АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6460 /2015 Головуючий у 1-ій інстанції - Сирбул О.Ф,
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: представника позивача Кудаліної І.М.

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Київенерго» до ОСОБА_4 про визнання недійсним пункту додаткової угоди до договору про приєднання до електричних мереж;

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Київенерго», поданою представником Паламарчук ЛюдмилоюОлександрівною

на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 16 березня 2015 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 16.03.2015 року у задоволені позову ПАТ «Київенерго» до ОСОБА_4 про визнання недійсним пункту додаткової угоди до договору про приєднання до електричних мереж відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Паламарчук Л.О., діючи в інтересах ПАТ «Київенерго», подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на незаконність ухваленого судом рішення, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що в рішенні суд першої інстанції вказує на акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін від 10.10.2014 щодо житлового будинку по АДРЕСА_1, який нібито підписано між ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» та ОСОБА_4 та був наданий суду до письмових заперечень на позов представником ОСОБА_4 Такого акту ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» не підписувало і його не існує. Походження вказаного акта ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» невідоме. Про його наявність навіть не наголошувалось під час розгляду справи. Тому є всі підстави для витребування у відповідача «оригіналу» такого акту.

Отже, виходячи з зазначеного, побудований об'єкт ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 у м. Києві буде також приєднуватись до КЛ-10 кВ, ТП-6346 та КЛ-0,4 кВ, які перебувають в її власності, а тому межа розподілу має бути також визначена (за аналогією) як опора № 27.

Судом не враховано істотність помилки, яка виникла на момент підписання додаткової угоди № 1, а саме: прогнозована межа «на наконечниках кабелю живлення ввідно- розподільчого пункту об'єкту в РУ-0,4 кВ ТП6346», яка була зазначена в договорі про приєднання до електричних мереж, змінилася з прогнозованої на узгоджену (опора № 27).

Судом першої інстанції не було враховано, що внаслідок помилкового визначення ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» в додатковій угоді межі розподілу мало місце спотворене уявлення представника ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» під час укладення додаткової угоди про обставини, що дійсно мають місце; неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений, а саме: при укладенні додаткової угоди № 1 до договору про приєднання до електричних мереж від 02.08.2010 № 12437/39023/186/52264 позивач виходив з того, що відповідач належним чином підтвердив свій правовий статус власника енергоб'єктів, в результаті чого були встановлені правові підстави для укладення з ним додаткової угоди № 1 до договору про приєднання до електричних мереж від 02.08.2010 № 12437/39023/186/52264; однак на момент укладення додаткової угоди № 1 з відповідачем позивач помилково не врахував факту наявності та дійсності на той момент акту розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін від 26.07.2005, підписаного між сторонами, в яких було зазначену іншу межу балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін (опора № 27 замість РУ-0,4 кВ ТП6346), що є вірною і відповідає взаємовідносинам, що виникли і існують на даний час між сторонами.

Крім того, судом не враховано істотне значення помилки, наслідки якої або взагалі не можна усунути, або для усунення яких сторона, що помилилася, має нести значні витрати.

Виходячи із зазначеного, у разі вірного зазначення в пункті 2 додаткової угоди № 1 до договору про приєднання до електричних мереж від 02.08.2010 № 12437/39023/186/52264 відповідач сплачує і буде сплачувати за електроенергію за показниками лічильника, розміщеному на його будинку, та втрати в КЛ-0,4 кВ, ТП-6346 та КЛ-10 кВ, що відповідає чинному законодавству.

Також не можна погодитися із посиланням суду і прийняття ним до уваги листів НКРЕ та Держенергонагляду, копії яких знаходяться в матеріалах справи, оскільки такі документи мають виключно рекомендаційний характер та не дають об'єктивної оцінки взаємовідносин, що склалися між позивачем та відповідачем, а саме: висновки таких органів здійснені на основі звернення ОСОБА_4, без проведення відповідної перевірки і повного з'ясування обставин справи, тобто передчасно та на основі доводів лише заявника ОСОБА_4

Судом першої інстанції невірно зроблено висновок про те, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10.06.2013 у справі № 2602/8/3197/12 підтверджено обов'язок ОСОБА_4 сплачувати виключно за показниками лічильника, оскільки ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» невірно визначено предмет позову: замість стягнення втрат в електромережі було зазначено стягнення заборгованості.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ПАТ «Київенерго» Кудаліна І.М. підтримала подану апеляційну скаргу в повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в ній. Представник відповідача ОСОБА_3 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення. Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить відповідна розписка. Причини неявки відповідачка суду не повідомила. За таких обставин, колегія суддів розцінила їх як неповажні та дійшла висновку про можливість розгляду справи за її відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.08.2010р. між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_4 було укладено договір № 12437/39023/186/52264 про приєднання до електричних мереж (а.с. 19-20).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме додатку №1 до договору №12437/39023/186/52264 від 02.08.2010р. «Технічні умови № 39023/186 про приєднання об'єкта до електричних мереж» від 02.08.2010р. та додатку №3 до вказаного договору «Технічне рішення № 39023/186 з робочого проекту електропостачання» від 16.09.2010 р. (а.с. 21-22, 23) до договору № 12437/39023/186/52264 від 02.08.2010р. укладений щодо об'єкту - садибний (індивідуальний) житловий будинок по вулиці АДРЕСА_1, у Дарницькому районі м. Києві.

19.10.2012 р. між Позивачем та Відповідачем було підписано Додаткову угоду № 1 до договору від 02.08.2010 р. № 12437/39023/186/52264 про приєднання до електричних мереж (а.с. 24).

Згідно п.2 Додаткової угоди №1 пункт 1.3. договору № 12437/39023/186/52264 від 02.08.2010р. про приєднання до електричних мереж викладено в наступній редакції: «Узгоджена межа балансової належності електромереж встановлюється на наконечниках кабелю живлення ввідно-розподільчого пункту об'єкту в РУ-0,4 кВ ТП6346».

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може буди визнаний судом недійсним.

Приписами частини 1 ст. 229 Цивільного кодексу України визначено, що, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Поряд зі ст. 3 Цивільного кодексу України, яка однією з засад цивільного законодавства визначає свободу договору, тобто можливість укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд, ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним спірний правочин всім цим нормам повністю відповідає, тобто підстави визнавати його недійсним, відсутні.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що в наслідок помилки, яка полягала в невірному викладені редакції пункту 2 Додаткової угоди № 1 до договору від 02.08.2010 р. № 12437/39023/186/52264 про приєднання до електричних мереж електроустановок, що належать Відповідачу та межа балансової належності електромереж встановлена і має бути на опорі № 27, а не наконечниках кабелю живлення ввідно-розподільчого пункту об'єкту в РУ-0,4 кВ ТП 6346. Значні витрати в спірній ситуації полягають в тім, що Позивач на підставі п. 19 Правил користування електричною енергією для населення візьме на себе витрати з оплати витрат в електроустановках, які належать Відповідачу.

Але,межа розподілу (яка по суті оспорюється позивачем) передбачена рядом документів (включаючи правочини, які ніким не оспорюються):

19.10.2012 п.1.3 договору про приєднання у редакції чинній протягом 02.08.2010 - 19.10.2012 (до прийняття додаткової угоди від 19.10.2012 № 1 до договору про приєднання);

1) п.8.1 додатку 1 та п.4.4 додатку 3 до договору про приєднання, із яких вбачається, що електропостачання об'єкта здійснюється КЛ-0,4 від РУ-0,4 кВ КТП 6346;

2) п.2 акту розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін від 10.04.2014, із якого вбачається, що межа відповідальності за стан та обслуговування електромереж та установок встановлюється на наконечниках кабелю живлення ввідно-розподільчого пункту об'єкту в РУ-0,4 кВ ТП 6346, а також встановлено відповідальність електропередавальної організації та споживача (п.3, 4 акту);

3) проектом електропостачання будинку АДРЕСА_1 та технічною документацією, який прийнятий та погоджений позивачем. Так, відповідно до п.5, 6 додатку 3 до договору про приєднання зауважень до проекту не має та проект електропостачання погоджено. Також відповідно до технічної довідки від 28.05.2013 № 3127-Дор підрозділом позивача прийнято виконавчі креслення та технічна документація на кабельні лінії. У пояснювальній записці робочого проекту вказується про електропостачання об'єкту КЛ-0,4 кВ ВВГ 4x35 від РУ-0,4 кВ ТП-6346 (стор.б), схема підключення, межа розподілу погоджена позивачем (стор.8);

актом № 1/39023/186/80133 від 30.10.2012 про виконання технічних умов та договору про приєднання до електричних мереж і врегулювання майнових відносин, із якого вбачається, що договір про приєднання та додаткова угода № 1 від 19.10.2012 до цього договору - виконані; також вбачається, що майнові питання не потребують вирішення.

Відносно об'єкта по АДРЕСА_2 у Дарницькому районі м. Києва межа розподілу у договорі про користування електричною енергією № 140199-223-1 від 29.09.2005 визначена також на наконечниках кабелю живлення (приєднання) Кл.0,4 кВ в РУ-0,4 кВ КТП 6346.

Згідно норм чинного законодавства межа балансової належності електромереж має встановлюватись на наконечниках кабелю живлення ввідно- розподільчого пункту об'єкту в РУ-0,4 кВ ТП 6346. Тобто, оспорюваний пункт додаткової угоди повністю відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема:

- додатком 1 до Правил № 1357 є Типовий договір користування електричною енергією. У п.16 Типового договору зазначено «Оплата за електричну енергію здійснюється відповідно до показань приладу обліку (розмір тарифу (ціна), порядок та терміни оплати)». Тобто жодних інших витрат споживач - громадянин (тобто категорія «населення») не несе та нести не може.

- відповідно п.2 Правил № 1357 «межа розподілу» - точка електромережі, стосовно якої розподіляється електромережа між споживачем та енергопостачальником. В той час, коли «межа балансової належності» - точка розділу елементів електричної мережі між власниками електроустановок за ознаками права власності або користування, або повного господарського відання, а «межа експлуатаційної відповідальності» - точка розділу електричної мережі за ознакою договірних зобов'язань з експлуатації тих чи інших її ділянок або елементів, встановлюється за згодою сторін. За відсутності такої згоди межа експлуатаційної відповідальності збігається з межею балансової належності, що вказано в п.1.2 Правил №28;

- відповідно до підп.2 п.2.4 Правил № 28 межа експлуатаційної відповідальності між споживачем - фізичною особою, об'єднанням співвласників (власником) багатоквартирних будинків та/або власником електричних мереж за технічний стан і обслуговування суміжних електроустановок установлюється для індивідуальних будинків: у разі відгалуження від лінії електропередачі неізольованим проводом - у точці кріплення проводів лінії електропередачі до перших ізоляторів на будівлі або на трубостояку (при повітряному вводі); у разі кабельного вводу або використання ізольованого проводу при відгалуженні від лінії електропередачі - на наконечниках кабелю живлення або ізольованого проводу на ввідному пристрої будівлі, якщо ввідно-розподільний пристрій розташований усередині будівлі, або на вихідних клемах розрахункового засобу обліку, якщо ввідно-розподільний пристрій та засіб обліку розміщені ззовні будівлі.

Усі інші положення нормативних актів, в тому числі і ті, на які посилається позивач, не регулюють відносин між позивачем та відповідачем, який є фізичною особою («населення»), а не суб'єктом підприємницької діяльності чи іншим споживачем.

Наведене підтверджується також роз'ясненнями Держенергонагляду, наданими листом від 22.01.2014 № 02/11-292, Держенергонагляду, наданими листом від № 01/11-6132, НКРЕ, наданими листом від 13.12.2013 № 3135/26/27-13.

Щодо інших доводів апеляційної скарги.

Думка апелянта про те, що договір про приєднання до електричних мереж від 02.08.2010 №12437/39023/186/52264 та додаткова угода № 1 до нього «поширюються на обидва житлові будинки (за адресою АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1)» спростовується положеннями цього ж договору. Так, в п.2 додатку до договору про приєднання «Технічні умови» зазначено: «адреса об'єкта: АДРЕСА_1». Аналогічні відомості містяться і в п.2 додатку 3 до вказаного договору. Вказані додатки є невід'ємною частиною договору про приєднання від 02.08.2010 та узгоджені сторонами згідно п.8 додаткової угоди № 1 до договору про приєднання від 02.08.2010 (цей пункт ніким не оскаржується). Зрештою, факт відношення договору про приєднання від 02.08.2010 є очевидним із індексного номера цього договору, який присвоюється підрозділами позивача (зазначено .../186/...); а також із того, що електропостачання будинку за адресою АДРЕСА_2 здійснюється згідно договору про користування електричною енергією від 29.09.2005 (наявний у матеріалах справи).

В апеляційній скарзі зазначається адреса іншого об'єкта - АДРЕСА_3, що матеріалам справи не відповідає (оскільки інший будинок відповідача має адресу АДРЕСА_2).

Твердження апелянта про те, що «межа розподілу по адресі АДРЕСА_2 визначена невірно, що призведе до неправильного визначення межі розподілу по адресі вул. АДРЕСА_1» - є голослівними, оскільки не лише не стосуються предмету спору, а й нічим не підтверджуються. ПАТ «Київенерго» постачає електроенергію до будинку по АДРЕСА_2 на підставі договору про користування електричною енергією від 29.09.2005, який ніким не оскаржується.

Щодо твердження апелянта про «невідоме походження» наявного в матеріалах справи акту розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін:

- судом даний доказ досліджувався, що підтверджується журналом с/з від 16.03.2015 та будь-яких зауважень про недійсність, «невідоме походження», тощо цього доказу представником позивача, яка була присутня у судовому засіданні не заявлялось. Акт розмежування, копія якого наявна в матеріалах справи на а.с.48, є дійсним актом, іншого суду доведено не було.

Представник відповідача зазначає, що дійсні обставини щодо даного акту наступні: у 2014 р. (тобто коли підписувався акт розмежування), між сторонами існував судовий спір про зобов'язання ПАТ «Київенерго» укласти договір про користування електричною енергією із зазначенням межі розподілу на наконечниках кабелю живлення ввідно-розподільчого пункту об'єкту в РУ-0,4 кВ ТП 6346, як зазначено в договорі про приєднання до електричних мереж № 12437/39023/18Б/52264 (справа № 757/2525/14-ц, наразі провадження зупинено апеляційним судом м. Києва (провадження 22-ц/796/62/2015) до вирішення даної справи). Відповідно ПАТ «Київенерго» відмовлялось підписувати акт розмежування із зазначенням межі розподілу в ньому в РУ-0,4 кВ ТП 6346. Це стало наслідком звернень ОСОБА_4 до контролюючих органів, позивача. Була проведена зустріч (нарада) за участі відповідачки, Держенергонагляду та ПАТ «Київенерго», згідно якої ОСОБА_4 та ПАТ «Київенерго» підписали акт розмежування у якому чітко зафіксовано межу розподілу - в РУ-0,4 кВ ТП 6346 (саме копія цього акту є на а.с.48). У підтвердження цього представником відповідача надано лист Держенергонагляду Центрального регіону від 22.04.2015 із додатками та лист Держенергонагляду України від 05.05.2014 № 01/21-2132. Представник відповідача зазначає, що підписавши зазначений акт ОСОБА_4 було видано лише його копію, а всі примірники забрано ПАТ «Київенерго» для проставлення круглої печатки у відповідній графі (лівий нижній кут звороту акту). Проте до цього часу примірник акту не повертався. Те, що даний акт існує і він передавався до ПАТ «Київенерго» визнає і само ПАТ «Київенерго» у інших судових справах. Так, у справі № 757/2525/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Київенерго» про зобов'язання вчинити дії (укласти договір) представник ПАТ «Київенерго» Плужко Д. С. визнав у с/з 30.05.2014, що наданий ОСОБА_4 акт розмежування дійсно укладався, проте «це проект» і «він не є остаточним, оскільки є спір про розмежування території» Водночас, акт розмежування, який долучений до апеляційної скарги ніколи ОСОБА_4 чи її представником не підписувався.

Істотність обставин помилки:

Фактичний прояв «помилки», на думку ПАТ «Київенерго» полягає в тому, що:

1) ПАТ «Київенерго» в момент укладення додаткової № 1 (що оспорюється у цій справі) - відносно будинку по вул. АДРЕСА_1, не врахувало акт розмежування від 26.07.2005 відносно будинку по АДРЕСА_2; 2) ПАТ «Київенерго» в майбутньому (тобто після укладення іншого договору про користування електричною енергією) може понести певні грошові витрати через підведення електроенергії до будинку відповідача.

Такі твердження є не лише безпідставними (оскільки акт розмежування одного об'єкта не стосується іншого об'єкта; а навіть якби стосувався - межа розподілу в договорі про користування е/е в будинку по АДРЕСА_2 визначена також в РУ-0,4 кВ ТП 6346), а й не свідчать про наявність помилки.

Так, відповідно до п.19 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зокрема роз'яснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Твердження представника позивача про наявність у ОСОБА_4 «у власності» певних мереж вже досліджувались судами та спростовуються встановленими рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10.06.2013 у справі № 2602/3197/12 (а.с.73-75), яке набрало законної сили, фактами.

Свою незгоду із положеннями чинного законодавства, із роз'ясненнями Держенергонагляду, НКРЕ ПАТ «Київенерго» мотивує наступним:

- «особливостями експлуатації електроустановок» ОСОБА_4, - хоча так і не наводить жодного доводу чи доказу таких «особливостей»;

- своїм обуренням нормами Правил користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 № 1357 (далі - Правила № 1357), які не передбачають, що фізична особа (тобто категорія населення) повинна чи принаймні може нести «відшкодування втрат в мережі». Так, додатком 1 до Правил № 1357 є Типовий договір користування електричною енергією, який сторони змінити не можуть, а укладають між собою договір лише вносячи до типового договору дані (умови, інформацію), які ним передбачено до погодження сторонами. У п.16 Типового договору зазначено «Оплата за електричну енергію здійснюється відповідно до показань приладу обліку (розмір

тарифу (ціна), порядок та терміни оплати)». Тобто жодних інших витрат споживач - громадянин (тобто категорія «населення») не несе та нести не може.

Посилання апелянта на відсутність обов'язкової сили судових рішень, ухвалених у справі між тими ж сторонами, по причині невірного визначення предмету позову, на увагу не заслуговують, адже такі твердження жодним чином не позбавляють доказової сили встановлених судами фактів у розумінні ч.3 ст.61 ЦПК України.

Тому, суд правильно оцінив судові рішення (а.с.73-78) у справі, де ПАТ «Київенерго» просило суд стягнути витрати у електричних мереж у зв'язку із необхідністю встановлення межі розподілу на опорі № 27 ПЛ-10 кВ, тобто із тих же підстав, за яких в даній справі позивач оспорює договір. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10.06.2013 у справі № 2602/3197/12, яке набрало законної сили, відмовлено АЕК «Київенерго» в задоволенні позову до ОСОБА_4 про стягнення 6 937 грн. 95 коп. в рахунок стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення. Судом встановлено: 1) оплата повинна нараховуватись виключно за показанням лічильника. 2) від єдиної ТП № 6346 підключені і інші споживачі; 3) лічильники обліку електроенергії у всіх них встановлено на виході після ТП; 4) мережі, на які посилалось ПАТ «Київенерго» не перебувають у її власності.

Що стосується позовної давності, то строк позовної давності відносно оскаржуваного пункту додаткової угоди до договору дійсно не сплив, відповідач про це і не заявляв. Представник відповідача наголошував, що у випадку оскарження ПАТ «Київенерго» у цій же справі ще і п.1.3 договору про приєднання (оскільки він тотожний по суті оскаржуваному пункту) слід застосувати позовну давність. Та обставина, що в апеляційній скарзі представник позивача вказує про відсутність відповідної заяви спростовується матеріалами справи (стор.4 абз.1 знизу заперечень проти позову, поданий 22.01.2015 а.с. 44).

Отже, твердження апелянта про незаконність ухваленого судом рішення, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київенерго», подану представником Паламарчук ЛюдмилоюОлександрівною відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 16 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: