22-ц/775/308/2015(м)
Категорія 27 Головуючий у 1 інстанції Литвиненко Н.В.
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2015 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

при секретарі Берліній Є.С.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 грудня 2012 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з ОСОБА_3 суму боргу за договором позики в розмірі 151 500 грн., а також 7 196,25 грн. - в якості санкції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

25 грудня 2012 року сторони подали суду заяву про визнання мирової угоди.

Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 28 грудня 2012 року визнано мирову угоду, що укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, за умовами якої:

1. Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежиле приміщення в цілому, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та складається з літ. А 1-основне, літ.АІ-1 прибудова, а-1 навіс, літ.Б-1 склад, літ.БІ-1 склад, б-1 тамбур, літ № 1 огорожа, загальною площею 402,4 кв.м. та розташоване на земельній ділянці Маріупольської міської ради.

2. Припинено право власності ОСОБА_3 на нежиле приміщення в цілому, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 та складається з літ. А 1-основне, літ.АІ-1 прибудова, а-1 навіс, літ.Б-1 склад, літ.БІ-1 склад, б-1 тамбур, літ № 1 огорожа, загальною площею 402,4 кв.м. та розташоване на земельній ділянці Маріупольської міської ради.

Провадження у справі закрито.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та продовжити судовий розгляд справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, заперечення проти апеляційної скарги ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Зі справи вбачається, що 08 січня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до якого позивач зобов'язався передати ОСОБА_3 безоплатну позику - грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США для власних потреб, а саме, для завершення будівництва та реконструкції об'єкту за адресою АДРЕСА_2 в СТО, а також придбання устаткування та обладнання СТО з поверненням цих коштів до 31 грудня 2009 року.

У зв'язку з неможливістю повернути грошові кошти в зазначений строк було укладено дві додаткові угоди до договору позики № 1 від 01 червня 2007 року та № 2 від 05 жовтня 2009 року. Однак, навіть після спливу строку, обумовленого додатковими угодами, сума боргу ОСОБА_3 позивачу повернута не була.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 умов договору позики, 17 липня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на нежиле приміщення. У грудні 2012 року позивач уточнив свої вимоги і просив стягнути з ОСОБА_3 борг в сумі 151 500 грн. та, в якості санкції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, 7 196,25 грн.

25 грудня 2012 року сторони подали суду заяву про визнання мирової угоди, в якій зазначили, що відповідач ОСОБА_3 визнає позовні вимоги ОСОБА_2 в повному обсязі, визнає заборгованість за договором позики, укладеним 08 січня 2006 року між ним та ОСОБА_2 в розмірі 30 000 доларів США, що на дату укладання договору позики складає 151 500,00 гривень. Позивач ОСОБА_2 відмовляється від стягнення з відповідача ОСОБА_3 трьох відсотків річних, в якості санкцій за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, та судових витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідач ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості передає позивачу ОСОБА_2 та визнає за ним право власності на нежиле приміщення в цілому, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та складається з літ.А-1-основне, літ.А1-1 прибудова, а-1 невіс, літ.Б-1 склад, літ.Б1-1 склад, 6-1 тамбур, літ.л-1 огорожа, загальною площею 402,4 кв.м. та розташоване на земельній ділянці Маріупольської міської ради. Позивач ОСОБА_2 згоден прийняти від відповідача ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 08 січня 2006 року належне ОСОБА_3 нежиле приміщення в цілому, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та складається з літ.А-1-основне, літ.А1-1 прибудова, а-1 невіс, літ.Б-1 склад, літ.Б1-1 склад, 6-1 тамбур, літ.л-1 огорожа, загальною площею 402,4 кв.м. та розташоване на земельній ділянці Маріупольської міської ради.

Ухвалюючи рішення про затвердження мирової угоди, суд першої інстанції виходив з того, що умови мирової угоди оформлені сторонами окремою заявою, підписані сторонами, не суперечать закону і не порушують прав або законних інтересів інших осіб.

Проте погодитися з законністю ухвали суду про визнання мирової угоди не можна.

Відповідно до ч.1 ст.292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ст.311 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

У відповідності з вимогами ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету позову на власний розсуд.

Відповідно до ст.175 ЦПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмету позову.

Тобто, мирова угода - це досягнення між сторонами в ході судового розгляду і під контролем суду, заснована на взаємних поступках угода, яка по новому визначає їх суб'єктивні права та обов'язки. Метою такої угоди є врегулювання спору між самими сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмету спору. Не може визнаватися судом мирова угода, яка порушує права, свободи й охоронювані законом інтереси інших осіб.

Як вбачається з апеляційної скарги ОСОБА_4, заявник просив про скасування вказаної мирової угоди і посилався на те, що у лютому 2011 року він звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя з позовом до ОСОБА_8 та ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, які були передані відповідачам за попереднім договором купівлі-продажу. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 11 січня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені частково і стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 200 000 грн., витрати з оплати судового збору у розмірі 1700 грн., витрати з оплати ІТЗ у розмірі 120 грн., а всього 201 820 грн.

Крім того, ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 24 березня 2011 року було накладено арешт на нерухоме майно - домоволодіння АДРЕСА_2, а також квартиру АДРЕСА_1, що на праві власності належить ОСОБА_3 Отже, щодо спірного нерухомого майна існувало обтяження.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 визнав наявність заборгованості перед ОСОБА_4 і не заперечував проти того, щоб заборгованість перед заявником погашалася із заробітної плати.

Відтак, визнаючи, відповідно до умов мирової угоди, за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно, яке не є предметом спору, суд першої інстанції не з'ясував, чи відповідає зазначена мирова угода вимогам закону, зокрема, положенням ст. 175 ЦПК України, чи стосується вона прав та обов'язків сторін, що випливають з договору позики і самого предмета позову, чи пов'язані її умови зі спірними правовідносинами, чи законно відповідач, в розумінні положень ст. ст. 1046, 1049 ЦК України, укладаючи мирову угоду щодо нерухомого майна шляхом передаючі його у власність позивача, виконав взяті на себе зобов'язання по поверненню боргу за договором позики.

Крім того, судом не з'ясовано, що саме перешкоджало сторонам вирішити питання про відчуження зазначеного в мировій угоді нерухомого майна шляхом укладення цивільно-правового договору; не враховано, що договір позики не передбачав передачі права власності на майно.

Таким чином, з урахуванням норм процесуального права та конкретних обставин справи, колегія суддів вважає, що ухвала суду від 28 грудня 2012 року про визнання мирової угоди, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, є незаконною, оскільки це питання вирішено у відсутності ОСОБА_4, права якого порушені.

Тому, вказана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, оскільки це рішення ухвалене з порушенням прав, свобод та інтереси інших осіб.

Керуючись п.2 ч.2 ст.307, ст.311 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 28 грудня 2012 року скасувати, справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з часу її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: Т.Г. Ігнатоля

С.А. Попова