Провадження № 2/201/756/2015р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі : головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів по договору банківського вкладу,

В С Т А Н О В И В :

16.09.2014р. позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів по договору банківського вкладу (а.с. № 1-6).

В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві посилався на те, що 22.07.2013р. між ним та відповідачем було укладено договір банківського вкладу «Стандарт на 12 міс.» № SAMDN3150. Предметом цього договору було прийняття відповідачем від позивача грошових коштів на депозитний рахунок за процентною ставкою, визначеною умовами договору під 8,5% річних. При підписанні договору позивачем було внесено на депозитний рахунок 10 000 доларів США. 18.10.2013р. банківський вклад був поповнений на суму 10 000 доларів США. 30.04.2014р. позивач звернувся до відповідача з вимогою про переведення обслуговування договору до м. Києва. 13.08.2014р. позивач знов звернувся до відповідача з Листом-Претензією про негайне повернення депозиту з відсотками. Однак, станом на дату подачі позову до суду відповідач не повернув суми вкладу та відсотків, тому позивач просив суд стягнути з відповідача суму вкладу у розмірі 20 000 доларів США, суму відсотків у розмірі 1545,70 доларів США, 3% річних та інфляційні витрати за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання боржником у розмірі 259,14 доларів США.

01.04.2015р. представник позивача - ОСОБА_2 (діє на підставі довіреності від 10.11.2014р. - а.с. № 107) надала письмові пояснення на заперечення ПАТ КБ «ПриватБанк» проти позову, в яких підтримала позовні вимоги та вказала, що вважає необґрунтованими заперечення відповідача стосовного того, що він є неналежним відповідачем по справі (а.с. № 93-96).

В наданій суду 26.05.2015р. заяві представник позивача - ОСОБА_2 просила розглядати справу 26.05.2015р. за її відсутності та без фіксування процесу технічними засобами. Додатково зазначила, що позивач не звертався до АНО ФЗВ, оскільки вважає, що громадяни України не мають права на виплату ФЗВ відповідно до Федерального Закону №39 від 02.04.2014р. (а.с. № 102-103).

Представник відповідача - Литвінова К.А.(діє на підставі довіреності від 20.08.2013р. - а.с. № 110) в судове засідання 19.02.2015р. надала свої заперечення, згідно яких просила відмовити у задоволені позову посилаючись на те, що на території АРК, яка є тимчасового окупованою територією, відокремлений підрозділ ПАТ КБ «Приватбанк» припинив свою діяльність. Окрім того окупаційна влада фактично здійснила конфіскацію майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк», у зв'язку з чим, відповідач також не мав можливості здійснювати банківську діяльність на окупованій території. У зв'язку з протиправним вилученням майна, відповідач не має доступу до свого майна, що призначене для діяльності банківської установи на території АРК, не має доступу до договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, документів каси та готівки. Згідно повідомлень, які поширюються в АРК, майно ПАТ КБ «ПриватБанк», яке знаходиться на території Криму, буде реалізоване, а за рахунок цих коштів здійснюватиметься розрахунок з вкладниками відповідача. Окрім того, відповідно до закону Російської Федерації № 39-ФЗ від 04.04.2014р. зобов'язання здійснювати компенсаційні виплати клієнтам банківських установ на території Республіки Крим взяла на себе автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників». Згідно офіційних повідомлень вказана організація замінила ПАТ КБ «Приватбанк» за всіма зобов'язаннями, в тому числі депозитними, орендними, кредитними тощо, а ухвалою Центрального районного суду м. Сімферополя від 21.04.2014р. автономній некомерційній організації «Фонд захисту вкладників» в довірче управління переданий майновий комплекс Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк». Викладені факти в сукупності свідчать про те, що зобов'язання за договорами ПАТ КБ «Приватбанк», укладеними працівниками Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк», виконує автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» за рахунок майна банку, яке знаходиться на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя (а.с. № 65-68).

В наданій суду 26.05.2015р. заяві, представник відповідача просила розглядати справу за її відсутності та без фіксування процесу технічними засобами. Додатково зазначила, що представник позивача надала до суду лише оригінал договору, а оригінали квитанції про внесення грошових коштів 22.07.2013р. у сумі 10 000 доларів США та 18.10.2013р. у сумі 10 000 доларів США суду надано не було. Також позивачем не доведено знаходження коштів на рахунку на час розгляду справи у суді. Виписка по рахунку, на яку посилається позивач не може бути прийнята судом як належний та допустимий доказ, тому що виписка не завірена уповноваженою особою банку не містить підпису та "мокрої" печатки банку (а.с. № 109).

За такими обставинами на підставі ст. 169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000р., банківські рахунки - це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів. Відкриття та ведення рахунків клієнтів є одним із видів банківської діяльності на підставі ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001р. Види рахунків, які можуть відкриватися банками своїм клієнтам перелічені в ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України від 07.12.2000р. N 2121-III «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, пункту 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту.

Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час, час виконання операції), також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-118цс14 від 29.10.2014р.

Судом встановлено, що позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією його паспорту (а.с. № 104-105).

Згідно пояснень представника позивача, до Фонду гарантування вкладів, позивач не звертався, оскільки є громадянином України, а звернення до цього фонду приймаються лише до громадян АРК, які набули громадянство Росії.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач на підтвердження укладення між сторонами договору банківського вкладу надав заяву на оформлення вкладу № SAMDN3150 вклад «Стандарт на 12 міс.» від 22.07.2013р. (а.с. № 12), договір № SAMDN3150 вклад «Стандарт на 12 міс.» від 22.07.2013р. (а.с. № 13-14).

Оригіналів квитанції про внесення грошових коштів суду надано не було.

Довідка від 11.08.2014р. № 3572004, на яку посилається позивач, як на доказ наявності у банка його грошових коштів, не може бути належним доказом, оскільки на момент її видачі згідно нормативних актів Центрального банку Російської Федерації з 21.04.2014р. і Національного банку України з 06.05.2014р. діяльність Кримського регіонального управління ПАТ КБ «Приватбанк» була припинена.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Таким чином, в задоволені позовних вимог позивача щодо повернення грошових коштів за договором банківського вкладу разом з процентами слід відмовити через недоведеність.

Приймаючи до уваги, що в задоволені позовних вимог про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу відмовлено, то суд вважає, що у позивача не виникло право відповідно до ст. 625 ЦК України на відшкодування 3% річних та індексу інфляції та в задоволені позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог щодо стягнення індексу інфляції, судом також враховано що нормами Закону від 3 липня 1991р. № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28.03.2012р. у справі N 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Таким чином, приймаючи до уваги, що позивачем не доведено своїх позовних вимог, не було надано належних доказів на підтвердження наявності грошових коштів на відповідному банківському рахунку, відкритому на ім'я позивача в ПАТ КБ «Приватбанк» на виконання умов вказаного договору, суд приходить до висновку що в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, з огляду на те, що позивач хоча й був звільнений при подачі позову від сплати судового збору на підставі п. 17 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», проте його оплатив в сумі 2818грн. 52коп. (а.с. № 1), то відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачений позивачем судовий збір підлягає поверненню, як оплачений в більшому розмірі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 509, 526, 1058, 1059 ЦК України, Законом України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000р. та Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001р., ст. 7 Закону України «про судовий збір», ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 64, 88, 169, ч. 2 ст. 197, ст. ст. 212, 213, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів по договору банківського вкладу - відмовити.

Судовий збір, сплачений ОСОБА_1 по квитанції № 0.0.295952025.1 від 10.09.2014р. в розмірі 2818 грн. 52коп. на розрахунковий рахунок Одержувач: Управління Державної казначейської служби України у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Код за , Банк отримувача: ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області, Код банку за , МФО банку: 805012, Рахунок отримувача: 0005, Код класифікації доходів бюджету:22030001 - повернути позивачу.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя: Н.В.Ткаченко