Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2015 року Ужгородський міськрайонний суд

Закарпатської області

в складі: головуючого судді - Семерак І.О.

при секретарі - Віраг Е.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ГУ ДМС Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області, Служба у справах дітей Ужгородської районної державної адміністрації, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, та зустрічним позовом ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей Ужгородської районної державної адміністрації, про визнання права на проживання (користування) житловим приміщенням та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом мотивуючи його тим, що вона в цілому є власником житлового будинку з прибудовою АДРЕСА_1. В даному будинку по теперішній час зареєстровані її син - ОСОБА_7, колишня дружина останнього - ОСОБА_2, а також онуки - ОСОБА_4 та ОСОБА_3, які до квітня-травня 2012 року проживали з нею в даному будинку. Зазначає, що ще в 2010 році ОСОБА_7 розлучився з ОСОБА_2 однак відповідачі лише весною 2012 року переїхали з її будинку на постійне місце проживання в АДРЕСА_2.

Вказує, що на даний час у її будинку ніхто не проживає, підтвердженням чого є рахунок за електроенергію № 3200 від 07.09.12 року та лист Оноківської сільської ради від 08.11.2012 року.

На неодноразові її прохання знятися добровільно з реєстрації в її будинку ОСОБА_2 разом зі своїми дітьми не реагує.

Вважає, що оскільки відповідачі не є власниками житлового будинку АДРЕСА_1, вони добровільно вибули будинку з цієї адреси проживання та добровільно знятися з реєстрації не бажають, у порушення вимог ст.6 ЗУ «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» не зареєструвалися протягом 10 днів з дня вибуття за новим місцем проживання, а тому вони втратили право користування спірним житлом і підлягають зняттю з реєстраційного обліку.

В подальшому позивач змінила позовні вимоги та оскільки припинилися її сімейні відносини з своїм сином, що позбавляє права відповідачів користуватися її житловим будинком АДРЕСА_1, просить усунути перешкоди в користуванні правом власності їй вказаним житловим будинком шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування даним житловим будинком та зобов'язати ГУДМС Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

В свою чергу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та у інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, звернулась в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права на проживання в АДРЕСА_1 та вселення в цей будинок.

Позов мотивує тим, що 17.12.1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено шлюб. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей : ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. Після одруження, зі згоди власника будинку ОСОБА_1, ОСОБА_2 вселилася у вищевказаний будинок і зареєструвалась в ньому.

Зазначає, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13 червня 2008 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 розірвано, неповнолітніх дітей залишено проживати з матір'ю. Ініціатором розірвання шлюбу був ОСОБА_7, з метою його переїзду до Ізраїлю. ОСОБА_2 заперечувала проти розірвання шлюбу, оскільки зазначала, що між нею та ОСОБА_7 не вирішені майнові питання: питання поділу майна та утримання дітей.

Вказує, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 продовжувала безперешкодно проживати у спірному будинку, утримувала будинок у справному стані, сплачувала всі необхідні платежі. Однак 01.10.2012 року ОСОБА_1, скориставшись її відсутністю у будинку, а також її дітей, змінила замки на дверях будинку та хвіртки огорожі і не впускала їх додому. У зв'язку з цим, ОСОБА_2 навіть зверталася з вимогою до органу внутрішніх справ про захист її житлових прав та прав її неповнолітніх дітей на проживання у цьому будинку, однак було відмовлено в порушенні кримінальної справи.

Зазначає, що після незаконного виселення ОСОБА_2 разом з дітьми вимушена була тимчасово переїхати проживати до своїх батьків, де крім них в одному будинку проживають три сім'ї. Звертає увагу суду на те, що вона інвалід дитинства (глухоніма), іншого житла немає і не в змозі його самостійно придбати, оскільки живе на пенсію по інвалідності та утримує двох дітей.

У зв'язку з цим, вважає, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виселені незаконно, а тому просить суд визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право на проживання в АДРЕСА_1, та вселити їх у вказаний будинок.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представник - ОСОБА_13 свій змінений позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в ньому, та просили його задоволити. В той же час проти задоволення зустрічного позову просили відмовити, вважаючи такий безпідставним. При цьому пояснили, що не має відношення до даної справи посилання позивача за зустрічним позовом на те, що при розірванні шлюбу ОСОБА_7 був ініціатором, що ОСОБА_2 заперечувала щодо його розірвання у зв'язку з не вирішенням поділу між ними майна, оскільки питання про поділ майна при розірванні шлюбу судом не піднімалося. ОСОБА_1 заперечила щодо надання нею згоди на реєстрацію в її будинку ОСОБА_2 зазначивши, що прописав останню в будинку її син скориставшись наданою йому нею Довіреністю щодо проживання та розпорядження будинком та земельною ділянкою у зв'язку з знаходженням її за кордоном, в той час коли права прописувати інших осіб в її будинку йому надано нею не було.

Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечила, вважаючи такий безпідставним, з підстав наведених в зустрічному позові. В той же час зустрічний позов просила задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі за первісним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили у задоволенні первісного позову відмовити. Разом з тим, зустрічний позов просили задовольнити з підстав наведених в ньому.

Представник третьої особи - ГУДМС Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області в судове засідання не з'явився, однак подав суду заяву про розгляд справи у їх відсутності на підставі наявних матеріалів справи.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Ужгородської районної державної адміністрації, заперечив проти задоволення первісного позову. В той же час зустрічний позов просив задоволити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників та третю особу, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Так, відповідно до ст.ст.10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в цілому являється власником житлового будинку АДРЕСА_1, з прибудовами та належними до нього господарськими спорудами, який за нею зареєстровано, що стверджується довідками Ужгородського районного КП БТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна №225/01-14 від 24.02.2011 року та №124 від 18.06.2007 року.

Також встановлено, що за даною адресою зареєстровані ОСОБА_1 - власник, її син - ОСОБА_7, її колишня невістка - ОСОБА_2, та онуки - ОСОБА_3(ІНФОРМАЦІЯ_5) та ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_6), що стверджується листом Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області №487/01-12 від 08.11.2012 року, та не заперечується сторонами по справі.

Вказаним листом також стверджується, що згідно акту обстеження дворогосподарства, складеного депутатською комісією від 06.11.2012 року, по вищевказаній адресі ніхто не проживає.

В своєму запереченні на зустрічний позов ОСОБА_1 посилається на постанову №5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та норми ст.ст.391, 396 ЦК України, відповідно до положень яких позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Ч.1 ст.383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї та інших осіб.

Зі змісту ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово;

Ст.6 цього Закону визначено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Згідно вимог ст.107 ЖК України, у разі вибуття членів сім'ї наймача на постійне проживання в інше жиле приміщення чи до іншого населеного пункту такі члени, які вибули, втрачають право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

В той же час ОСОБА_2 в своєму запереченні та зустрічному позові посилається на те, що вона з дітьми, не маючи власного житла, вимушена була виїхати з спірного будинку проживати до своїх батьків, у зв'язку з створенням власником будинку перешкод їм у його користуванні. Тому нею ставиться питання про визнання за нею та її дітьми право на проживання в спірному будинку та їх вселення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду УРСР в п.9 своєї Постанови від 12.04.1985, року за № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_2 з 19.12.1996 року по 23.06.2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13.06.2008 року, яке набуло законної сили 23.06.2008 року, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 розірвано, неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишено проживати з ОСОБА_2

До квітня-травня 2012 року ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проживали однією сім'єю в будинку за адресою: АДРЕСА_1, що не заперечується сторонами.

Домовою книгою стверджується, що ОСОБА_2 зі згоди власника вселилася у вказаний будинок, оскільки вона з 23.12.1997 року прописана (зареєстрована) у вказаному будинку, а тому вона та її діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали у даному будинку правомірно.

Також встановлено, що 01.10.2012 року ОСОБА_1, без відома ОСОБА_2, змінила замки на вхідних дверях будинку та хвіртці огорожі і не впускає її до будинку разом з неповнолітніми дітьми, чим створила для них перешкоди у користуванні вказаним житловим приміщенням, що стверджується постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 16.10.2012 року. Вказане підтверджується також Актом обстеження дворогосподарства в АДРЕСА_1, проведеного комісією в складі депутатів Оноківської сільради, під час якого було встановлено, що гр-ка ОСОБА_1 самовільно, без відому та присутності ОСОБА_2 змінила всі замки на вхідних дверях будинку та калітці, не впускає в будинок ні колишню невістку, ні власних онуків, що призвело до ситуації коли діти опинилися на вулиці.

Таким чином суд вважає доведеним посиланнями ОСОБА_2 на те, вона разом з дітьми вимушена була тимчасово переїхати проживати до своїх батьків лише після створення ОСОБА_1 їй перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням, в той час коли, як встановлено судом, ОСОБА_2 є інвалідом дитинства (посвідчення серія НОМЕР_1від 19.09.2005 року), та іншого житла немає.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку ( квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Частиною 4 цієї ж статті визначено, що до членів сім'ї власника будинку належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем та ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України.

Відповідно до положень ст. 18 Закону України „ Про охорону дитинства", діти - члени сім"ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати зобов`язання.

Враховуючи наведене, суд вважає, що ОСОБА_2 та її діти являються членами сім'ї власника будинку за адресою: АДРЕСА_1, Ужгородського району, оскільки вони правомірно вселилися у це житло і проживали там до моменту створення для них власником житла перешкод у його користуванні, а тому у них виникло право проживання та користування цим житлом.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, відповідно до ст.157 ЖК України, власник жилого будинку (квартири) має за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, використовують його не за призначенням або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а запобігання і заходи громадського впливу виявилися безрезультатними.

Належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 чи її діти вчинили вищевказані дії, визначені ч.1 ст.116 ЖК України, ні позивачем за первісним позовом ні її представником суду не надано.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що слід визнати за ОСОБА_2 та її дітьми право на проживання (користування) в спірному будинку та вселити їх у вказаний будинок, а тому зустрічний позов є обгрунтовним та підлягає до задоволення.

Оскільки первісний та зустрічний позови є взаємовиключними, тому в задоволенні первісного позову про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її реєстраційного обліку, - слід відмовити.

Суд також вважає, що у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, підлягають до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені останньою та документально підтверджені судові витрати, які складають 243,60 грн. судового збору.

Керуючись ст.47 Конституції України, ст.ст. 17, 18 ЗУ «Про охорону дитинства», ст.ст.3, 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ст.ст.107, 116, 156, 157 ЖК України, ст.383 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 59, 60, 88, 212, 213, 215, 294 ЦПК України, суд, -

РІШИВ:

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ГУ ДМС Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області, Служба у справах дітей Ужгородської районної державної адміністрації, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей Ужгородської районної державної адміністрації, про визнання права на проживання (користування) житловим приміщенням та вселення, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, право на проживання (користування) в будинку АДРЕСА_1 та вселити їх у вказаний будинок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 243,60 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Закарпатської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення рішення без участі особи, яка її оскаржує, протягом десяти днів з дня його отримання.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Семерак І.О.