АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/4009/15 Справа: № 644/1382/15-ц Категорія: "позадоговірні зобов'язання" Головуючий 1 інстанції: Шевченко С.В. Доповідач: Малінська С.М.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого судді - Малінської С.М.,

Суддів - Піддубного Р.М.,

Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Єрьоменко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства завод "Електроважмаш" про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

13 лютого 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до Державного підприємства завод "Електроважмаш", в якому просив стягнути з відповідача 20000 грн. в рахунок компенсації моральної шкоди.

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтував тим, що рішенням Московського районного суду м . Харкова від 19 вересня 2013 року його було поновлено на посаду майстра стрижневої дільниці цеху № 111 сталевого литва та термообробки Державного підприємства завод "Електроважмаш" та стягнуто 8565 грн. 40 коп., в якості компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 1000 грн. компенсації моральної шкоди.

Рішення в частині виплати коштів було виконане лише 03 жовтня 2014 року, а в частині поновлення на роботі 19 листопада 2014 року. Несвоєчасне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі призвело до того, що він був позбавлений джерела до існування, не міг утримувати сім'ю та надавати допомогу матері, яка страждала на тяжкі хронічні захворювання, був вимушений докладати значних зусиль для поновлення на роботі, що в сукупності негативно вплинуло на його фізичний та моральний стан.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено вини відповідача у несвоєчасному (негайному) поновленні на роботі позивача та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року було звернуто до виконання лише восени 2014 року.

Також, суд вважав, що між сторонами по справі в період з 19 вересня 2013 року по момент поновлення на роботі ОСОБА_2 не мали місце трудові правовідносини, а тому суд розглянув справу, керуючись нормами цивільного кодексу України, а саме: ст.ст. 23, 1167 ЦК України.

Але з такими висновкам суду погодитися неможна, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року ОСОБА_2 було поновлено на посаду майстра стрижневої дільниці цеху № 111 сталевого литва та термообробки державного підприємства "Електроважмаш" та стягнуто 8565 грн. 40 коп. в якості компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 1000 грн. компенсації моральної шкоди.

Рішення суду в частині негайного поновлення на роботі виконано лише 17 листопада 2014 року, коли було видано наказ № 1634-к від 17 листопада 2014 року про поновлення на роботі ОСОБА_2 на посаді майстра стрижневої дільниці цеху сталевого литва та термообробки з 26 березня 2013 року.

Таким чином, в період з 19 вересня 2013 року по 17 листопада 2014 року сторони по справі знаходились у трудових відносинах, а тому на ці правовідносини поширюються норми трудового законодавства.

Відповідно до вимог ч.1 ст.237 КЗпП України працівникові проводиться відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, у даних правовідносинах діє презумпція завдання шкоди і саме роботодавець повинен довести відсутність вини у завданні шкоди працівнику.

Матеріали справи не містять доказів відсутності вини відповідача у завданні позивачу моральної шкоди.

З постанов про відкриття виконавчого провадження вбачається, що 12 вересня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби ХМУЮ із заявою про примусове виконання судового рішення про стягнення середнього заробітку з час вимушеного прогулу та моральної шкоди (а.с.65-66). Боржнику надано строк для добровільного виконання рішення до 22 вересня 2014 року, а фактично виконано згідно платіжного доручення № 12382 - 13 жовтня 2014 року (а.с.65).

Що стосується негайного поновлення на роботі, то рішення суду виконано лише 17 листопада 2014 року згідно наказу № 1634-к від 17 листопада 2014 року (а.с.20), з заявою до виконавчої служби позивач звернувся 03 жовтня 2014 року. Боржнику було надано строк для добровільного виконання до 12 жовтня 2014 року.

Таким чином, судове рішення виконано відповідачем несвоєчасно, що позбавило позивача на отримання заробітної плати, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому, судова колегія вважає за необхідне рішення суду скасувати, позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково, враховуючи засади розумності, виваженості та справедливості стягнути з Державного підприємства завод "Електроважмаш" на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 1000 грн.

На підставі викладеного, керуючись п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", ст.237-1 КЗпП України, ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства завод "Електроважмаш" на користь ОСОБА_2 1000 (одна тисяча) грн. у відшкодування моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: