АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

10 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Музичко С.Г., Саліхова В.В.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Державного агенства земельних ресурсів України

на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року

в цивільній справі за клопотанням БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) про визнання та надання дозволу на примусове виконання іноземного арбітражного рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року клопотання БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) про визнання та надання дозволу на примусове виконання іноземного арбітражного рішення задоволено частково.

Визнано Проміжне Рішення від 15.07.2011 року Одноосібного Арбітра ОСОБА_2 (ОСОБА_2) по справі Постійного арбітражного суду (Permanent Court of Arbitration) № 2010-22 за позовом БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) до Державного комітету України з земельних ресурсів, правонаступником якого є Державне агентство земельних ресурсів України, що розглядалася за Арбітражним регламентом ЮНСІТРАЛ від 15.12.1976 року, місце проведення арбітражу - Гаага, Нідерланди, відповідно до якого: Одноосібний Арбітр має юрисдикцію щодо спору між Сторонами стосовно рішення Керівника Проекту про розірвання Договору; Одноосібний Арбітр має юрисдикцію щодо спору між Сторонами стосовно рішення Керівника Проекту про стягнення коштів по Гарантіям; всі інші питання будуть розглянуті та вирішені в наступних Рішеннях.

Дозволено примусове виконання в України Остаточного Рішення від 12 лютого 2014 року одноосібного арбітра, ОСОБА_2 (ОСОБА_2), по справі Постійного арбітражного суду (Permanent Court of Arbitration) № 2010-22 за позовом БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) до Державного комітету України з земельних ресурсів, правонаступником якого є Державне агентство земельних ресурсів України, що розглядалася за Арбітражним регламентом ЮНСІТРАЛ від 15 грудня 1976 року, місце проведення арбітражу - Гаага, Нідерланди, відповідно до якого:

1. Відповідач - Державний комітет України з земельних ресурсів, правонаступником якого є Державне агентство земельних ресурсів України, зобов'язаний сплатити Позивачу - БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) 590 334, 50 доларів США, що становить 12431753,29 грн. (дванадцять мільйонів чотириста тридцять одну тисячу сімсот п'ятдесят три гривні 29 копійок) за офіційним курсом НБУ на день розгляду клопотання, а також відсотки за обліковою ставкою Національного Банку України за період з 26 липня 2010 року до дати здійснення платежу;

2. Відповідач - Державний комітет України з земельних ресурсів, правонаступником якого є Державне агентство земельних ресурсів України, зобов'язаний сплатити Позивачу - БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) 34 133, 80 євро, що становить 806513,63 грн. (вісімсот шість тисяч пятсот тринадцять гривень 63 копійки) за офіційним курсом НБУ на день розгляду клопотання, а також відсотки за обліковою ставкою Національного Банку України за період з 26 липня 2010 року до дати здійснення платежу;

3. зустрічний позов Відповідача відхиляється;

4. витрати одноосібного Арбітра і ПАС (РСА) розподіляються між Сторонами в рівних частинах, а Відповідач - Державний комітет України з земельних ресурсів, правонаступником якого є Державне агентство земельних ресурсів України, повинен сплатити Позивачу - БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) 256 009, 03 долари США, що становить 5391250,39 грн. (пять мільйонів триста дев'яносто одну тисячу двісті пятдесят гривень 39 копійок) за офіційним курсом НБУ на день розгляду клопотання, за юридичні витрати, понесені у зв'язку з цим арбітражним провадженням;

5. усі інші вимоги і зустрічні вимоги відхиляються.

В іншій частині клопотання відмовлено.

Не погодившись з таким вирішенням питання Державне агенство земельних ресурсів України ,діючи через свого представника Сомика Я.Я. ,подало апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нової про відмову у задоволенні клопотання у повному обсязі. Апелянт вказує,що ухвала суду винесена з порушенням норм матеріального та процессуального права. Зазначає,що судом дозволено виконання рішення іноземного арбітражу,яке не визнане в Україні. Судом не було ураховано,що Держземагенство України не має правових підстав здійснювати захист прав та інтересів України по данному спору, що воно відноситься до центральних органів виконавчої влади й тому позов вважається таким що пред'явлений до держави Україна представником якої є Міністерство юстиції. Крім того,суд не звернув уваги на подані під час розгляду справи заперечення Державного агенства земельних ресурсів стосовно того,що подане клопотання суперечить нормам міжнародного права й тому не підлягає задоволенню,що юрисдикція Єдиного Арбітра була обмежена,а арбітражная угода є недійсною,що сторони за взаємною згодою змінили арбітражне застереження.

В суді апеляційної інстанції представник Державного агенства земельних ресурсів Сомик Я.Я. апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених в ній.

Представник Міністерства юстиції України Тищенко Г.Ф. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представники стягувача БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) Карел О.Я., ЯремкоВ.В. просили апеляційну скаргу відхилити як безпідставну, а також урахувати, що апелянт вважається таким, що відмовився від своїх прав на заперечення на підставі ст. 30 Арбітражного регламенту ЮНСІТРАЛ від 15.12.1976 року, представники апелянта та МЮУ приймали участь у справі могли подавати докази та заперечення, але доказів недійсності або зміни арбітражної угоди відповідно до права Королівства Нідерландів не подали, визнали Проміжне та Остаточне рішення та юрисдикцію арбітражного суду та у своїх листах долучених до справи заявляли про недоцільність оскарження цих рішень.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постановленої ухвали суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Визнання та примусове виконання рішення іноземного суду це - поширення законної сили такого рішення на територію України й застосування засобів примусового виконання в порядку встановленому Цивільно - процесуальним кодексом України.

Згідно з ст.390 ЦПК України, рішення іноземного суду (суду іноземної держави; інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних чи господарських справ; іноземних чи міжнародних арбітражів) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

У ст. 396 ЦПК України встановлені підстави для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Визнання та приведення до виконання іноземних арбітражних рішень здійснюється в Україні відповідно до положень Конвенції ООН про визнання і виконання іноземних арбітражних рішень, яка набула чинності для України з 08.01.1961 р., для Швеції - з 27.04.1972 р., ЗУ «Про міжнародний комерційний арбітраж» від 24 лютого 1994 року №4002-ХІІ (з подальшими змінами). Згідно з положеннями статті III Нью-Йоркської Конвенції, кожна Договірна Держава визнає арбітражні рішення як обов'язкові і виконує їх відповідно до процесуальних норм тієї території, де проситься визнання і приведення у виконання цих рішень, на умовах, викладених у Конвенції. Аналогічно, відповідно до ч. 1 статті 35 ЗУ «Про міжнародний комерційний арбітраж», арбітражне рішення, незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається обов'язковим і при поданні до компетентного суду письмового клопотання виконується з урахуванням положень статті та статті 36 Закону.

Підстави для відмови у визнанні та наданні дозволу на примусове виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу визначені й у статті V Нью-Йоркської Конвенції, а також у статті 36 ЗУ «Про міжнародний комерційний арбітраж».

Так, ч. 2 статті 36 ЗУ «Про міжнародний комерційний арбітраж» встановлено, що у визнанні або у виконанні арбітражного рішення, незалежно від того, в якій державі воно було винесене, може бути відмовлено лише: -1) на прохання сторони, проти якої воно спрямоване, якщо ця сторона подасть компетентному суду, у якого просить визнання або виконання, доказ того, що: одна із сторін в арбітражній угоді була якоюсь мірою недієздатною; або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а в разі відсутності такої вказівки; за законом держави, де рішення було винесено; або сторону, проти якої винесено рішення, не було належним чином сповіщено про призначення арбітра чи про арбітражний розгляд або з інших поважних причин вона не могла подати свої пояснення; або рішення винесено щодо спору, не передбаченого арбітражною угодою, або такого, що не підпадає під її умови, або містить постанови з питань, що виходять за межі арбітражної угоди; проте, якщо постанови з питань, охоплених арбітражною угодою, можуть бути відокремлені від тих, які не охоплюються такою угодою, то та частина арбітражного рішення, яка містить постанови з питань, що охоплені арбітражною угодою, може бути визнана і виконана; або склад третейського суду або арбітражна процедура не відповідали угоді між сторонами або, за відсутності такої, не відповідали закону тієї держави, де мав місце арбітраж; або рішення ще не стало обов'язковим для сторін, або було скасовано, або його виконання зупинено судом держави, в якій або згідно із законом якої воно було прийнято; - 2) якщо суд визнає, що: об'єкт спору не може бути предметом арбітражного розгляду за законодавством України; або визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в Пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України», клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.

Постановляючи ухвалу про часткове задоволення поданого клопотання суд першої інстанції виходив з того, що клопотання за своєю формою та змістом відповідало вимогам процесуального закону та Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», зазначаючи також, що підстави для відмови у наданні такого дозволу відповідно до ст. 396 ЦПК України, перелік яких є вичерпним, відсутні.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується і вважає їх правильними.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом 25.09.2007 року сторони - БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG), як Підрядник, та Державний комітет України з земельних ресурсів, правонаступником якого є Державне агентство земельних ресурсів України, як Замовник, підписали Договір № DKZ-4- ІСВ.6.127 (далі Договір) про заміну сертифікатів на право власності на земельну частку (пай) державними актами на право власності на земельну ділянку і створення базових та індексних кадастрових карт в Харківській, Луганській, Донецькій та Дніпропетровській областях.

Умови Договору в п.п.25.2-25.3 ст. 25 розділу 5 містять арбітражне застереження (арбітражну угоду), відповідно до яких кожна сторона має право передати рішення Адьюдикатора на розгляд Арбітра впродовж 28 днів з моменту письмового рішення Адьюдикатора.

Статтею 24.1 Договору встановлено, що, якщо Контрагент вважає, що рішення, прийняте Керівником Проекту, або виходило за межі повноважень, наданих Керівнику Проекту Договором, або було прийнято помилково, таке рішення повинно бути направленим Адьюдикатору впродовж 14 днів з моменту оповіщення про рішення Керівника Проекту.

16.06.2009 року Керівник проекту з боку Замовника прийняв рішення про розірвання договору, яке було БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) оспорено до Адьюдикатора, визначеного умовами Договору. У зв'язку із припиненням повноважень останнього 14.04.2010 року був призначений новий Адьюдикатор, якому БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) 02.07.2010 року подав друге звернення.

11.07.2010 року новий Адьюдикатор прийняв рішення про відмову від продовження розгляду спору з підстав не дотримання, на його думку, 14-денного строку звернення для оспорення рішення Керівника проекту, який мав би розпочатись знов з моменту призначення нового Адьюдикатора.

20.06.2010 року БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) було ініційовано міжнародний комерційний арбітражний розгляд шляхом направлення іншій стороні договору Повідомлення про арбітражний розгляд.

15.07.2011 року Одноосібним Арбітром - ОСОБА_2 (ОСОБА_2) відповідно до правил Арбітражного регламенту ЮНСІТРАЛ від 15.12.1976 року, місце проведення арбітражу - Гаага, Нідерланди, було винесене Проміжне Рішення по справі Постійного арбітражного суду № 2010-22 за позовом БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) до Державного комітету України з земельних ресурсів («Проміжне рішення»), згідно з яким: 1. Одноосібний Арбітр має юрисдикцію щодо спору між Сторонами стосовно рішення Керівника Проекту про розірвання Договору.

Одноосібний Арбітр має юрисдикцію щодо спору між Сторонами стосовно рішення Керівника Проекту про стягнення коштів по Гарантіям.

Всі інші питання будуть розглянуті та вирішені в наступних Рішеннях.

12.02.2014 року Одноосібний Арбітр відповідно до правил Арбітражного регламенту ЮНСІТРАЛ від 15.12.1976 року, місце проведення арбітражу - Гаага, Нідерланди, виніс Остаточне Рішення по справі Постійного арбітражного суду № 2010-22 за позовом БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) до Державного комітету України з земельних ресурсів («Остаточне рішення») , згідно з яким:

1. Відповідач зобов'язаний сплатити Позивачу 590 334, 50 доларів США, а також відсотки за обліковою ставкою Національного Банку України за період з 26 липня 2010 року до дати здійснення платежу.

Відповідач зобов'язаний сплатити Позивачу 34 133, 80 євро, а також відсотки за обліковою ставкою Національного Банку України за період з 26 липня 2010 року до дати здійснення платежу.

Зустрічний позов Відповідача відхиляється.

Витрати Одноосібного Арбітра і ПАС (РСА) розподіляються між Сторонами в рівних частинах, а Відповідач повинен сплатити Позивачу 256 009, 03 долари США за юридичні витрати, понесені у зв'язку з цим арбітражним провадженням.

Усі інші вимоги і зустрічні вимоги відхиляються.

Резолютивна частина арбітражного рішення не містить у собі остаточної суми стягнення, а надає невизначене формулювання про стягнення відсотків до дати здійснення платежу, що відповідає правилам Арбітражного регламенту ЮНСІТРАЛ від 15.12.1976 року та процесуального голандського права як права місця арбітражу, а також є звичною практикою міжнародного комерційного арбітражу.

Зазначені Проміжне та Остаточне Арбітражні рішення набрали законної сили, що підтверджується Довідкою Постійного Арбітражного Суду, що засвідчує остаточність та обов'язковість Арбітражних Рішень.

При цьому правомірність винесення цих рішень боржником не оспорювалась, а навпаки, боржник - Держземагенство України вважало за недоцільне ініціювання процедури їх оскарження (т.1 а.с.26).

Відповідно до загальновизнаних міжнародно-правових норм рішення арбітражного суду є остаточним.

Перевірка арбітражного рішення може проводитись судом за місцем його винесення рішення, самим арбітражним центром або іншим органом.

Згідно з ч. 2 ст. 32 Арбітражного регламенту ЮНСІТРАЛ від 15.12.1976 року арбітражне рішення викладається в письмовій формі і є остаточним та обов'язковим для сторін. Сторони зобов'язані виконувати арбітражне рішення без зволікання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах від 23 квітня 2014 року справа № 6-39 цс 14 тягар доведення наявності підстав для відмови у визнанні та виконанні арбітражного рішення покладається на сторону, яка заперечує проти клопотання стягувача.

Проте, особою, що подала апеляційну скаргу не доведено наявності відстав для відмови у задоволенні клопотання.

Так, судом встановлено, що Державне агенство земельних ресурсів України було належним чином повідомлене про усі стадії арбітражного розгляду і його представники та представник Міністерства юстиції приймали участь у розгляді справи, надавали свої заперечення у тому числі й щодо юрисдикційності та арбітрабільності спору, які були враховані під час розгляду справи.

Виходячи з суб'єктного складу договору № DKZ-4- ІСВ.6.127 від 25.09.2007 року його сторонами є: БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG)- Підрядник, та Державний комітет України з земельних ресурсів, правонаступником якого є Державне агентство земельних ресурсів України - Замовник, а отже не можна погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що боржником за цим договором має виступати Міністерство юстиції, як головний розпорядник використання коштів державного бюджету.

Доводи апеляційної скарги щодо недійсності арбітражної угоди є безпідставними, оскільки за відсутності в арбітражній угоді вказівки про закон якому сторони підпорядкували цю угоду, недійсність угоди повинна визначатися за законодавством тієї країни,де воно було постановлено. Проте, під час апеляційного розгляду представники Державного агенства земельних ресурсів України та Міністерства юстиції України підтвердили,що дійсність арбітражної угоди не оспорювалася відповідно до законодавства Нідерландів. Доказів про надання BSF Swissphoto AG згоди на розгляд справи у Господарському суді м. Києва не надано. З матеріалів справи убачається, що позовну заяву копію якої надано стороною, Державне агенство земельних ресурсів України до Господарського суду м. Києва не подавало. При цьому Державне агенство земельних ресурсів України подавало зустрічний позов, що свідчить про визнання юрисдикції арбітражного суду.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо невідповідності складу арбітражного суду укладеної між сторонами угоді, оскільки вони суперечать п.24, п.25.2 договору № DKZ-4- ІСВ.6.127 від 25.09.2007 року, якими встановлено, що звернення до ад'юдикатора не виключає можливості звернення до арбітражу і кожна з сторін має право передати рішення ад'юдикатора на розгляд арбітра.

Посилання Держземагенства України на те, що визнання та виконання арбітражного рішення суперечить публічному порядку держави, є безпідставними та не доведені, хоча, як зазначалось вище, довести ці обставини є його процесуальним обов'язком. Як правило, під публічним порядком розуміється правопорядок держави, визначальні принципи і засади, які становлять основу існуючого в ній ладу (стосуються її незалежності, цілісності, самостійності й недоторканості, основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо). Також згідно зі ст. 12 Закону України «Про міжнародне приватне право» норма права іноземної держави не застосовується тоді, коли її застосування призводить до наслідків, явно несумісних з основами правопорядку (публічним порядком) України. Таких доводів боржник не навів, при цьому сторони у справі є юридичними особами, створеними відповідно до чинного законодавства, є самостійними учасниками господарського обороту, наділені для цього повною правосуб'єктністю і спір між ними виник з договірних правовідносин.

Доводи, які викладені в апеляційній скарзі, є аналогічними запереченням Державного агенства земельних ресурсів Українина клопотання і були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Оскільки підстав для відмови у визнанні та виконанні арбітражного рішення, визначених ст. 396 ЦПК України,ст.36 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", ст. V Нью-Йоркської Конвенції не встановлено, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення поданого клопотання в цій частині.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті судове рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312-315, 317ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного агенства земельних ресурсів України відхилити.

Ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа № 760/15056/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9994/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Калініченко О.Б.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.