У Х В А Л А

11 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 березня 2015 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; визнано датою звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників ОСОБА_4 із займаної ним посади 5 травня 2014 року, зобов'язано адміністрацію ДП «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» внести відповідні зміни до наказу від 29 квітня 2014 року № 59-к про звільнення ОСОБА_4, внести зміни в його трудову книжку щодо дати звільнення та провести остаточний розрахунок.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 березня 2015 року залишено без змін.

У жовтні 2015 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, а саме частини третьої статті 492 КЗпП України і статті 11 ЦПК України, а також невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2012 року, 16 січня 2013 року та 2 вересня 2015 року, а також постанови Верховного Суду України від 1 квітня та 1 липня 2015 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 2 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Постановляючи ухвалу від 16 вересня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що на підприємстві відбулася зміна в організації виробництва і праці, а звільнення позивача проведено з дотриманням вимог трудового законодавства.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2012 року суд касаційної інстанції керуючись положеннями статті 338 ЦПК України скасував судові рішення судів попередніх інстанцій, а справу направив на новий розгляд, зазначивши, що у порушення норм процесуального права суди належним чином не перевірили чи пропонувалися позивачу при звільненні інші вакансії в системі банку, як вказано в наказі про скорочення, не вказали чим саме передбачена можливість відповідача повідомляти сайт з вільними вакансіями, а не самим пропонувати весь перелік вільних вакансій в системі банку, не з'ясував чому банк при ознайомленні позивача про скорочення штату не запропонував вільну вакансію в філії, в судовому рішенні не наведено факти, які б спростували всі доводи позивача.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2015 року суд касаційної інстанції керуючись положеннями статті 338 ЦПК України скасував судові рішення судів попередніх інстанцій, а справу направив на новий розгляд, зазначивши, що у порушення норм процесуального права суди не встановили: чи мали місце зміни в організації виробництва і праці у вигляді скорочення посади інженера 1 категорії сектору планування мережі лише саме відносно позивача, а в іншому мала місце зміна істотних умов праці внаслідок переведення працівників на іншу роботу, чи враховано продуктивність і кваліфікацію праці позивача при переведенні працівників до новоутвореного підрозділу та чи не порушуються права позивача наказами про його вивільнення й звільнення лише після завершення процедури переведення працівників; також суди не перевірили обґрунтованість підстав невиплати позивачу річної премії.

Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2012 року та 2 вересня 2015 року не є прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки в них не міститься правої позиції щодо спірних правовідносин, а вказується на допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, зокрема судами попередніх інстанцій не встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 року суд касаційної інстанції зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в зв'язку з недоведеністю позивачкою обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, зокрема, що при звільненні відповідач порушив її трудові права.

Порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 року, наданої заявником як приклад неоднакового застосування норм матеріального права, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У постанові Верховного суду України від 1 квітня 2015 року міститься правова позиція, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України не є обов'язком роботодавця.

У постанові Верховного суду України від 1 липня 2015 року міститься правова позиція, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Порівняння змісту постанов Верховного Суду України від 1 квітня та 1 липня 2015 року зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Доводи, які наведені в заяві, щодо порушення норм процесуального права не свідчать про наявність підстав для перегляду судових рішень згідно вимог пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко