилам предоставления продукта кредитних карт" від 14.03.2013 року ПАТ КБ "Приватбанк" надав ОСОБА_2 кредит у сумі 6 991,78 грн. на строк 12 місяців із 14.03.2013 року по 31.03.2014 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,833% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 18-19). Сторони за Генеральною угодою погодили зменшити розмір заборгованості за кредитним договором №ZHHORX03920002 від 16.04.2007 року: відсотки, комісію, штраф - на 0,00 грн., а пеню - на 9 535,7 грн.

Відповідно до довідок ПАТ КБ "ПриватБанк" від 14.04.2014 №1414074 та від 17.10.2014 №1845367 позивач ОСОБА_2 не має заборгованості перед відповідачем (а.с. 32, 33).

У своїх запереченнях представник ПАТ КБ "ПриватБанк" послався на те, що станом на 21.03.2014 року і на даній момент зобов'язання між позивачем та відповідачем припинені у зв'язку з повним виконанням.

Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст.203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) цієї вимоги є підставою недійсності правочину.

Частиною 1 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

В обґрунтування вимог щодо визнання Генеральної угоди недійсною позивач послався на те, що несправедливістю є, зокрема, умови Генеральної угоди, передбачені п. 1.3 та 2.6, що значно погіршують становище позичальника, як споживача порівняно із банком. В судовому засіданні представник позивач назвав несправедливим також п.2.2 Генеральної угоди.

При цьому згідно ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 р. у справі № 6-40цс13 найвищим судовим органом у системі судів загальної юрисдикції був зроблений правовий висновок про те, що аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. За змістом частин 5, 6 ст. 18 Закону України від 12 травня 1991 р. № 1023-XII "Про захист прав споживачів" у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, сторони, підписуючи 14.03.2013 Генеральну угоду, погодились на її умови.

З огляду на принцип свободи договору, не встановлення судом несправедливих умов у Генеральній угоді, а також те, що в разі несправедливості окремого положення договору може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог гр. ОСОБА_2 Судом також звернуто увагу на те, що припинення усіх зобов'язань між сторонами по справі у зв'язку із їх виконанням відбулось ще станом на 21.03.2014 (згідно із визнанням цієї обставин відповідачем), хоча позивач просить суд повернути йому стягнуту суму за період по 24.09.2014, тобто вже після припинення зобов'язання.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 16, 203, 215, 217, 627 ЦК України, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", ст.ст. 10, 11, 58-61, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд м. Житомира протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.В. Кузнєцов