У х в а л а

іменем україни

13 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Дем'яносова М.В., Парінової І.К., Cтупак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Запорізький автомобілебудівний завод» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Запорізький автомобілебудівний завод» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 26 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року публічне акціонерне товариство «Запорізький автомобілебудівний завод» (далі - ПАТ «ЗАЗ») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 08 грудня 2005 року між Запорізькою міською радою та закритим акціонерним товариством «Запорізький автомобілебудівний завод» (правонаступником якого є - ПАТ «ЗАЗ») було укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого останньому в оренду була передана земельна ділянка загальною площею 0,2774 га.

27 грудня 2005 року між ЗАТ «ЗАЗ» та Запорізькою міською радою було підписано акт прийому-передачі вищезазначеної земельної ділянки та визначено межі земельної ділянки в натурі.

06 грудня 2006 року рішенням Запорізької міської ради № 72/368 були внесені зміни до рішення № 37/282 від 01 серпня 2005 року «Про передачу в оренду ЗАТ «ЗАЗ» земельної ділянки по АДРЕСА_1 для розташування житлового будинку».

На земельній ділянці виділеній ЗАТ «ЗАЗ», знаходиться частина самовільно збудованого будинку відповідачів, що мешкають по АДРЕСА_2.

Вказуючи, що спірна земельна ділянка у власність або у користування відповідачам у встановленому законом порядку не надавалась, позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання відповідачів знести самовільно збудовану споруду на земельній ділянці ПАТ «ЗАЗ».

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26 лютого 2015 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» просить скасувати ухвалені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з безпідставності позовних вимог.

Судами встановлено, що 08 грудня 2005 року між Запорізькою міською радою та ЗАТ «ЗАЗ» було укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого останньому в оренду була передана земельна ділянка загальною площею 0,2774 га терміном на 10 років.

27 грудня 2005 р року між ЗАТ «ЗАЗ» та Запорізькою міською радою було підписано акт прийому-передачі вищезазначеної ділянки та визначено межі земельної ділянки в натурі.

06 грудня 2006 року рішенням Запорізької міської ради № 72/368 були внесені зміни до рішення від 01 серпня 2005 року № 37/282 «Про передачу в оренду ЗАТ «ЗАЗ» земельної ділянки по АДРЕСА_1 для розташування житлового будинку».

Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці громадянами і юридичними особами України, іноземцями, особами без громадянства, іноземними юридичними особами, у тому числі міжнародними об'єднаннями та організаціями.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із п. 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України» (далі -Постанова) право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК України), землекористувачі (стаття 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Право на забудову виникає у особи, яка набула право на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26 - 32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що на земельній ділянці, виділеній ЗАТ «ЗАЗ» знаходиться частина самовільно збудованого будинку відповідачів, що мешкають по АДРЕСА_2.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суди виходили з того, що згідно договору оренди від 08 грудня 2005 року та додатків до договору, земельна ділянка по АДРЕСА_1, що передана в оренду вільна від забудови, жодних обтяжень земельної ділянки не існує.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України надані суду докази мають бути належними та допустимими.

Так, із матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду від 15 червня 2006 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно було відмовлено.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1/2012 від 25 квітня 2012 року відхилення між площею та межами фактичного користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 і площею та межами, які зазначені у правовстановлюючих документах не має.

При цьому, домоволодіння по АДРЕСА_2 порушує межі земельної ділянки по АДРЕСА_1.

З матеріалів справи також вбачається, що договір оренди земельної ділянки укладено між її власником - Запорізькою міською радою та землекористувачем - ПАТ «ЗАЗ», оформлено та підписано у встановленому законом порядку, зареєстровано у Запорізький регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 27 грудня 2005 року № 98.

При цьому, цей договір ніким не оскаржено та не визнано судом недійсним.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення.

Вирішуючи справу, суди у порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяли всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановили належним чином всі суттєві обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Запорізький автомобілебудівний завод» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 26 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

М.В. Дем'яносов

І.К. Парінова

О.В. Cтупак