У х в а л а

іменем україни

11 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,
суддів:Висоцької В.С., Умнової О.В.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Київської міської організації «Військовий автоаматор» про визнання дійсними змін до статуту, статуту та протоколів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до громадської організації «Київська міська організація «Військовий автоаматор» (далі - КМО «Військовий автоаматор») про визнання дійсними змін до статуту, статуту та протоколів, який згодом уточнив та просив визнати недійсним рішення про внесення змін до статуту КМО «Військовий автоаматор» від 19 квітня 2008 року; визнати недійсним статут КМО «Військовий автоаматор» в новій редакції, який зареєстровано Головним управлінням юстиції у м. Києві 19 серпня 2008 року; визнати недійсним протокол № 9А засідання правління КМО «Військовий автоаматор» від 06 липня 2009 року; визнати недійсним протокол № 2 зборів уповноважених КМО «Військовий автоаматор» від 11 серпня 2009 року, визнати недійсним статут КМО «Військовий автоаматор» в новій редакції, який було зареєстровано Головним управлінням юстиції у м. Києві 16 жовтня 2009 року.

Позов обґрунтовано тим, що на зборах уповноважених КМО «Військовий автоаматор», які відбулись 27 лютого 2010 року були прийняті рішення щодо недовіри голові правління громадської організації ОСОБА_7 та звільнення його із займаної посади; обрання на посаду нового голови правління громадської організації - ОСОБА_6, обрання нового складу правління та ревізійної комісії. Під час підготовки до вказаних вище зборів, членам громадської організації стало відомо про наявність оскаржуваних документів, якими вирішено питання про внесення змін до статуту щодо терміну та засад перебування на посаді голови правління.

Згодом позивачу стало відомо про те, що 06 липня 2009 року відбулось засідання правління громадської організації (Протокол № 9А), на якому розглядалось питання термінового скликання зборів уповноважених громадської організації та внесення змін до статуту, а 11 серпня 2009 року відбулись збори уповноважених громадської організації (Протокол № 2), на яких також розглядалось питання внесення змін до статуту громадської організації та схвалення даного рішення. В той же час, будучи заступником голови правління, позивачу нічого не було відомо про засідання правління громадської організації, яке відбулось 06 липня 2009 року, та засідання зборів уповноважених, яке відбулось 11 серпня 2009 року. Таким чином, позивач вважає, що дана інформація, яка міститься в протоколі № 9А від 06 липня 2009 року та в протоколі № 2 від 11 серпня 2009 року є недостовірною. Ураховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Залишаючи без змін рішення районного суду, яким відмовлено у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності, а відповідач звернувся до суду з заявою про застосування наслідків пропуску такого строку, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до пункту 2 частини першої статті 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 20 грудня 1995 року Управлінням юстиції в м. Києві зареєстровано статут громадського об'єднання «Київська міська організація «Військовий автоаматор «Воєнавто», який затверджено загальними зборами засновників 03 вересня 1992 року зі змінами та доповненнями прийнятими загальними зборами 17 листопада 1995 року (а.с. 60 - 68).

01 липня 2002 року Київським міським управлінням юстиції погоджено зміни до статуту громадського об'єднання Київська міська організація «Військовий автоаматор «Воєнавто», які були затверджені зборами уповноважених 27 травня 2002 року на підставі протоколу № 1 від 27 травня 2002 року (а.с. 69).

Відповідно до п. 1 статуту (зі змінами станом на 2002 рік), КМО «Військовий автоаматор» (Воєнавто) є самодіяльною організацією, яка на добровільних засадах об'єднує військовослужбовців, які мешкають у м. Києві, для задоволення та захисту їх природних та законних інтересів у сфері автомобільного аматорства.

18 серпня 2008 року голова правління громадського об'єднання КМО «Військовий автоаматор» ОСОБА_7 звернувся до Головного управління юстиції у м. Києві з заявою про реєстрацію статуту громадської організації «Військовий автоаматор» в новій редакції та видачу дубліката свідоцтва про реєстрацію організації, у зв'язку з його втратою (а.с.70).

Відповідно до Протоколу № 1 зборів уповноважених КМО «Військовий автоаматор» від 19 квітня 2008 року, до складу правління громадської організації обрано зокрема й ОСОБА_6, головою правління був обраний ОСОБА_7 (а.с. 71 - 76).

Перевіряючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із його висновком про те, що позивач перебував на посаді заступника голови правління КМО «Військовий автоаматор» до грудня 2009 року, а тому як посадова особа громадської організації, позивач мав доступ до оригіналів всіх документів. Однак, із позовом до суду позивач звернувся лише 19 грудня 2013 року, в зв'язку із чим пропустив строк позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач звертався до суду першої інстанції з заявою про застосування строку позовної давності.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Проте перевіряючи рішення місцевого суду, апеляційний суд всупереч вимогам статей 214, 316 ЦПК України на вказане вище уваги не звернув та не врахував, що суд застосував строк позовної давності, не навівши при цьому правових висновків щодо обґрунтованості позову.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська