Справа № 496/6194/14-ц
Провадження № 2/496/345/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Дранікова С.М.

при секретарі- Рядновій А.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту нікчемним, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить суд визнати нікчемним заповіт ОСОБА_3 від 26.06.2014 року. Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що оскаржуваний заповіт складений з чисельними порушеннями вимог Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 N 3306/5, а саме: наявні виправлення в реєстрі нотаріальних дій, які не застережені, нерозбірливі написи, що підтверджують особу заповідачки, в заповітах є вільні місця, які не перекреслені, в заповіті ОСОБА_3 зазначено її місце народження, яке на думку позивача є допискою, яка не застережена належним чином, а тому, у відповідності до ст. 1257 Цивільного кодексу України, заповіт є недійсними внаслідок нікчемності. Також позивач вказує, що волевиявлення заповідача не було вільним.

Мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3, що була матірю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 після своєї смерті залишила заповіт згідно якого вона заповідає все належне її майно - ОСОБА_2. Спадкоємцями першої черги є позивач та відповідач.

Позивач вважає, що у матері - ОСОБА_3 не було жодних підстав, причин, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь брата, оскільки брат тобто відповідач знущався з матері, бив її, погрожував вбивством, тощо.

При складанні заповіту були порушені вимоги ч.1 ст.1257 ЦК України, заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Вважаючи, що заповіт, складений під впливом погроз та обману, позивач просив визнати його нікчемним.

Позивач та його представники у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі.

Відповідач та його представник позов не визнали просили відмовити у його задоволені з підстав необґрунтованості.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Маяківська сільська рада Біляївського району Одеської області позов не визнала просила відмовити у його задоволенні з підстав вказаних у приєднаних до матеріалів справи письмових запереченнях, просила розглядати вказану цивільну справу за її відсутності.

Заслухавши позивача його представників, відповідача, його представника, третіх осіб, свідків, вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно свідоцтва про смерть від 21 жовтня 2014 рокуОСОБА_3 померла 05 вересня 2014 року.

Позивач та відповідач є дітьми померлої, про що свідчать копії свідоцтв про народження, та і не заперечується сторонами.

При своєму житті ОСОБА_3 склала заповіт від 19 червня 2014 року, що був посвідчений секретарем Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської, зареєстрований у реєстрі за №83 яким на випадок її смерті вона робить таке розпорядження, тобто заповідає житловий будинок за №7, що розташований за адресою: село Маяки Біляївського району Одеської області, вулиця Мічуріна; земельну ділянку в розмірі 0,2020 ОСОБА_4, що розташована за адресою: село Маяки Біляївського району Одеської області, вулиця Мічуріна 7; земельну ділянку в розмірі 0,2500 ОСОБА_4, що розташована за адресою: село Маяки Біляївського району Одеської області, вулиця Мічуріна 7 відповідачу ОСОБА_2.

Вказаний заповіт було підписано громадянкою ОСОБА_5 у присутності секретаря Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області ОСОБА_6, яка також встановила особу заповідача та перевірила її дієздатність. Вказаний заповіт зареєстровано в реєстрі його підписала секретар виконкому, та є відбиток печатки селищної ради. Водночас посвідчення заповіту відбувалося в присутності двох свідків: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які були запрошені оскільки заповідачка через фізичні вади була не в змозі сама прочитати заповіт, які також встановили особу заповідача та перевірили її дієздатність.

Наступний заповіт ОСОБА_3 склала 26 червня 2014 року, що був посвідчений секретарем Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської, зареєстрований у реєстрі за №85 яким на випадок її смерті вона робить таке розпорядження тобто заповідає все своє майно відповідачу ОСОБА_2.

Заповіт було підписано громадянкою ОСОБА_5 у присутності секретаря Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області ОСОБА_6, яка також встановила особу заповідача та перевірила її дієздатність. Вказаний заповіт зареєстровано в реєстрі його підписала секретар виконкому, та є відбиток печатки селищної ради. Водночас посвідчення заповіту відбувалося в присутності двох свідків: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 які були запрошені оскільки заповідачка через фізичні вади була не в змозі сама прочитати заповіт, які також встановили особу заповідача та перевірили її дієздатність.

Судом встановлено , що на час посвідчення заповіту посаду секретаря Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області обіймала - ОСОБА_6.

Секретар сільської ради - це посадова особа органу місцевого самоврядування і відповідно до ст.37 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 N 3306/5, в редакції діючої на час складання заповіту ОСОБА_3, секретар мав право посвідчувати заповіти.

Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту: заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

У разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт чи заяву, підписується інша фізична особа, посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього(п.2.3. розділу 2 порядку).

Позивач вказує, що в порушенні Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 N 3306/5, в редакції діючої на час складання заповіту ОСОБА_3 особа заповідача не була встановлена оскільки в тексті оскаржуваного заповіту не зазначено документу на підставі якого встановлена особа заповідача, а в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування посадовою особою секретарем вказано нерозбірливо дату вчинення оскаржуваного повіту, ідентифікаційний код заповідача відрізняється від справжнього однією цифрою, вказано нерозбірливо серію паспорту заповідача, вільні рядки у бланку заповіту не перекреслені, в тексті заповіту наявні дописки, які не були застереженні, позивач стверджує що усі ці допущені помилки є підставою для задоволення його позову.

Водночас, як встановлено у судовому засіданні, усі вказані дії тобто встановлення особи заповідача та його паспортного документу знайшло своє відображення у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування відповідно до приписів п.2.14. розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 N 3306/5.

Між тим, судом встановлено, що відповідно до тексту оскарженого заповіту особу заповідача було встановлено особою, яка посвідчувала його, що було підтверджено поясненнями особи, яка посвідчувала заповіти - ОСОБА_6, особою яка підписувала заповіт - ОСОБА_5 свідками ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Разом із цим оглянувши тексти обох заповітів судом встановлено, що рядки до кінця заповнені, та вільні місця в тексті заповіту відсутні, тому у посадової особи, яка посвідчувала заповіт, були відсутні підстави перекреслювати бланк заповіту, який був не заповнений.

Не має також у тексті оскаржуваного заповіту будь-яких виправлень, дописок тощо, відповідно до яких посадова особа, яка посвідчувала заповіт повинна була робити застереження, разом із цим, суд вважає, написання в тексті заповіту особи, що заповідається майно тобто відповідачу його року народження не допискою, а особливістю стилістики письма посадової особи, яка посвідчувала заповіт, що не повинна бути застережена.

Виходячи із аналізу змісту ст.1247 ЦК України названі загальними, тому що вони стосуються як випадків посвідчення заповіту нотаріусом, так і іншими особами, яким законом надані такі повноваження, специфіка ж посвідчення заповітів установлюєтьсяПорядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 N3306/5 суд дійшов до висновку про те, що вказаними нормами закону не передбачено обовязкового вказання у заповіті документу на підставі якого було встановлено особу заповідача.

Названі в указаній статті вимоги мінімально необхідні, а їх недотримання є підставою для визнання заповіту нікчемним. Суд вивчивши оскаржений заповіт приходить до висновку, що він не складений з порушенням загальних правил, що дає суду ще раз зробити висновок, що заповіт, не зважаючи на перераховані стороною позивача недоліки відображення у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування, відображає дійсну волю заповідача.

З огляду реєстру для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування вбачається деякі нерозбірливості при його заповнені зокрема вказано нерозбірливо дату вчинення оскаржуваного заповіту, ідентифікаційний код заповідача відрізняється від справжнього однією цифрою, вказано нерозбірливо одну літеру серії паспорту заповідача, що є порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 N 3306/5.

Але суд звертає увагу, що з оскарженого заповіту вбачається, що оспорюваний заповіт від 26 червня 2014 року складений у письмовій формі, та посвідчений уповноваженою особою органу місцевого самоврядування із дотриманням Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 N 3306/5.

Згідно ст. ст. 1233, 1235, 1247, 1251, 1257 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповіт може бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Отже, суд вважає, що складання заповіту з порушенням ведення при цьому реєстру для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування у якому вказано нерозбірливо дату вчинення оскаржуваного заповіту, ідентифікаційний код заповідача відрізняється від справжнього однією цифрою, вказано нерозбірливо одну літеру серії паспорту заповідача, є помилкою виключно посадової особи, що його вела, яка не свідчить про складання заповіту з порушенням письмової форми та правил посвідчення заповіту. Крім того, такі помилки ніяк не впливають на форму або зміст заповіту та розуміння волі спадкодавця, а отже не є суттєвою підставою для визнання заповіту нікчемним. Вказані недоліки викликані помилкою посадової особи, яка посвідчувала заповіти, що свідчить про порушення порядку ведення реєстру для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування, але не спростовує волевиявлення заповідача на передачу належного її майна після своєї смерті на користь свого сина. Приходячи до вказаного висновку суд також приймає до уваги пояснення представника позивача, відповідно до яких відповідач проживав в одному селищі з заповідачем, піклувався про неї, надавав їм допомогу, у зв'язку з чим у померлої виникло бажання заповісти саме відповідачу належну їй власність. Крім того, суд звертає увагу, що окрім оскарженого заповіту, мати відповідача також склала 19 червня 2014 року на користь нього заповіт в відношенні земельних ділянок та будинку.

Також суд бере до уваги пояснення свідків ОСОБА_7 ОСОБА_5 та ОСОБА_8, які були допитані судом як свідки, які пояснили, що 26 червня 2014 року в будинку де мешкала ОСОБА_4 секретарем сільради ОСОБА_6 був посвідчений заповіт, та зареєстрований в реєстрі, посвідчені нею як секретарем виконкому Маяківської селищної ради. При складанні заповітів нею було перевірено особу заповідача на підставі наданих документів. Волевиявлення заповідача було вільним і відповідало її волі, без будь-якого примушення та тиску. Заповідачка бажала заповідати майно саме відповідачу.

Покази інших допитаних судом свідків суд до уваги не приймає оскільки їх покази суперечать один одному, тому суд до них ставиться критично.

Таким чином, суд приходить до висновку, що не зважаючи на недоліки оскарженого заповіту, які були відображення у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування з порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 N 3306/5, волевиявлення заповідача ОСОБА_3 під час складання заповіту 26 серпня 2005 року, було вільним і відповідало її внутрішній волі, щодо складення заповіту на користь свого сина, тобто відповідача по справі.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Підставу позову повинен довести саме позивач.

В свою чергу, згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про неправомірність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 у зв'язку з чим в задоволенні його позову до ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання заповіту нікчемним слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10,60,88,169,209,212,215,218 ЦПК України; ст.ст. 1233-1236,1247,1251,1253,1254,1257 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту нікчемним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня проголошення або отримання його копії.

Суддя Біляївського

районного суду Одеської області ОСОБА_9