Справа № 367/7193/14 Головуючий у І інстанції Мікулін А. В.
Провадження № 22-ц/780/956/15 Доповідач у 2 інстанції Голуб
Категорія 47 18.02.2015
УХВАЛА

Іменем України

18 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Ігнатченко Н.В., Приходько К.П.

за участі секретаря Черепинець А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що 17 серпня 2007 року між сторонами було укладено шлюб. Сторони мають спільну дитину, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сторони мають різні погляди на життя внаслідок чого припинили шлюбні відносини і почали проживати окремо з 27 жовтня 2014 року.

На підставі викладеного, позивач просила суд першої інстанції розірвати шлюб між сторонами.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 грудня 2014 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 299.

Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_2 залишено - «ОСОБА_2».

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що він погоджувався на розірвання шлюбу виключно на умові визначення місця проживання дитини.

Крім того, судом першої інстанції було проігноровано норми чинного законодавства, що передбачають надання подружжю строку на примирення, а особливо в тих випадках коли вони мають спільних неповнолітніх дітей.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог та визначити місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3, разом з батьком - ОСОБА_1.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 серпня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, зареєстрований у Відділі РАЦСу Ірмінського МУЮ у Київській області, актовий запис № 299.

Сторони по справі мають спільну доньку, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Починаючи з 27 жовтня 2014 року шлюбні стосунки фактично припинилися та сторони почали проживати оремо.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що шлюбні стосунки між сторонами не склалися, а подальше спільне проживання суперечило б інтересам кожного із подружжя.

Враховуючи викладене, колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Згідно зі ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхній дітей, що мають істотне значення.

Як вбачається із журналу судового засідання відповідач визнав позовні вимоги у повному обсязі, проти надання строку на примирення заперечував, тому доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано положення ст. 111 СК України (щодо надання строку на примирення) та твердження відповідача про те, що він не визнавав позов спростовуються та не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи.

Тому, судом першої інстанції було вірно застосовано положення ст. 174 ЦПК України та на підставі цієї ж статті було задоволено позовні вимоги.

Щодо доводів апеляційної скарги, про те, що суд першої інстанції, не зважаючи на клопотання відповідача про визначення місця проживання дитини з батьком, не визначив місце проживання дитини є необґрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги ОСОБА_2 стосувалися лише щодо розірвання шлюбу між сторонами по справі, питання про визначення місця проживання дитини позивачем не порушувалося.

Крім того, ні позивач, ні відповідач не зверталися із заявами про визначення місця проживання дитини до органів опіки та піклування, а також відповідач не звертався до суду першої інстанції із зустрічним позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

При цьому звертаємо увагу на те, що суд розглядає цивільні справи, відповідно зі ст. 11 ЦПК України, лише в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції може бути порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в резолютивній частині оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді