АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/4839/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Шаховніна М.О.
Доповідач: Кравець В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючої - Кравець В.А.,

Суддів - Семенюк Т.А., Шиманського В.Й.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» про визнання недійсним пункту у кредитному договорі,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 рокупозивач звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним пункт 3.6. Кредитного договору №77.1/АА-00840.08.2. від 29 квітня 2008 року, укладеного між ним та ВАТ «Родовід Банк» та визнати недійсним пункт 1.3.4. Договору застави транспортного засобу №77.1/АА-00840.08.2-3 від 29 квітня 2008 року.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що п. 3.6 кредитного договору є несправедливою умовою, яка створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, оскільки визначений у п. 3.6 розмір цієї пені становить 584% річних.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року в задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вважає, що право позивача звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та визнання недійсним п.3.6. кредитного договору виникає лише у момент, коли цей пункт кредитного договору перетворюється в несправедливу умову у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначив, що протягом 2008-2014 років він неодноразово звертався до відповідача з проханнями надати позивачу інформацію щодо стану кредитної заборгованості, але відповідач ніяким чином не реагував на звернення позивача, письмової відповіді щодо позиції банка з цього питання не надавав.

В судовому засіданні апелянт скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач проти скарги заперечував просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав:

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що розмір відповідальності в декілька разів перевищує вартість користування кредитними коштами, однак позивач своїм підписом підтвердив те, що він ознайомлений та згоден з умовами договору та позивачем пропущений встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду.

Проте, в повній мірі з таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки такого висновку суд дійшов, не з'ясувавши дійсні обставини спору, не перевіривши доводи і заперечення сторін та без належної оцінки доказів.

Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права є підставою відповідно до ст. 309 ЦПК України до скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

За правилами ч.3 ст. 303 ЦПК апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 29 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № 77.1/АА-00840.08.2 (а.с. 7-10), відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику не відновлювану кредитну лінію на суму 29 757, 45 дол. США, терміном до 29.04.2015 року включно.

Згідно з п. 3.6 договору за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів позичальник має сплачувати за кожен день прострочення пеню в розмірі 1.6 % від суми простроченої заборгованості.

Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Умовами ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

У силу ст..6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України сторонами договору було досягнуто згоди з приводу усіх істотних умов договору, про що свідчить підписи на договорі кредиту.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою га шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Звертаючись до суду із позовом, позивач ставив питання про визнання недійсним п. 3.6 договору кредиту, оскільки ,на його думку, розмір пені становить 584% річних.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що оспорюваним пунктом договору дійсно встановлений непропорційно великий розмір відповідальності у разі невиконання зобов'язань за спірним договором, та розмір відповідальності в декілька разів перевищує вартість користування кредитними коштами, але позивачем пропущений встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду.

Разом з тим, колегія суддів з таким висновком суду не погоджується з огляду на наступне.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й доки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки встановлений законом може бути збільшений у договорі.

Згідно Рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 у справі №1-12/2013 за конституційним зверненням ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання» в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями статей 1, 3 цього закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов'язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб'єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності (підприємці).

Таким чином, позивач має право нараховувати пеню у розмірі 1,6%, а не обмежуватися лише подвійною обліковою ставкою НБУ.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови є недобросовісними, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

З наведеного вбачається, що при укладенні Договору кредиту позивач та відповідач дійшли взаємної згоди щодо його умов, зі змістом договору позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис.

Вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним з приводу порушення банком Закону України «Про захист прав споживача» не підлягають задоволенню, оскільки колегія суддів, перевіряючи законність ухваленого рішення, не виявила таких порушень Банку з огляду на те, що позивач володів інформацією з приводу умов кредитування, орієнтовної сукупної вартості кредиту, наявних в банку форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих систем кредитування, вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням кредитного договору.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим щодо позивача, оскільки при підписанні договору позивач мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору.

Крім того, розмір нарахованої відповідачем пені може бути оскаржений до суду, або можуть бути подані заперечення на позов, що пред'явлений банком до Броварського районного суду Київської області.

Відповідно до ч. 3 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений, що є самостійною підставою для цього.

Проте суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не врахував, що позовні вимоги є недоведеними та відмовив в задоволенні його позову з підстав пропуску ним встановленого ст. 257 ЦК України строку звернення до суду.

Також помилково суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, вказав на те, що вимоги не знайшли свого підтвердження та позивачем пропущений встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду, тобто відмовив у задоволенні позову з двох підстав, які є взаємовиключними.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з підстав його недоведеності.

Керуючись ст.ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» про визнання недійсним пункту у кредитному договорі - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: