Справа № 346/3742/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1237/2015
Головуючий у 1 інстанції Обідняк В. Д.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів: Горблянського Я.Д., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

з участю: позивача ОСОБА_2, представника третьої особи - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 27 квітня 2015 року у цивільній справі за ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог: публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» про виконання умов договору позики, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2014 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного з відповідачем нотаріально завіреного договору від 01.02.2011 року останній отримав грошові кошти в сумі 188800грн., що на момент передачі становило 23600 доларів США та зобов'язався повернути їх не пізніше 01.08.2011року. При цьому сума при остаточному поверненні мала відповідати еквіваленту в доларах. Однак відповідач умов договору не дотримався, повернув 10.10.2013 року 10000 доларів США та 06.11.2013 року 10000 доларів США, про що написана розписка. Внаслідок неналежного виконання договору, станом на 25.06.2014 року заборгованість становить 3600 доларів США, що еквівалентно 43560грн. Також просив стягнути 14481,78грн. відсотків облікової ставки національного банку, 1000грн. за надання правової допомоги, 20000грн. моральної шкоди та судовий збір.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 27 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 3600 доларів США, що еквівалентно 80820грн., 808,20 грн. сплаченого судового збору, 124,80грн. сплаченого судового збору, згідно ухвали про накладення арешту на майно, 1000грн. витрат на правову допомогу. В решті позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що при укладенні договору позики, факту передачі грошей позикодавцем у нотаріуса не було, оскільки розписки про їх отримання він не писав. З боку відповідача на нього систематично вчинявся психологічний тиск щодо знищення його бізнесу, що і змусило його підписати недійсний договір. Перадачі грошей в розмірі 188800грн., що еквівалентно 23600 доларів США не відповідає дійсності, оскільки не було.

Крім того, апелянт вказує, що з березня 2011 року він у присутності свідків повертав позивачу гроші в розмірі по 600грн. щомісячно і разом повернув йому станом на 30.11.2011 року 4800 доларів США. У 2013 році він повернув йому ще по 10000 доларів США, про що позивач надав йому розписки в присутності свідків і заявив, що боргових претензій до нього не має.

Вважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою його клопотання про виклик до суду та допит свідків.

З вище наведених підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апелянт в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час й місце розгляду справи, що у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Позивач в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, вважає її безпідставною, а рішення суду законним та обґрунтованим, яке просив залишити в силі.

Представник третьої особи покладається на розсуд суду.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до нотаріально завіреного договору від 01.02.2011 року останній отримав грошові кошти в сумі 188800грн., що на момент передачі становило 23600 доларів США та зобов'язався повернути їх не пізніше 01.08.2011року. Однак відповідач не дотримався умов договору і в обумовлений договором строк грошей не повернув.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не представив суду належних доказів, які б свідчили про повернення ним позивачеві всієї суми боргу а також, що він не отримував грошей, а повертав тільки після неодноразових погроз.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що згідно умов укладеного сторонами договору, передачу грошей було здійснено до підписання договору. Сторони домовились, що договір є безпроцентним, остаточний розрахунок повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 01.08.2011 року і повна сума позики, що підлягає поверненню на день остаточного розрахунку має відповідати еквіваленту 23600 доларів США на день передачі грошей.

Як вбачається з контрозписок ОСОБА_2, ОСОБА_4 повернув йому 10.10.2013 року 10000 доларів США, що на день повернення становило 81800грн. та 06.11.2013 року таку ж суму. Отже, станом на час звернення до суду сума неповернутого боргу за договором позики становить 3600 доларів США, що на час розгляду справи еквівалентно 80820грн. із розрахунку офіційного курсу гривні НБУ щодо іноземних валют 1 долар США становить 22,45грн.

Вищевказані обставини підтверджуються документальними доказами, що є в матеріалах справи та не спростовані відповідачем.

Таким чином, суд зробив правильний розрахунок, стягнувши з відповідача 3600 доларів США, що на час розгляду справи еквівалентно 80820грн., частково задовільняючи позовні вимоги позивача, при цьому відмовивши в іншій частині позовних вимог, зокрема стягнення суми інфляції та моральної шкоди за безпідставністю. Колегія суддів погоджується також із висновком про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу та сплаченого ним судовго збору, оскільки такі витрати документально підтверджені.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно ст.1049ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Посилання апелянта на те, що він не отримував грошей, а повертав їх під впливом погроз та психологічного тиску на нього зі сторони позивача є голослівними, не підтверджується належними та допустимими доказами та спростовується письмовими документами у матеріалах справи.

Підсумовуючи вище описане, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно досліджено обставини справи, зібраним доказам дана належна правова оцінка, висновок про часткове задоволення позовних вимог позивача є вірним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції при вирішенні спору. В іншій частині рішення сторонами не оскаржується.

Відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку. Апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, які б давали підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах позовної заяви та в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 27 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: Я.Д. Горблянський

В.Д. Фединяк