Справа № 357/2924/14 Головуючий у І інстанції Жарікова О. В.
Провадження № 22-ц/780/1247/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко
Категорія 18 17.02.2015
УХВАЛА

Іменем України

17 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

при секретарі : Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 12.02.2008 року між ЗАТ КБ «Приват Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приват Банк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір КІА3GА00000024, відповідно до якого кредитор надав позичальнику кредит у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 40 000 дол. США на купівлю земельної ділянки зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом та з кінцевим терміном повернення 12.02.2023 року включно.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_2 і ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останні передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 67 кв.м, житловою площею 38,5 кв.м яка належить іпотекодавцям на праві власності на підставі свідоцтва про право власності.

З урахуванням того, що своїх обов'язків по погашенню кредиту та сплаті відсотків відповідач ОСОБА_1 не виконує, станом на 11.12.2013 року у неї виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 121 693,21 дол. США, що за офіційним курсом НБУ складає 972 328,78 грн.

Позивач вказав, що з метою надання можливості відновити платіжну дисципліну за кредитним зобов'язанням, він надіслав повідомлення боржнику про порушення основного зобов'язання та іпотечного договору з вимогою добровільно звільнити житлове приміщення у разі продовження порушення, однак вони були проігноровані відповідачами.

Тому ПАТ КБ «Приват Банк» просив суд в рахунок погашення вищевказаної заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на квартиру, загальною площею 67 кв.м, житловою площею 38,5 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки позивачем з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані або проживають у АДРЕСА_1 (предмет іпотеки), а також стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 18 грудня 2014 року позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за умовами кредитного договору кошти надавались в іноземній валюті, виконання зобов'язання забезпечувалось передачею в іпотеку квартири, що використовується відповідачами та малолітніми дітьми як місце їх постійного проживання, а тому, з врахуванням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3.06.2014 року не може бути примусово стягнуте нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так судом встановлено, що 12.02.2008 року між ЗАТ КБ «Приват Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_4, яка після реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 змінила своє прізвище на «Онопрієнко», було укладено кредитний договір КІА3GА00000024, відповідно до якого кредитор надав позичальнику кредит у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 46 799,65 дол. США на наступні цілі: 40 000 дол. США на купівлю земельної ділянки та 6 799,65 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. даного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом та з кінцевим терміном повернення 12.02.2023 року включно.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_2 і ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останні передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 67 кв.м, житловою площею 38,5 кв.м яка належить іпотекодавцям на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква 13.01.2005 року № 37304 та зареєстрованого у Білоцерківському міжміському БТІ 16.02.2005 року за № 10951. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 319 810 грн.

Пред'являючи позов, представник ПАТ КБ «Приват Банк» посилався на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору у ОСОБА_4 утворилася заборгованість, яка станом на 11.11.2013 року згідно розрахунку заборгованості складає 121 693,21 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 972 328,78 грн., з яких: 40 912,65 дол. США - заборгованість за кредитом, 28 113,20 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 728,43 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 46 114, 22 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 31,29 дол. США - штраф (фіксована частина), 5 793,42 дол. США - штраф (процентна складова).

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 7, 33 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 6 цього Закону, майно що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріальною згодою усіх співвласників. Звернення стягнення на частку одного із співвласників житлової квартири можливо лише за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Пунктом 16 іпотечного договору врегульовано право іпотекодержателя набути право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання позичальником та/або іпотекодавцем обов'язків, які передбачені цим або кредитним договором.

Відповідно до ст. 40 Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Згідно з ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 6.11.2013 року на адресу відповідачів була направлена вимога № 30.1.0.0/2-054 про добровільне виселення з квартири, яка отримана останніми поштовим відправленням особисто.

7.06.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Отже, обов'язковою умовою застосування зазначеного закону є використання предмета іпотеки як місця постійного проживання майнового поручителя та відсутності іншого нерухомого житлового майна.

З Інформаційних довідок з реєстру прав власності на нерухоме майно № 29085626 та № 29087568 від 06.11.2014 року вбачається, що за відповідачам ОСОБА_3 і ОСОБА_2 окрім квартири АДРЕСА_3, яка знаходиться в іпотеці ПАТ КБ «Приват Банк», зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_5 та квартиру АДРЕСА_4 відповідно.

Поруч з цим, згідно інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно № 27567962 від 2.10.2014 року, за ОСОБА_1 зареєстровано нерухоме майно, а саме 1/3 частина квартири АДРЕСА_3. Іншого нерухомого майна за даним відповідачем не зареєстровано.

Відповідно до копії довідки із КП Білоцерківської міської ради «ЖЕК № 6» від 8.10.2014 року, відповідачі зареєстровані і проживають у вищезазначеній квартирі, а саме: ОСОБА_3 з 14.05.1986 року по теперішній час, ОСОБА_4 з 14.05.1986 року по теперішній час та ОСОБА_2 з 14.05.1986 року по теперішній час.

Окрім цього адресою предмета іпотеки проживають, але не зареєстровані малолітні діти відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвами про народження та актом КП Білоцерківської міської ради «ЖЕК № 6» від 17.11.2014 року, який складено в присутності сусідів відповідачів.

Таким чином матеріали справи містять докази того, що відповідач ОСОБА_4 отримала кредит в іноземній валюті на споживчі цілі, загальна площа предмета іпотеки не перевищує 140 кв.м, ця квартира використовується як єдине місце постійного проживання позичальника, членів її сім'ї та інших іпотекодавців, а також, що зазначене житлове приміщення передано банку в іпотеку.

Зважаючи на це, суд першої інстанції, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно виходячи із положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», дійшов до вірного висновку про те, що у спірній квартирі постійно проживають відповідачі, однин з них не має іншого житла, вони не дають згоди на відчуження цієї квартири, тому обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилання апеляційної скарги на те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мають у власності інше нерухоме житлове майно, на переконання колегії суддів є такими, що не можуть вплинути на зроблені судом висновки, оскільки один з іпотекодавців не має іншого житла, а спірна квартира належить відповідачам на праві спільної часткової власності, їхні частки в натурі не виділялися та не були зареєстровані як окремі об'єкти нерухомості, що в свою чергу виключає можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності ст. 6 Закону України «Про іпотеку».

Не зайвим буде зазначити, що підставою для прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стала втрата значних коштів громадянами України внаслідок різких курсових коливань на валютному ринку України, знецінення національної валюти. У пояснювальній записці до проекту зазначеного закону вказувалося, що через знецінення національної валюти десятки тисяч людей не мають можливості обслуговувати кредитні зобов'язання за споживчими кредитами в іноземній валюті. Банки та інші фінансові установи масово звертають стягнення і примусово вилучають у таких боржників рухоме і нерухоме майно. В тому числі, викидаючи людей із неповнолітніми дітьми з житла на вулицю і забираючи засоби до існування. Це викликає гостре незадоволення у людей і напруження у суспільстві.

Отже, зазначений закон було прийнято з метою підтримки громадян України, які мають невиконані зобов'язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів), укладеними з фінансовими установами та банками України шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобов'язань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України та пропонувалося мінімалізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України та убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації.

Основною метою прийняття Закону, як зазначалося у пояснювальній записці, є забезпечення конституційних прав громадян та відновлення довіри до банків та інших фінансових установ, вжиття оперативних заходів та мінімалізації можливих збитків громадян при виконанні своїх кредитних зобов'язань.

Проаналізувавши норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» можна зробити висновок, що вони містять як норми матеріального права, так є і процесуальними нормами, які необхідно застосовувати судам на будь-якій стадії розгляду справи, враховуючи, що саме поняття «мораторій» є відстроченням виконання зобов'язань, що встановлюються на певний термін.

Позивачем обставини, які унеможливлюють застосування чи незастосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зазначені та не спростовані встановлені судом обставини, тому колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - відхилити.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: