Справа № 347/2993/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1136/2015
Головуючий у 1 інстанції Гордій В.І. В. І.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів: Горблянського Я.Д., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

з участю: представника апелянта - Цимбалістого М.М., відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - Цимбалістого Михайла Михайловича на рішення Косівського районного суду від 06 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

В грудні 2014 року банк звернувся в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладених договорів №003М/8/06 від 06.02.2006 року та №DC003М/8/06 від 21.03.2007 року, ОСОБА_3 отримав у АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», грошові кошти в сумі 750 Євро. Відповідач був ознайомлений і згідний з умовами надання кредиту, що підтверджується його підписом в заяві. Внаслідок неналежного виконання зобов'язання по кредитному договору, станом на 18.09.2014 року заборгованість становить 11300грн. 36коп.

Рішенням Косівського районного суду від 06 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення представник ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» - Цимбалістий М.М. подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що сторонами укладено та підписано два договори: №003М/8/06 від 06.02.2006 року та №DC003М/8/06 від 21.03.2007 року. Останній з них є невід'ємною частиною попереднього та діє протягом строку дії. Оскільки термін дії договорів не закінчився, то позовна заява подана в межах строків позовної давності.

На думку апелянта, суд даним обставинам не дав належної оцінки та ухвалив рішення з порушенням вимог закону.

З вище наведених підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В судовому засіданні представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів поданих у апеляційній скарзі, просив про їх задоволення.

Відповідач апеляційну скаргу заперечив, вважає її безпідставною, а рішення суду законним та обґрунтованим, яке просив залишити в силі.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до вимог ст. 257 ЦК України, банком пропущений строк звернення до суду, поважних причин, якого банк не зазначив, не звертався про поновлення пропущеного строку позовної давності, в той час, як відповідач просив суд про його застосування.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до укладеного договору №003М/8/06 від 06.02.2006 року, ОСОБА_3 отримав у АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», грошові кошти в сумі 750 Євро. Внаслідок неналежного виконання зобов'язання по кредитному договору, станом на 18.09.2014 року заборгованість становить 11300грн. 36коп.

Згідно відомостей, поданих позивачем, відповідач зобов'язання по кредитному договору не виконував. Відповідно до представленого позивачем розрахунку суми заборгованості, станом на 18.09.2014 року заборгованість становить 11300грн. 36коп. (а.с.12).

Вищевказані обставини підтверджуються документальними доказами, що є в матеріалах справи та не спростовані відповідачем.

Згідно із ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.

З матеріалів справи також вбачається, що згідно умов укладеного сторонами договору, строк дії кредитної лінії встановлюється на строк дії платіжної картки, але не більше 365 календарних днів з моменту підписання (а.с.9). Отже строк виконання договору закінчився 21.03.2008 року.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у своїй постанові №6-14цс14від 19.03.2014 року, яка згідно ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

У матеріалах справи міститься заява відповідача про застосування строку позовної давності (а.с. 109-110), що відповідно до частин 3 і 4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Позивачем отримано споживчий кредит, строк виконання договору закінчився 21.03.2008 року, а банк звернувся до суду з позовом 16.12.2014 року, отже, судом першої інстанції правильно відмовлено в позові за спливом строку позовної давності.

Посилання апелянта на те, що договір від 06.02.2006 року не розірваний і його термін не закінчився є голослівними та спростовується письмовими документами у справі та наведеними вище мотивами.

Враховуючи те, що відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в позові з огляду на те, що позивачем пропущений строк позовної давності звернення до суду, оскільки з позовом позивач звернувся лише в грудні 2014 року, в своїй позовній заяві не ставив питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, поважних причин пропуску строку не зазначив.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.31 постанови №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 року зазначив, що оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК України щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

При вирішенні даного цивільно-правового спору колегія суддів приймає до уваги також позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловлену в ухвалі від 03.07.2013року по аналогічній справі.

Підсумовуючи вище описане, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно досліджено обставини справи, зібраним доказам дана належна правова оцінка, висновок про відмову в задоволенні позовних вимог банку з підстав пропуску ним строку позовної давності є вірним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку. Апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, які б давали підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах позовної заяви та в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - Цимбалістого Михайла Михайловича відхилити.

Рішення Косівського районного суду від 06 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: Я.Д. Горблянський

В.Д. Фединяк