Справа № 569/1348/13- ц

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2015 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Сидорука Є.І.

при секретарі Патій Н.А.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_2 (правонаступник ОСОБА_3 ) до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Філюк Валентина Михайлівна, ПАТ «Сведбанк» про визнання договору дарування недійсним, суд -

В с т а н о в и в :

25.01.2013 р. ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Філюк В.М. про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 25.04.1995 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Ухвалою Рівненського міського суду від 19.03.2015 р. до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено ПАТ «Сбедбанк», яке виступає правонаступником ЗАТ «Сведбанк».

В судовому засіданні правонаступник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_1 позов підтримали повністю, суду пояснили, що в період зареєстрованого шлюбу подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , які були рідними дідом та бабою ОСОБА_3 , було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу квартири було оформлено на ОСОБА_5 , який без відома та згоди своєї дружини ОСОБА_2 позивача за даним позовом, яка була співвласником даного помешкання в силу ст.22 КпШС України, уклав оспорюваний договір. Про наявність оспорюваного договору ОСОБА_2 дізналась лише перед подачею позову в суд і відтак, вважають, що нею не пропущено строк подання даного позову до суду. В цій квартирі після смерті її чоловіка проживала лише позивачка, яка була інвалідом дитинства і догляд за нею здійснювала її онука ОСОБА_3 . Відповідач ОСОБА_4 після укладення оспорюваного договору, в дане помешкання не вселявся та в ньому не проживав, рахунки на оплату комунальних послуг після смерті її чоловіка надходили на ім`я позивачки і саме вона здійснювала їх оплату. В 2012 році позивачка заповіла свою частку даної квартири на користь ОСОБА_3 та видала на її ім`я довіреність на право розпорядження даним майном. Враховуючи відсутність згоди другого із співвласника на відчуження нерухомого майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, просять визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 недійсним з моменту його укладення.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, подав суду письмову заяву з проханням справу розглянути у його відсутність та прийняти рішення згідно із законом. Із заяви ОСОБА_4 вбачається, що його дід ОСОБА_5 та баба ОСОБА_2 перебували з 1940 року в зареєстрованому шлюбі, він особисто бачив свідоцтво про реєстрацію їх шлюбу та відмітки про це в їх паспортах, визнав, що його баба ОСОБА_2 не знала про укладення договору дарування квартири дідом на його ім`я.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Філюк Валентина Михайлівна та ПАТ «Сведбанк» в судове засідання не з`явились, заяв про відкладення розгляду справи не подали, про день та час розгляду справи повідомлені у визначеному законом порядку.

Так, допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 були її батьками. Вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1940 року, вона бачила їх свідоцтво про шлюб, яке було втрачено. Мама була інвалідом дитинства і після смерті чоловіка, доглядала за нею її онука ОСОБА_3 . Після смерті батька в 1997 р. її матір отримувала допомогу як вдова учасника бойових дій. В 2012 році свідку стало відомо про те, що за два роки до смерті, її батько подарував спірну квартиру своєму онуку ОСОБА_4 , який в дану квартиру не вселявся та в ній не проживав. Ні вона, ні її матір не підтримували жодних стосунків із ОСОБА_6 , не спілкувались з ним, який проживав окремо зі своєю сім`єю. До смерті батька всі рахунки на комунальні послуги приходили на його ім`я, а після його смерті на ім`я її матері і саме вона їх оплачувала. Зі слів матері їй відомо, що вона також дізналась про відчуження даної квартири лише в 2012 році, а до того часу вважала себе її власником.

Заслухавши пояснення правонаступника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та її представника, покази свідка ОСОБА_6 дослідивши матеріали справи суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 (правонаступник ОСОБА_3 ) до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Філюк Валентина Михайлівна, ПАТ «Сведбанк» про визнання договору дарування недійсним підлягає до повного задоволення із наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених ними вимог і на іпсдтаві доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 19 січня 1991 року між виконавчим комітетом Рівненської міської ради народних депутатів та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого виконавчий комітет продав, а покупець ОСОБА_5 придбав у покупця за 4846 карбованців зазначене жиле приміщення. Договір купівлі-продажу було посвідчено державним нотаріусом 1 Рівненської державної нотаріальної контори Усик С.І., зареєстровано в реєстрі за № 3-304.

Також судом встановлено, що станом на 19.01.1991 року (дата купівлі квартири АДРЕСА_1 ) ОСОБА_5 перебував в зареєстрованому шлюбі з позивачкою ОСОБА_2 і відповідно до вимог ст.16 Закону України «Про власність» та КпШС України, дана квартира, як майно належите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Дана обставина підтверджується сукупністю досліджених судом письмових доказів, чинним судовим рішенням Рівненського міського суду від 21.09.2012 року по справі №1715/15715 , показами свідка ОСОБА_6 та визнається відповідачем, що вбачається з його письмової заяви на адресу суду від 06.04.2015 р.

Як вбачається з копії свідоцтва про народження ОСОБА_7 (матері ОСОБА_3 ) серія НОМЕР_1 від 22.11.1946 року, її батьками зазначено : матір - ОСОБА_2 , батько ОСОБА_5 .

З довідки № 305 від 11.07.1997 р. вбачається, що згідно даних, які є в наявності у Рівненському міськвійськоматі Рівненської області ОСОБА_2 , 1921 року народження є вдовою учасника бойових дій ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Із дослідженого судом свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що зроблено запис в Книзі реєстрації смертей 08.01.1997 р. за № 50.

З копій заяв про видачу паспортів громадянам ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , наданих на вимогу суду Управлінням державної міграційної служби України в Рівненській області та досліджених в судовому засіданні вбачається, що 21.06.1980 р. були видані паспорти серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , де в графі сімейний стан якщо перебуває в шлюбі зазначено прізвище чоловіка ОСОБА_5 , 1913 року народження та дружини ОСОБА_2 , 1921 року народження відповідно, з вказівкою про реєстрацію між ними шлюбу 14.11.1940 року Краївською сільською радою.

Чинним рішенням Рівненського міського суду від 21.09.2012 року по справі № 1715/15715 встановлено факт реєстрації шлюбу, що мав місце 14.11.1940 року в с.Країв (Новокраїв) між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом встановлено, що 25 квітня 1995 року відповідно до угоди, посвідченої приватним нотаріусом Рівненського міського округу Філюк В.М., ОСОБА_5 подарував квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 .

Відповідно до ст.23 КпШС УРСР та ст.16 Закону України «Про власність», які діяли на час дарування квартири, було передбачено право подружжя розпоряджатися майном, нажитим під час шлюбу, яке є їх спільною сумісною власністю, за спільною згодою. При укладенні угод одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального посвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Судом встановлено, що письмової згоди ОСОБА_2 на відчуження спільного майна подружжя на час дарування ОСОБА_5 для ОСОБА_4 спірної квартири не було.

Відповідно до ст.48 ЦК УРСР, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Оскільки при укладенні оспорюваного договору дарування не було дотримано вимог закону необхідних для його укладення, зокрема відсутня письмова згода на це другого із подружжя ОСОБА_2 , то даний договір є недійсним з моменту його вчинення.

Суд вважає, що правонаступником позивача ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_3 доведено існування підстав для визнання договору дарування квартири від 25.04.1995 р. недійсним .

Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки спірна угода була укладена 05.04.1995 р. під час дії ЦК України 1963 р., відповідно до ст.71 якого строк позовної давності був встановлений у три роки та сплив до набрання чинності ЦК України 2004 р., тому до спірних правовідносин правила про позовну давність, передбачені ЦК України 2004 р., не застосовуються. Відповідно до ст.75 ЦК УРСР 1963 р. позовна давність по спірних правовідносинах застосовується судом незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Під час ухвалення рішення одним із питань, які вирішує суд під час ухвалення рішення відповідно до п.2 ч.1 ст.214 ЦПК України, є питання приопущення строку позовної давності .

Відповідно до ст.76 ЦК УРСР 1963 р. перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна дізнатись про порушення свого права.

Як вбачається з роз`яснень, що містяться в п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обгрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

На думку суду, правонаступником позивачки було доведено наявність обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування, в тому числі і щодо тієї обставини, що про наявність оспорюваного договору позивачка дізналась лише в 2012 році.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 постійно проживала до своєї смерті в спірній квартирі, а ОСОБА_4 ні до укладення оспорюваного договору дарування, ні після - в дане помешкання не вселявся та в ньому не проживав.

Після смерті чоловіка ОСОБА_5 особові рахунки на комунальні послуги були переоформлені на позивачку ОСОБА_2 , яка самостійно їх оплачувала, що вбачається з досліджених судом рахунків та довідок.

16.05.2012 року ОСОБА_2 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Піддубною Л.П., зареєстрований в реєстрі за № 1268, згідно умов якого вона заповіла спірну квартиру на користь ОСОБА_3

16.05.2012 року ОСОБА_2 було також видано нотаріально посвідчену довіреність, якою вона уповноважила ОСОБА_3 розпоряджатися усією належною їй квартирою АДРЕСА_1 .

28.12.2012 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Піддубною Л.П. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме посвідченні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

З досліджених судом доказів встановлено, що позивачкою не пропущено строк позовної давності звернення до суду з даним позовом, оскільки про наявність оспорюваного договору дарування вона дізналася лише в 2012 році, вважаючи до того часу себе власником спірної квартири.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч ст.8 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно д тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві було відмовлено. За таких обставин з відповідача підлягає стягнення на користь позивача 107,30 грн. сплаченого нею судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10,11,58,60,212-215,218,294,296,297 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 25.04.1995 року між ОСОБА_2 ( представник ОСОБА_3 ) та ОСОБА_4 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 ( представник ОСОБА_3 ) судовий збір у сумі 115,30 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Сидорук Є. І.
Повний текст рішення виготовлено 10 травня 2015 року.
Суддя : Сидорук Є.І.