У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О.,Мазур Л.М.,Маляренка А.В.,Писаної Т.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поновлення на роботі, витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 24 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 20 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2011 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 18 січня 2008 року між ним та відповідачем було укладено трудовий договір, за яким він працював водієм у приватному підприємстві «Стельмах» (далі − ПП «Стельмах») під керівництвом директора ОСОБА_7

Згідно з наказом від 21 квітня 2008 року № 2-к позивача було звільнено з роботи. За недотримання законодавства про працю відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності.

ОСОБА_6 вважає, що трудовий договір між позивачем і ПП «Стельмах» не розірваний, трудову книжку відповідач, ОСОБА_6, не повернув.

Посилаючись на те, що звільнення було проведено з порушення вимог чинного законодавства, позивач просив поновити його на роботі, витребувати від відповідача трудову книжку, стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 29 400 грн та моральну шкоду в сумі 5 000 грн.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 06 червня 2012 року позов задоволено: поновлено ОСОБА_6 на роботі з 21 квітня 2008 року, витребувано у відповідача трудову книжку ОСОБА_6, стягнуто з відповідача на користь позивача 40 054 грн 73 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 25 лютого 2013 року заочне рішення районного суду скасовано і ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06 червня 2012 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 25 лютого 2013 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 24 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 20 серпня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що відповідно до положення п.2.20-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників обов'язок зберігати трудову книжку покладено на самого найманого працівника, для звернення до суду позивачем пропущено строк, передбачений ст. 233 КЗпП.

Такий висновок судів є правильним, відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які правильно застосовані з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 18 січня 2008 року між ОСОБА_6 та ПП ОСОБА_7 було укладено трудовий договір на невизначений строк (а. с. 4).

Зазначений договір 18 січня 2008 року було зареєстровано у Романівському районному центрі зайнятості та здійснено відповідний запис про прийняття ОСОБА_6 на роботу у його трудовій книжці (а. с. 21).

21 квітня 2008 року відповідач видав наказ № 2-к про розірвання з ОСОБА_6 трудового договору на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (за прогул).

З позовом позивач звернувся до суду 18 травня 2011 року.

У ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення − в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

На підставі вказаного суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що позивач дізнався про своє порушене право у лютому 2009 року (отримання копії наказу про звільнення), звернувся до суду лише у травні 2011 року, тобто з пропуском строку передбаченого ст. 233 КЗпП України.

З урахуванням вказаних норм колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 24 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 20 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур А.В. Маляренко Т.О. Писана