Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий Рожина Ю.М.,

суддів Максимчук З.М., Григоренка М.П.,

секретаря судового засідання Шептицької С.С.,

за участю

позивачів ОСОБА_1 його представника - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 листопада 2014 року визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 04 червня 2010 року укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7, реєстровий номер 1350.

Відповідач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій вказує на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу, що договір дарування був укладений 04 червня 2010 року, позивачі звернулися до суду 09 липня 2014 року, тобто з пропуском встановленого строку позовної давності, будь-яких клопотань про поновлення пропущеного строку не заявляли.

Стверджує, що припущення суду щодо волевиявлення позивачів було спрямоване саме на укладення договору купівлі-продажу не підтверджені будь-якими доказами. Позивачами не доведено факти передачі коштів в рахунок оплати вартості квартири та домовленості про оплатність вчиненого договору, а зазначена позивачами сума суперечить сумі, зазначеній в договорі дарування де визначалась оцінка предмета дарування. Вважає, що суд неправильно тлумачив його покази щодо ніби сплати позивачам 103 000 грн., оскільки неодноразово у судових засіданнях, які фіксувалися технічними засобами, стверджував, що ніяких платежів позивачам не здійснював.

Доводить, що договір дарування був вчинений з дотриманням усіх вимог чинного законодавства, що спростовує твердження позивачів про те, що їм не було належним чином роз'яснено значення і умови договору та його правові наслідки, що договір вони підписували, але не читали. Рахує, що суд вийшов за межі пред'явленого позову, оскільки позивачі просили визнати недійсним договір дарування лише в частині укладення його ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Посилається, що позивачами не підтверджено жодними належними та допустимими доказами факт вчинення удаваного правочину, навпаки спростовано свої ж доводи вказавши про свою необізнаність щодо належних платежів при укладенні договорів дарування та купівлі-продажу.

Покликається, що суд не мотивував у рішенні вимогу позивачів щодо визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.229 ЦК України. За таких обставин просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 04 червня 2010 року між ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1.

Пунктом 1 даного договору передбачено, що дарувальники перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно передають у власність обдаровуваному ОСОБА_4 безоплатно квартиру АДРЕСА_1, який було виконано шляхом передачі ключів, після огляду помешкання учасниками договору та нотаріусом за відсутності претензій до дарувальників. Даний договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7 за реєстровим номером 1350.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний договір є удаваним правочином і реально приховує під собою договір купівлі-продажу нерухомого майна. При цьому суд першої інстанції зазначає, що волевиявлення позивачів під час укладення спірного договору було спрямовано саме на укладення договору купівлі - продажу спірної квартири і останні зазначили, що відчуження квартири здійснювалось виключно на платній основі з умовою відстрочення сплати коштів відповідачем, між ними та відповідачем на момент укладення договору існувала домовленість щодо сплати останнім грошових коштів за квартиру, що йому передається у власність. В обґрунтування такого висновку суд посилається на те, що відповідач у своїх першочергових поясненнях в судовому засіданні підтвердив факт сплати позивачам 103 000 грн., чим ствердив спрямованість справжньої волі на укладення договору купівлі-продажу.

З таким висновком місцевого суду не погоджується колегія суддів, дійшовши висновку про помилковість рішення суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, якийсторони насправді вчинили.

З наведеної норми закону вбачається, що для визнання правочину удаваним суду слід встановити, що саме обидві сторони договору, а не одна із сторін, діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі та їх спільні дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06 листопада 2009 року, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

За приписами ст.235 ЦК України та роз'яснень викладених у п.25 постанові Пленуму Верховного Суду України, слід розуміти, якщо правочин який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, то відносини між сторонами регулюються правилами закону, який регулює ці відносини. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу, передбачених ст.216 ЦК України.

Отже, посилання позивачів, що з відповідачем укладено договір купівлі-продажу не може свідчити про суперечливість укладення такого договору діючому законодавству, а тому він не може визнаватися недійсним, а повинен регулюватися за нормами договору купівлі-продажу, що мають довести позивачі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи прийняте рішення місцевий суд визнав як доказ першочергові свідчення відповідача про сплату грошових коштів на виконання договору купівлі-продажу. При цьому суд не конкретизував обставини при яких такі свідчення давав відповідач.

Відповідач в апеляційній скарзі заперечує проти дачі таких пояснень, стверджуючи, що ніяких коштів позивачам не надавав, дані твердження підтверджуються не тільки заперечення до позову, викладені у заяві до суду першої інстанції (а.с.33-37), а також звукозаписом судового засідання від 20 жовтня 2014 року.

Дані твердження відповідач підтвердив під час апеляційного розгляду справи, що не спростовано позивачами.

Місцевий суд послався на покази свідків, які є одночасно і позивачами по справі, щодо часткової сплати відповідачем вартості квартири, однак будь-які інші докази суду позивачами надані не були, заперечення відповідача не спростовані, а суд першої інстанції не надав цим обставинам належної правової оцінки.

Колегія суддів вважає, що позивачами не надано належних та достатніх доказів, що обидві сторони, укладаючи договір дарування, бажали приховати договір купівлі-продажу, який вони насправді вчинили, а тому підстави для задоволення позову, передбачені ст. 235 ЦПК України відсутні.

Заслуховують на увагу доводи апеляційної скарги, що суд у своєму рішенні не мотивував заявлених вимог щодо визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.229 ЦК України, як помилки при укладенні договору.

Суд першої інстанції залишив поза увагою вимоги відповідача щодо застосування строків давності звернення позивачів до суду за збігом трирічного строку, передбаченого ст.257 ЦК України. Позивачі не ставили вимогу про поновлення строку звернення до суду, яке відбулось 9 липня 2014 року, при тому, що договір дарування між сторонами укладено 04 червня 2010 року. Позивачі вважають, що з часу укладення договору порушені їх права та інтереси, а цей термін складає чотири роки один місяці та п'ять днів.

Відповідно до частин 3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів вважає, що підлягає оцінці рішення суду першої інстанції виходячи з доводів позивачів щодо недійсності правочину, а не застосування строку звернення до суду.

За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а тому наявні підстави для застосування положень ст.307 ЦПК України щодо скасування рішення суду першої інстанції, яке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні позову за безпідставністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307,309,314,316,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 листопада 2014 року скасувати.

ОСОБА_1, ОСОБА_3 у позові до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий Ю.М. Рожин

Судді З.М. Максимчук

М.П. Григоренко