У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 14 вересня 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав від банку кредит у розмірі 120 011 швейцарських франків строком до 10 листопада 2037 року зі сплатою відсотків у розмірі 4,5% річних за користування кредитом.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2014 року, позовні вимоги банку задоволено, з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 125 586,39 швейцарських франків, що еквівалентно 1 037 682 грн. 66 коп., та витрати по сплаті судового збору. Даним рішенням з відповідача було стягнуто тіло кредиту, нараховані відсотки до 20 травня 2013 року та підвищені відсотки.

На даний час судове рішення відповідачем не виконано, заборгованість не погашена. На підставі викладеного банк просив суд стягнути з відповідача на користь банку заборгованість по відсотках у розмірі 14 504,55 швейцарських франків, що еквівалентно 210 244 грн. 90 коп., заборгованість по підвищених відсотках у розмірі 287,34 швейцарських франків, що еквівалентно 4 165 грн. 02 коп., за період з 20 травня 2013 року по 13 серпня 2014 року включно. Крім цього, позивач просив стягнути з відповідача курсову різницю, мотивуючи це тим, що на момент прийняття судового рішення та на даний час курс швейцарського франку відносно гривні значно збільшився, а тому просив стягнути курсову різницю у розмірі 776 814 грн. 62 коп. та судові витрати по справі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість по нарахованим відсоткам за кредитним договором від 14 вересня 2007 року за період з 20 травня 2013 року по 13 серпня 2014 року включно у розмірі 14 791,89 швейцарських франків, що еквівалентно за курсом НБУ 214 409 грн. 92 коп., а також витрати по сплаті судового збору у сумі 2 144 грн. 10 коп. В іншій частині позовних вимогах відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що зобов'язання відповідача перед позивачем не виконане належним чином, укладений між сторонами договір не розірвано, а тому проценти, нараховані за кредитним договором № 001-2900/756-0118 від 14 вересня 2007 року, укладеним між сторонами по справі, за період з 20 травня 2013 року до 13 серпня 2014 року включно у розмірі 214 409 грн. 92 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

З такими висновками судів погодитись не можна, оскільки ці висновки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 14 вересня 2007 року між ПАТ «Універсал Банк», який є правонаступником ВАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав від банку кредит у розмірі 120 011 швейцарських франків строком до 10 вересня 2037 року зі сплатою відсотків у розмірі 4,5% річних за користування кредитом (а. с. 6).

У зв'язку з неналежним виконанням кредитного зобов'язання виникла заборгованість.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2014 року, задоволено позовні вимоги банку, з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 125 586,39 швейцарських франків, що еквівалентно 1 037 682 грн. 66 коп., та витрати по сплаті судового збору. Даним рішенням з відповідача було стягнуто тіло кредиту, нараховані відсотки до 20 травня 2013 року та підвищені відсотки (а. с. 6-14).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Підстави припинення зобов'язань зазначені у ст. ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України та не передбачають можливості припинення зобов'язань у зв'язку з ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Строк дії вказаного кредитного договору встановлено до 10 вересня 2037 року.

Разом з тим у п. 5.2.5 кредитного договору сторони погодили, що у випадку настання будь-якої з обставин, зазначених у договорі, зокрема прострочення сплати чергового платежу за кредитом та/або процентів за користування кредитом понад 2 (двох) місяців, та направлення кредитором на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення кредитором вищевказаного повідомлення (вимоги) позичальнику, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 31 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту.

Як встановлено рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2013 року, позивач 13 грудня 2012 року у відповідності до п. 5.2.5 кредитного договору направив на адресу відповідача таке повідомлення (вимогу), в якому зазначив про існуючу заборгованість відповідача по сплаті кредиту та нарахованим процентам.

Тобто, позивач скористався своїм правом на пред'явлення вимоги до відповідача про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого були ухвалені відповідні судові рішення про стягнення заборгованості у розмірі 125 586,39 швейцарських франків, що еквівалентно 1 037 682 грн. 66 коп.

Таким чином, термін виконання зобов'язання за цим договором банком було змінено і цей термін необхідно визнати таким, що настав з моменту звернення банку до суду з таким позовом.

З моменту набрання рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2013 року законної сили, право банку на отримання процентів за кредитним договором припинилось.

При цьому, відповідно до абзацу 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Тобто суди, не перевірили та не з'ясували, чи з часу набрання законної сили рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2013 року відповідач здійснював погашення заборгованості, по яким платежам та в якій сумі, та відповідно правильно не визначилися із видами відповідальності, які можуть бути застосовані до відповідача на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином судами у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не враховані норми матеріального і процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи і на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта