АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/76/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1000/15Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О. С. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 лютого 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука про стягнення інфляційних втрат та 3% річних від суми боргу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, у якому зазначав, що постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 квітня 2014 року задоволено його адміністративний позов та зобов'язано виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука нарахувати та виплатити його середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 31 липня 2013 року то 26 лютого 2014 року, на виконання якої відповідач нарахував кошти в сумі 17 119, 77 грн. Посилаючись на те, що відповідач не виконав зобов'язань по сплаті боргу, тому наявні підстави для стягнення з нього інфляційних втрат та 3% річних від зазначеної суми за період прострочення. Таким чином просив стягнути з відповідача 3324, 27 грн., з яких 2968, 27 грн. - інфляційних втрат простроченого зобов'язання за період з 01.05.2014 року по 31.12.2014 року та 356, 00 грн. - трьох процентів річних за період простроченої суми з 24.04.2014 року по 31.12.2014 року.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення, за наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 квітня 2014 року задоволено адміністративний позов ОСОБА_2 та зобов'язано виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 31 липня 2013 року то 26 лютого 2014 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що постанова суду від 09.04.2014 року є рішенням зобов'язального характеру, за яким боржник зобов'язаний вчинити певні дії, виконати яке без участі боржника неможливо, а відтак відсутнє грошове зобов'язання та правові підстави для задоволення позову.

Проте, колегія суддів не може погодитися повністю з таким висновком місцевого суду.

Згідно зі статтею 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці»; «Про індексацію грошових доходів населення»; «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов'язання.

При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку про те, що відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України.

Разом із тим статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив Верховний Суд України у своїй постанові № 6-43 цс 14 від 21 травня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

У справі, яка переглядається, установивши, що присуджена за рішенням суду сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не виплачена, суд, вирішуючи спір у частині компенсації заробітної плати, зазначені положення матеріального закону не врахував і дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у цій частині.

Так, відповідно до розрахунку інфляційних нарахувань за період прострочення виконання постанови суду від 09.04.2014 року, а саме з 01.05.2014 року по 31.12.2014 року, наданого позивачем, інфляційні втрати становлять 2968, 27 грн.

Даний розрахунок не ставиться під сумнів колегією суддів, окрім того відповідачем не оспорюється.

З урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що у відповідача виникло зобов'язання по сплаті інфляційних втрат за невиконання основного зобов'язання в розмірі 2968, 27 грн.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За таких обставин, ухвалене судове рішення про відмову в задоволенні позову частково не відповідає вимогам ст.. 213 ЦПК України. Зазначені вище порушення призвели до не в повній мірі правильного вирішення спору, що в силу ст.. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, з ухваленням нового рішення в цій частині.

В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст.. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. п. 1, 4 ч.1 ст. 309, 314 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 лютого 2015 року -скасувати в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука про стягнення інфляційних втрат.

Ухвалити в цій частині новерішення.

Позов ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат задовольнити.

Стягнути з виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати за невиконання основного зобов'язання за період з 01.05.2014 року по 31.12.2014 року у розмірі 2968, 27 гривень.

Стягнути з виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 243, 60 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ Панченко О.О.

Судді: /підпис/ Бутенко С.Б. /підпис/ Пікуля В.П.

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області _______________ Панченко О.О.