Справа № 350/413/14-ц
Провадження № 22-ц/779/10/2015
Головуючий у 1 інстанції Бейко А.М.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Пнівчук О.В., Соколовського В.М.,

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Перегінської селищної ради про визнання недійсним рішення Перегінської селищної ради, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання права власності на будинковолодіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду від 26 травня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3, Перегінської селищної ради про визнання недійсними рішення Перегінської селищної ради, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання права власності на будинковолодіння.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_5, яка за життя склала заповіт, за яким заповіла йому все своє майно і після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй спадкове майно - будинковолодіння в АДРЕСА_1

Зазначав, що прийнявши спадщину, 17 жовтня 1996 року він звернувся в Другу Рожнятівську районну державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини та видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Однак, свідоцтва про право на спадщину він не отримав, так як, виїхав на роботу в Російську Федерацію.

В липні 2013 року він повернувся у смт. Перегінське і виявив, що в належному йому будинковолодінні проживає родич ОСОБА_3, який на підставі рішення виконавчого комітету Перегінської селищної ради №68 від 13 липня 2010 року оформив свідоцтво про право власності на вказане домоволодіння від 25 серпня 2010 року.

Посилаючись на те, що він є єдиним спадкоємцем по заповіту після смерті матері і спірне будинковолодіння по закону належить йому, селищною радою неправомірно оформлено право власності на відповідача, просив поновити йому строк на звернення до суду за захистом порушеного права, визнати недійсним рішення Перегінської селищної ради від 13 липня 2010 року про оформлення права власності ОСОБА_3 на домоволодіння по АДРЕСА_1 визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане Перегінською селищною радою 25 серпня 2010 року, визнати недійсною реєстрацію права власності на нерухоме майно та визнати за ним право власності на належне йому будинковолодіння.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 26 травня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_2 посилається на невідповідність висновків суду матеріалам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд не витребував з Другої Рожнятівської районної державної нотаріальної контори та не дослідив у судовому засіданні спадкову справу №48 та взявши до уваги тільки доводи відповідачів і пояснення свідків, прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Судом не враховано, що в липні 2013 року він повернувся з заробітків з Російської Федирації і виявив, що в належному йому будинковолодінні проживає відповідач, який заявив, що він є власником спірного будинковолодіння.

При цьому суд не врахував, що він не знав та не міг знати ні про рішення селищної ради про оформлення права власності ОСОБА_3 на домоволодіння по АДРЕСА_1 ні про свідоцтво про право власності від 25 серпня 2010 року, видане відповідачу Перегінською селищною радою, ні про реєстрацію за ним права власності на нерухоме майно.

Вказує, що участі у прийнятті рішення він не приймав, його копії селищна рада йому не надсилала, свідоцтво не надавала для огляду, а питання реєстрації права власності на нерухоме майно є практично конфіденційним.

Просив скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали з наведених вище мотивів.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_8 апеляційну скаргу заперечили, посилаючись на її безпідставність.

Представник Перегінської селищної ради в судове засідання не з'явився, направив суду заяву, в якій просив справу слухати у його відсутності, при вирішенні спору покладається на розсуд суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, свідків, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено жодних підстав та причин поважності пропуску строку на звернення до суду за захистом порушеного права.

Крім того, суд першої інстанції, встановивши, що відсутні підстави для поновлення строку на звернення до суду, також відмовив в позові за безпідставністю позовних вимог, при цьому застосував до спадкових відносин норми чинного ЦК України.

Проте, такі висновки суду першої інстанції зроблено в порушення норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконкому Перегінської селищної ради від 18 серпня 1978 року було дозволено ОСОБА_5 провести капітальний ремонт власного житлового будинку із розширенням існуючого проекту в межах 2 м. на земельній ділянці, зареєстрованій за нею по АДРЕСА_1.

09 вересня 1978 року ОСОБА_5 видано свідоцтво на забудову садиби по АДРЕСА_1 на підставі зазначеного вище рішення, складено акт відводу земельної ділянки, розбивки споруд в натурі та передачі проектної документації.

Згідно довідки Перегінської селищної ради від 25 серпня 1978 року вбачається, що до складу сім'ї ОСОБА_5 входив син - ОСОБА_2 (позивач по справі).

Рішенням виконавчого комітету Перегінської селищної ради від 09 лютого 2010 року №14 відповідачу ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку та господарських споруд на власній приватизованій земельній ділянці в АДРЕСА_1 по існуючому стану. Зобов'язано ОСОБА_3 виготовити проектно-кошторисну документацію та отримати дозвіл інспекції держбудконтролю.

15 березня 2010 року відповідач одержав будівельний паспорт на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1

Рішенням виконавчого комітету Перегінської селищної ради від 13 липня 2010 року №68 відповідно до пунктів 6.1-6.2 Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно оформлено право власності ОСОБА_3 на домоволодіння по АДРЕСА_1

25 серпня 2010 року Перегінською селищною радою видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно та Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації проведена реєстрація права власності.

Згідно наданої Перегінською селищної ради інформацією, стара назва вулиці Великий Беріг - Чапаєва.

Встановлено, що спір між сторонами виник щодо спадщини на будинок після смерті ОСОБА_5, право власності, як новостворене майно, оформлено на відповідача - племінника позивача.

Зібраними по справі доказами встановлено, що після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, відкрилася спадщина на будинковолодіння АДРЕСА_1

З витребуваної апеляційним судом копії спадкової справи вбачається, що 17 жовтня 1996 року позивач звернувся в Другу Рожнятівську нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини за заповітом та видачу свідоцтва про право на спадщину по заповіту.

24 грудня 2013 року позивач подав у нотаріальну контору заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину по закону на домоволодіння по АДРЕСА_1

Проте, державним нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено з підстав відсутності правовстановлюючого документу про належність цього майна спадкодавцеві.

Доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_5 було складено заповіт, за яким вона заповіла все своє майно позивачу, суду не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що має місце спадкоємство за законом.

Спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року, тому підлягають застосуванню до спадкових відносин норми ЦК УРСР у редакції від 18 липня 1963 року.

Згідно зі статтею 525 цього Кодексу часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до частини першої статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 549 ЦК УРСР спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном.

Встановлено, що на день смерті ОСОБА_5, у будинку був зареєстрованим та проживав ОСОБА_2, позивач по справі.

Його рідний брат - ОСОБА_10, помер в ІНФОРМАЦІЯ_3, а тому його частку, яка належала б йому при спадкоємстві за законом, відповідно до ч. 2 ст. 529 ЦК УРСР успадковують онуки спадкодавця, тобто ОСОБА_5

Відповідач по справі - ОСОБА_3 є сином померлого рідного брата позивача, на час відкриття спадщини був зареєстрований по АДРЕСА_1

Крім того, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент смерті своєї баби ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, був неповнолітнім. Проживав та був зареєстрованим по АДРЕСА_1 що стверджується заявою про видачу паспорта (форма №1) та ксерокопією паспорта, який було йому видано 21 травня 1996 року та 05 червня 1996 року, зареєстровано місце проживання - АДРЕСА_1

Таким чином відповідач ОСОБА_3, як і позивач ОСОБА_2 вважаються такими, що прийняли спадщину.

А тому суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку, що позивач спадщини не прийняв і його права не порушено, оскільки на на день смерті його матері ОСОБА_2 був зареєстрований та проживав в будинку, а тому є таким, що прийняв спадщину, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном і прийнята спадщина на підставі частини другої статті 548 ЦК УРСР належить йому з моменту відкриття спадщини, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_2.

Крім того, усупереч вимогам статей 548, 549 ЦК УРСР суд пов'язав збереження або втрату набутого спадкодавцем права власності на спадкове майно з фактом отримання чи неотримання ним свідоцтва про право на спадщину, у той час як свідоцтво є лише документальним підтвердженням цього права (стаття 560 ЦК УРСР).

Ні стаття 561 ЦК УРСР, ні стаття 1298 ЦК України, які передбачають право спадкоємця на одержання свідоцтва про право на спадщину, не містять обмежувального строку одержання такого свідоцтва.

Отже, виходячи з зібраних по справі доказів та на підставі вищезазначених норм законодавства, позивач ОСОБА_2, як спадкоємець, який прийняв спадщину, є власником спадкового майна - 1/2 частини будинку з моменту відкриття спадщини - з ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 331 цього Кодксу, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворено нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 332 ЦК України передбачено набуття права власності на перероблену річ, згідно якою, переробкою є використання однієї речі (матеріалу), в результаті чого створюється нова річ.

Особа, яка самочинно переробила чужу річ, не набуває право власності на нову річ і зобов'язана відшкодувати власникові матеріалу його вартість.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилався на те, що житловий будинок було ним побудовано в 2005 році, а тому він не може бути спадковим майном та входити до складу спадщини.

Перегінська селищна рада, приймаючи оспорюване рішення про оформлення права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 з видачею свідоцтва про право власності, виходила з того, що ним набуто право власності на новостворено нерухоме майно.

З метою з'ясування питання в якому році було розпочато та завершено будівництво будинку по АДРЕСА_1 апеляційним судом було призначено будівельно-технічну експертизу, згідно висновку якої вбачається, що стіни будинку виконано із дерева (дранки), покрівля із листового заліза, що було характерно і поширено для житлового будівництва у сільській місцевості у 70-80 роках.

Інші конструктиви будівлі (підлога, вікна, двері, облицювання) виконано із більш сучасних матеріалів. Імовірно забудівницею ОСОБА_5 у період до 1994 року були здійснені роботи по зведенню фундаменту, стін, покрівлі.

Стан внутрішнього облицювання, підлогового покриття, пластикових вікон, характерні конструктивні особливості та використані сучасні будівельні матеріали свідчать про те, що роботи по їх встановленню виконувалися після 2000 року.

Згідно показів свідка ОСОБА_11, який був допитаний в апеляційному суду, вбачається, що приблизно в кінці 80 - х років позивач ОСОБА_2 разом з матір'ю розпочали будівництво хати, стайні, стодоли. Після смерті матері позивач поїхав у Росію і з того часу нічого вже не добудовувалося, тільки поміняли вікна, вставили підлогу, зверху будинок оббили пластиком.

Свідок ОСОБА_12 в засіданні апеляційного суду дав пояснення, що до смерті ОСОБА_5 хата вже була зведена та накрита дахом, на відстані 5-6 м. від неї стояла літня кухня. ОСОБА_2 жив до від'їзду закордон у цій хаті, де вже була підлога, а коли проводилося будівництво - платив робітникам. Біля 2000 року ОСОБА_3 почав оббивати хату пластиком. Вказував, що позивач з Росії приїжджав часто, кожен рік, міг бачити, що робиться на його подвір'ї, коли жив останній раз - не пам'ятає.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що є сусідом ОСОБА_2 та помагав у будівництві хати, яке проводилося в 1978-1979 рр. До смерті ОСОБА_5 будинок був зведений. Поминки матері проводили в новій хаті, де вже була підлога. В кінці 2000 року хату оббили пластиком. Хата залишилася та ж сама, по висоті і ширині не змінилася, дах залишився. Чи проводилися якісь роботи зсередини - не знає.

Статтею 346 ЦК України визначено підстави припинення припинення права власності на майно.

Разом із тим, оскільки судом не встановлено, що з передбачених законом підстав (стаття 346 ЦК України) право власності ОСОБА_2 на спадкове майно (частину будинку) було припинено, то з моменту відкриття спадщини й до виникнення спору в суді (у тому числі й на момент оформлення права власності на весь будинок за ОСОБА_3, як на новостворене майно), будинок перебував у спільній частковій власності сторін, тобто ОСОБА_2 та ОСОБА_3

За загальним правилом на здійснення права спільної часткової власності (володіння, користування та розпорядження спільним майном) необхідно одержати згоду інших співвласників (частина перша статті 358 ЦК України).

А тому враховуючи, що спірне домоволодіння є об'єктом спадщини, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, Перегінською селищною радою неправомірно було прийнято рішення про оформлення права власності за ОСОБА_3 на все домоволодіння по АДРЕСА_1 як на новостворене майно.

У зв'язку з цим, рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення, яким слід позов задовольнити частково та визнати недійсним рішення Перегінської селищної ради від 13 липня 2010 року про оформлення права власності ОСОБА_3 на домоволодіння по АДРЕСА_1 та визнати недійсним свідоцтво про право власності на дане домоволодіння, яке видане Перегінською селищною радою 25 серпня 2010 року.

Враховуючи, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР), на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований, проте, нотаріальною конторою було відмовлено в оформленні права власності в порядку спадкування з тих підстав, що відсутні правовстановлюючі документи на будинок, колегія суддів приходить до висновку, що спірний житловий будинок є об'єктом права власності, а також про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину будинку у порядку спадкування.

Що стосується заявленої позовної вимоги про визнання недійсною реєстрації права власності на нерухоме майно, то колегія суддів вважає, що така до задоволення не підлягає, оскільки повноваження щодо скасування відомостей про реєстрацію прав власності покладені на орган державної реєстрації прав, який до участі в розгляді справи залучено не було.

Як роз'яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог.

Проте, відмовляючи в задоволенні позову з цієї підстави, суд першої інстанції також відмовив в позові за недоведеностю позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як встановлено, позивач дізнався про те, що право власності за ОСОБА_3 було оформлено в липні 2010 року, коли повернувся в 2013 року з заробітків з Російської Федирації до місця свого проживання.

А тому колегія суддів вважає, що строк на звернення до суду з позовом позивачем не пропущено, а тому нема підстав для його поновлення.

Колегія суддів на підставі зібраних по справі доказів вважає, що здійснене відповідачем переобладнання будинку не призвело до припинення права власності позивача на 1/2 частку на нього.

А тому не заслуговують на увагу доводи представника відповідача з цього приводу.

Що стосується доводів представника ОСОБА_3 про те, що будинок на час відкриття спадщини будинок був недобудований, а тому ОСОБА_3, успадкувавши права забудовника, добудував його та законно оформив право власності на себе, то такі не заслуговують нам увагу, оскільки права та обов'язки забудовника, які увійшли до складу спадщини, прийняли як ОСОБА_3, так і ОСОБА_2, а враховуючи, що на час відкриття спадщини будівництво було завершеним, у спадкоємців виник обов'язок у встановленому законом порядку здати житловий будинок в експлуатацію.

В той же час ОСОБА_3 в порядку спадкування свої права не оформив, а оформив право власності на все будинковолодіння, як на новостворене майно.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рожнятівського районного суду від 26 травня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсним рішення Перегінської селищної ради від 13 липня 2010 року про оформлення права власності ОСОБА_3 на домоволодіння по АДРЕСА_1.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1, яке видане Перегінською селищною радою 25 серпня 2010 року.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку домоволодіння по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: О.В. Пнівчук

В.М. Соколовський