справа № 462/7623/14-ц
УХВАЛА

26 січня 2015 року суддя Залізничного районного суду м.Львова Галайко Н.М., розглянувши матеріали зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання пункту 14.2 кредитного договору несправедливими умовами та визнання його недійсним та визнання всіх зобов'язань позивача перед ПАТ КБ «ПриватБанк» виконаними по справі за позовом Публічного акіонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення, -

в с т а н о в и в :

У провадженні Залізничного районного суду м.Львова перебуває цивільна справа за позовом Публічного акіонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.

ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання пункту 14.2 кредитного договору несправедливими умовами та визнання його недійсним та визнання всіх зобов'язань позивача перед ПАТ КБ «ПриватБанк» виконаними, яка не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України.

Так, згідно частини 5 ст.119 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору.

Судовий збір стягуються відповідно до ціни позову, кількості та змісту позовних вимог.

Позивач вважає, що за заявленими ним позовними вимогами, він звільнений від сплати судового збору згідно правил Закону України «Про захист прав споживачів» і пункту 7) ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Так, відповідно до частини 3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Поняття споживача визначено в пункті 22) частини 1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

При цьому права особи як споживача випливають і охоплюються юридичним змістом даного поняття і закріплені у вказаному вище Законі.

Тобто, права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин.

В спірному ж випадку позивач не придбавав, не замовляв, не використовував і не мав наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, а підставою заявленого ним позову є визнання пункту 14.2 кредитного договору несправедливими умовами та визнання його недійсним та визнання всіх зобов'язань позивача перед ПАТ КБ «ПриватБанк» виконаними.

Таким чином, навіть, виходячи з юридичного визначення поняття споживача, позивач не відповідає його критеріям, передбаченим в пункті 22) частини 1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», а відповідно не є споживачем в розумінні вказаного вище Закону.

Натомість, право позовної вимоги позивача ґрунтується на захисті його майнового права внаслідок порушення відповідачем договірних зобов'язань.

З наведеного випливає, що не можна ототожнювати договірні правовідносини, які випливають із реалізації особою своїх прав як споживача, яка вже відбулася та між сторонами існують іншого характеру правовідносини (в даному випадку договірні), і безпосередньо прав особи як споживача при реалізації нею даного свого права.

В пункті 7) частини 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» вказано, що від сплати судового збору звільняються державні органи, підприємства, установи, організації, громадські організації та громадяни, які звернулися у випадках, передбачених законодавством, із заявами до суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб, а також споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав.

Тобто, звільненими від сплати судового збору на підставі вказаної вище норми права є виключно споживачі, які звертаються до суду за захистом своїх порушених прав як споживача.

В спірному випадку, позивач вважає, що звільнений від сплати судового збору як споживач, оскільки звернувся до суду як споживач і за захистом свого порушеного права як споживача.

Але, як вбачається з позову, ОСОБА_1 заявляє позовні вимоги про визнання пункту 14.2 кредитного договору несправедливими умовами та визнання його недійсним та визнання всіх зобов'язань позивача перед ПАТ КБ «ПриватБанк» виконаними.

Таким чином, позов пред'явлено ОСОБА_1 в порядку захисту свого порушеного майнового права і ґрунтується на порушенні відповідачем умов договору, а саме: договору кредиту №LVH9AA00000069 від 28.02.2008 року.

З наведеного випливає, що ОСОБА_1 звертається до суду не на захист свого права як споживача при укладенні договору кредиту або реалізації свого права укласти цивільно-правову угоду кредиту, а на захист свого права згідно договірних умов і спірні правовідносини випливають саме з договірних відносин, зокрема, договору кредиту.

Крім цього, у разі задоволення заявленого ОСОБА_1 позову, не відбудеться захист будь-якого його права саме як споживача, а відповідно і даний позов заявлено не на захист такого права.

Таким чином, до спірних правовідносин не може бути застосована частина 3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» і пункт 7) ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» щодо звільнення від сплати судового збору, оскільки в заявленому позові позивач виступає не як споживач в розумінні 22) частини 1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» і позов подано не на захист прав позивача, як споживача.

Аналогічна правова позиція викладена в пункті 5 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р., а також в Постанові Верховного суду України №6-39 від 23.05.2012р., де роз'яснино про те, що застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з договірних відносин з банківськими установами, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання інформації споживачеві про умови такого договору, типи і розміри відсоткової ставки, валютні ризики, процедури виконання договору тощо, які передують договору з банківською установою. Але, після укладення договору, між сторонами виникають договірні кредитні відносини або відносини банківського вкладу, тому до спорів щодо виконання або не виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не можуть застосовуватися, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування або банківського вкладу відповідно.

Враховуючи вищенаведене, позовну заяву слід залишити без руху і надати позивачу строк для усунення зазначених вище недоліків позовної заяви.

У разі невиконання позивачем у призначений строк вимог закону, зазначених в ухвалі, позовна заява вважатиметься неподаною й буде повернута позивачеві.

Керуючись ст.ст. 119-121 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання пункту 14.2 кредитного договору несправедливими умовами та визнання його недійсним та визнання всіх зобов'язань позивача перед ПАТ КБ «ПриватБанк» виконаними - залишити без руху.

Запропонувати позивачам, протягом п'яти днів з дня отримання ухвали, усунути вказані недоліки позову.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя (підпис)

З оригіналом згідно

Суддя Галайко Н.М.