АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 755/8/13 Головуючий у 1 - й інстанції: Чех Н.А.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3462/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 грудня 2014 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аскент-Нафта» до ОСОБА_3 про визнання неукладеним договору комісії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у січні 2013 року.

Зазначав, що ТОВ «Аскент-Нафта» є власником Об'єкту нерухомого майна "Розширення плодоовочевої бази з 22 404 т. до 26 774 т. оптово-роздрібного плодоовочевого комбінату в Дніпровському районі м. Києва", який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Договору №782 купівлі-продажу об'єкту незавершеного будівництва, укладеного між ними та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву від 03.09.2001.

01.08.2002 Дніпровський районний суд міста Києва своїм рішенням визнав за ними право власності на вказаний об'єкт нерухомості. З Єдиного державного реєстру судових рішень позивачу стало відомо про існування рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15.12.2011, згідно якого за невідомою позивачу особою, а саме відповідачем ОСОБА_3, було визнано право власності на об'єкт нерухомості "Розширення плодоовочевої бази з 22 404 т. до 26 774 т. оптово роздрібного плодоовочевого комбінату в Дніпровському районі м.Києва", площею 12 630 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору комісії від 31.07.2001, укладеному між позивачем та ОСОБА_3 Проте жодного договору комісії товариство не укладало та Генеральним директором не підписувався жодний договір комісії з вказаним громадянином, а саме з відповідачем.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд визнати неукладеним договір комісії від 21.07.2001 між ТОВ "Аскент-Нафта" та ОСОБА_3

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог з виключенням з мотивувальної частини рішення певних висновків суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу незавершеного будівництва №782 від 03.09.2001, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву та ТОВ "Аскент-Нафта", останній купив об'єкт незавершеного будівництва - розширення плодоовочевої бази, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Зареєстрований даний об'єкт як Об'єкт нерухомості нежитлові приміщення літери "Г" площею 10 242,2 кв.м. (група приміщень з №41 по №45, групи приміщень з №1 по №8, групи приміщень з №28 по №40) та нежитлова будівля літера "Д" площею 57,9 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що ОСОБА_3 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Аскент-Нафта» та КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна» про визнання право власності на об'єкт нерухомого майна "Розширення плодоовочевої бази з 22 404 т. до 26 774 т. оптово-роздрібного плодоовочевого комбінату в Дніпровському районі м. Києва" на підставі укладеного між сторонами договору комісії від 31.07.2001.

Зі змісту договору комісії, копія якого наявна в матеріалах справи, вбачається, що 31.07.2001 між ТОВ "Аскент-Нафта" та громадянином Туркменістану ОСОБА_3 укладено договір комісії, відповідно до якого позивач (комісіонер) зобов'язується по дорученню відповідача (комітента) і за винагороду здійснити юридичні дії, в результаті яких укласти від свого імені та за рахунок комітента договір купівлі-продажу Об'єкта (об'єкт незавершеного будівництва - розширення плодоовочевої бази, розташоване за адресою: АДРЕСА_1).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15.12.2011 позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на об'єкт нерухомості "Розширення плодоовочевої бази з 22 404 т. до 26 774 т. оптово-роздрібного плодоовочевого комбінату в Дніпровському районі м. Києва площею 12.630 кв.м", розташований на адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна» зареєструвати право власності ОСОБА_3 на зазначений об'єкт нерухомості.

Пізніше рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17.04.2013 рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2011 року скасовано, ухвалено нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначав, що договір комісії від 21.07.2001 року ним не укладався та не підписувався, а тому просив визнати його неукладеним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що вимоги є недоведеними, а тому задоволенню не підлягають.

В силу дії ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно зі ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При зверненні позивача до суду останнім не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позовної заяви та факту порушення, невизнання або оспорювання належних йому прав та свобод, внаслідок чого суду першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апелянт зазначав що твердження суду першої інстанції про те, що на даний час особою, яка має відношення та право на спірний об'єкт, як на об'єкт незавершеного будівництва (договір купівлі-продажу від 03.09.2001 року), так і на будь-яке будівництво (добудову) цього об'єкту, що відбувалося після його придбання, є ТОВ "Аскент-Нафта" є таким, що виходить за межі судового розгляду по справі. Однак колегія суддів не може погодитись з вказаним доводом, оскільки такий висновок був зроблений судом з урахуванням наявних в матеріалах справи судових рішень між сторонами, зокрема рішення Апеляційного суду міста Києва від 30.09.2014, яким рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15.12.2011 року, на підставі якого визнано право власності на об'єкт нерухомості за відповідачем, скасоване і в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Звертаючись з позовом ТОВ "Аскент-Нафта", обґрунтовуючи порушення власних законних прав та інтересів, посилалось на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15.12.2011 року, яке під час розгляду справи в суді першої інстанції було скасоване, у зв'язку з чим суд прийшов до висновку щодо недоведеності позовних вимог з огляду на ст. 3,4 ЦПК України та відмову в їх задоволенні.

Слід також зазначити що в оскаржуваному рішення суд не встановлював право власності на об'єкт нерухомості "Розширення плодоовочевої бази з 22 404 т. до 26 774 т. оптово-роздрібного плодоовочевого комбінату в Дніпровському районі м. Києва площею 12.630 кв.м", що давало б суду апеляційної інстанції підстави прийти до висновку про вихід за межі судового розгляду.

Не може бути прийняте до уваги твердження позивача про вихід суду першої інстанції за межі судового розгляду при зазначенні ним у рішення про неможливість п. 9.2 договору комісії бути належним фінансовим оформленням отримання передачі-отримання грошових коштів між фізичною та юридичною особою, оскільки зазначений договір є предметом розгляду, а вказаний висновок суду не є таким що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Не може бути підставою для скасування правомірного рішення суду першої інстанції і доводи апеляційної скарги щодо критичного висновку суду на пояснення представника відповідача.

Слід також зазначити, що діючим законодавством не передбачено обмеження щодо кількості підстав відхилення та не приймання до уваги того чи іншого доказу, а тому твердження апеляційного скарги про відхилення висновку експертного почеркознавчого дослідження з декількох підстав, зокрема, наявності сумнівів щодо правомірності його складання та відсутності відношення до предмета спору, не є порушенням норм процесуального права.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» посилання в апеляційній скарзі на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав установленими, чи на невідповідність висновків суду обставинам справи, підлягає перевірці апеляційним судом шляхом дослідження доказів, яким, на думку особи, що подала апеляційну скаргу, суд першої інстанції не дав оцінки або дав неправильну оцінку.

Так, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи апелянтом не було надано належних та допустимих доказів на спростування вказаних висновків або доведення їх незаконності.

Інші доводи апеляційної скарги про те, що відмовляючи в задоволенні позову суд невірно застосував норми матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки норми матеріального права застосовані судом вірно, а підставою для відмови в позові було недоведеність позовних вимог позивача.

Таким чином твердження апеляційної скарги про незаконність та упередженість судового рішення матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: