АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Поливач Л.Д., Усика Г.І.

при секретарі: Лознян О.С.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що понад 6 років тому надала у борг ОСОБА_2кошти в сумі 100000 доларів США, а відповідач зобов'язувався повернути грошові кошти частинами - у період з лютого по червень по 20000 доларів США щомісячно.

Посилаючись на те, що відповідач своїх зобов'язань щодо повернення суми позики в установлений договором строк не виконав, позивачка з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд стягнути на свою користь суму боргу в розмірі 1615781 грн. 07 коп. та проценти за період з 10 червня 2013 року по 13 листопада 2014 року в розмірі 238980 грн. 75 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 березня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в загальному розмірі 1854762 грн. 45 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654 грн. 00 коп.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не було застосовано наслідків спливу терміну позовної давності, передбачених ст. 257 ЦК України; в матеріалах справи наявна копія тексту договору, написаного та підписаного лише позивачкою, а підпис відповідача відсутній, тому договір є фактично неукладеним; також, наявна в матеріалах справи розписка, підписана прізвищем ОСОБА_2, не є розпискою відповідача. Крім того, у зв'язку із запереченням підпису скаржника під текстом розписки, представником було подано до апеляційного суду клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_3 в суд апеляційної інстанції не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цих межах, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом установлено, що згідно розписки ОСОБА_1 надала у борг ОСОБА_2кошти в сумі 100000 доларів США, а останній зобов'язувався повернути грошові кошти частинами - у період з лютого по червень по 20000 доларів США щомісячно (а. с. 5).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцеві визначеної суми або визначеної кількості речей.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не буди одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

Проте, зі змісту ст. 1047 ЦК України виплаває, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних права та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок як позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначав, що договору позики між сторонами укладено не було, а наявна в матеріалах справи розписка не є розпискою відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що 7 липня 2015 представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 було подано до апеляційного суду клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи розписки (а. с. 65).

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла того, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п.1.3, 1.4 ч.1 розділу І "Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень", затверджених наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року №1950/5) зі змінами, для проведення досліджень орган, який призначив експертизу, повинен надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку особи, яка підлягає ідентифікації. Перед приєднанням вільних та умовно-вільних зразків до матеріалів справи орган, який призначив експертизу, повинен пред'явити їх особі, яка підлягає ідентифікації, а потім позначити кожний зразок, тобто указати, що це вільний зразок почерку (підпису) певної особи (указати її прізвище, ім'я, по батькові), та посвідчити це своїм підписом.

У разі неможливості пред'явити зазначені зразки (смерть виконавця, від'їзд тощо) як зразки слід надавати документи або інші папери, на яких рукописні тексти (підписи) достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису (наприклад, заяву про отримання паспорта (форма № 1), паспорт, різного роду посвідчення, на яких є власноручний підпис, тощо).

Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в судове засідання не з'явились, жодних документів або інших паперів, що містять рукописні тексти (підписи), достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису, суду не надали.

У зв'язку з цим, у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про призначення у справі почеркознавчої експертизи відмовлено.

Ураховуючи наведене, даючи оцінку наданому позивачкою на підтвердження укладення договору позики письмового доказу (розписці), колегія суддів приходить до висновку, що цей доказ є підтвердженням факту укладення між сторонами договору позики, а саме того, що між ними виникли зобов'язальні правовідносини на підставі ст. 1046 ЦК України. Так, у розписці зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, та сума, яку зобов'язується повернути позичальник, а також його особистий підпис.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що вищевказану розписку відповідач не писав і підпис у розписці йому не належить не підтверджуються жодними належним та допустимими доказами, а тому колегія суддів визнає їх необґрунтованими та такими, що підлягають відхиленню.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання по поверненню боргу за договором позики не виконав, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення суми боргу та процентів за договором позики та обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1

Під час дослідження доказів та встановлення зазначених фактів судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було застосовано наслідків спливу терміну позовної давності, передбачених ст. 257 ЦК України, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Однак, матеріали справи такої заяви не містять, а тому вказані доводи не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Л.Д. Поливач

Г.І.Усик