АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 606/2586/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Малярчук В.В.
Провадження № 22-ц/789/411/15 Доповідач - Дикун С.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Шевчук Г. М., Храпак Н. М.,

при секретарі - Коваль О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теребовлянського районного суду від 4 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Іванівської сільської ради про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Іванівської сільської ради про визнання права власності на житловий будинок з добудовою, який знаходиться АДРЕСА_1. В обгрунтування вимог зазначила, що здійснила добудову до власного житлового будинку на земельній ділянці, яка належить їй на праві особистої власності. Звернулась в інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю з декларацією про початок виконання будівельних робіт, однак, 4 серпня 2014 року їй було відмовлено у реєстрації даного повідомлення. Оскільки відсутні порушення прав інших осіб, а відповідно до технічного висновку від 21.07.2014 року спірна прибудова відповідає вимогам діючих Державних стандартів, будівельних норм та правил, пожежної безпеки та санітарно-гігієнічним вимогам, а також вимогам надійності будівель і споруд та можливості її безпечної експлуатації, вважає, що є всі підстави для задоволення позову.

Рішенням Теребовлянського районного суду від 4 лютого 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на будівельні матеріали тa обладнання, використані у процесі добудови житлового будинку, загальною площею 63,8 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 червня 2006 року серії НОМЕР_1, зареєстрованого в реєстрі права власності на нерухоме майно від 26 червня 2006 року.

ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким визнати за нею право власності на житловий будинок з добудовою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. В обгрунтування вимог посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання права власності на будівельні матеріали, а не на житловий будинок, оскільки самочинно збудований житловий будинок не порушує права інших осіб та збудований на земельній ділянці, яка належить їй на підставі свідоцтва про право власності та надана для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Представник позивачки ОСОБА_2 підтримав вимоги апеляційної скарги, однак, після оголошеної перерви у судове засідання 12.05.2015 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник Іванівської сільської ради, будучи належно повідомленим про розгляд справи, у судове засідання не з'явився. Подав заяву про відсутність заперечень сільської ради щодо задоволення позову про визнання права власності на самочинну добудову.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду - до скасування, виходячи із наступних мотивів.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зобов'язаний вирішити наступні питання: чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Задовольняючи позов та визнаючи право власності на будівельні матеріали, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою було здійснено самочинне будівництво без належного дозволу та затвердженого проекту, а тому вона має право на використані матеріали.

З такими висновками колегія суддів погодитися не може, оскільки вони не відповідають обставинам справи, порушують норми процесуального та матеріального права.

Згідно із ч.І ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", положеннями якої суд керувався при ухваленні рішення, зазначено, якщо спадкодавцем було здійснено самочинне будівництво (ч.1 ст. 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Суд не зауважив, що позивачка, пред'являючи позов про визнання права власності на будинок, посилалась на ті обставини, що вона провела добудову власного житлового будинку, розташованого на її власній земельній ділянці, однак, у зв'язку з проведеною реконструкцією будинку без належної дозвільно технічної документації вона не може встановити право власності на такий будинок з добудовою та змушена звертатись до суду. При цьому посилалась на норму ч.5 ст.376 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, чим порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка є власником домоволодіння: будинку площею 63,8 кв.м.; літньої кухні, сараю у АДРЕСА_1, що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26.06.2006 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.06.2006 року (а.с.4,5). Домоволодіння розташоване на присадибній земельній ділянці площею 0,25 га, власником якої є позивачка на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 04 лютого 2014 року (а.с.6)

Позивачкою проведена реконструкція спірного житлового будинку під час якої були самовільно добудовані підвал, два коридори, кладова, житлова кімната, ванна та кухня, що вбачається із технічного паспорта на житловий будинок з надвірними будівлями від 17.07.2012 року, виготовленого Теребовлянським бюро технічної інвентаризації. (а.с.6-9).

29 липня 2014 року ОСОБА_1 звернулась в інспекцію державного архітектурного контролю в Тернопільській області (далі- інспекція) з повідомленням про початок виконання будівельних робіт, а саме, добудови до житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, вид будівництва - реконструкція.

4 серпня 2014 року інспекцією відмовлено у реєстрації документа у зв'язку з відсутністю інформації щодо будівельного паспорта об'єкта у відповідності до п.11 вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466 про затвердження «Порядку виконання підготовчих і будівельних робіт».

Пред'являючи позовні вимоги про визнання права власності на спірний житловий будинок з добудовою, позивачка посилалась на норму ч.5 ст.376 ЦК України, згідно з якою на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Під самочинним будівництвом необхідно розуміти як нове будівництво, так і реконструкцію, реставрацію або капітальний ремонт вже існуючих обєктів нерухомості (ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі - Постанова) суди мають враховувати, що що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

В матеріалах справи відсутні докази звернення позивачки до компетентного державного органу про прийняття спірного реконструйованого будинку до експлуатації.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 9 Постанови при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 3ЦПК України). У зв'язку з викладеним, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого, чи його відсутність, дають підстави вважати про наявність спору.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Колегія суддів, з урахуванням вимог ч.4 ст.10 ЦПК України, роз'яснила представнику позивачки, що з'ясування даних обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору і оголосила тривалу перерву з 09 квітня по 12 травня 2015 року для представлення доказів звернення позивачки до компетентного державного органу про прийняття об'єкта до експлуатації, однак зазначені докази представлені не були, що дає підставу вважати, що порушене питання не було предметом розгляду компетентного органу.

За таких обставин, коли порушене питання не було предметом розгляду компетентного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Іванівської сільської ради про визнання права власності на спірний житловий будинок з добудовою.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 319, 324; 325 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Теребовлянського районного суду від 4 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Іванівської сільської ради Теребовлянського району про визнання права власності на житловий будинок з добудовою, який знаходиться АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області С.І. Дикун