АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2509/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 вересня 2010 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в особі філії Черкаське головне регіональне управління до Приватного підприємця ОСОБА_7, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором , -

в с т а н о в и л а :

30 березня 2010 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі філії Черкаське головне регіональне управління ЗАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до Приватного підприємця ОСОБА_7, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 10 червня 2008 року між банком та ПП ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № 77/08, пунктом А.2. якого передбачено, що ліміт кредиту складає 225034 грн. Відповідно до п. А.3. - термін повернення кредиту відповідно до графіку зменшення поточного ліміту до 10 червня 2009 року.

Пунктом А.6. договору передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти у розмірі 23 % річних.

Згідно п. А.7. договору при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань щодо погашення кредиту позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 54,08 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Відповідно до п.А.10. кредитного договору позичальник сплачує банку винагороду за кредитне обслуговування в розмірі 0,17 % від встановленого ліміту на цілі, відмінні від сплати страхових платежів, зазначеного в п. А.2., в поточну дату сплати процентів. Крім того, умовами даного кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку винагороду за відкриття позичкового рахунку у розмірі 250 грн. у день укладення кредитного договору. Вказаним договором передбачено, що при порушенні будь-якого із зобовязань щодо сплати процентів за користування кредитом, визначених кредитним договором певних пунктів договору, сплачує банку за кожний випадок порушення пеню у розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п.5.1).

З метою своєчасного та належного виконання ПП ОСОБА_7 своїх обовязків за вказаним договором між банком та ОСОБА_8 було укладено договір поруки № Дп 1-77/08 від 10 червня 2008 року.

Позивач зазначає, що відповідачем ОСОБА_7 погашення кредиту не здійснювалося, що є порушенням умов додатку 1 до договору, і станом на 05 лютого 2009 року заборгованість ПП ОСОБА_7 по кредиту становить 247022,27 грн., з яких: заборгованість по кредиту 225034 грн., заборгованість по відсоткам 19269,24 грн., заборгованість по сплаті винагороди за відкриття позичкового рахунка 250 грн., заборгованість по сплаті щомісячної винагороди 1606,96 грн., заборгованість по сплаті пені - 862,07 грн. Тому позивач звернувся до суду із даним позовом та просив суд стягнути з відповідачів ПП ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь банку заборгованість по кредитному договору № 77/08 від 10 червня 2008 року у вказаному розмірі та судові витрати.

08 липня 2010 року під час розгляду справи представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_9 подала заяву про збільшення позовних вимог та просила суд про стягнення солідарно з ПП ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заборгованості за кредитним договором № 77/08 від 10 червня 2008 року в сумі 498218,57 грн. станом на 06 липня 2010 року, в тому числі: заборгованість по кредиту 225034 грн., заборгованість по відсотках 181041,27 грн., заборгованість по комісії за відкриття позичкового рахунку 250 грн., заборгованість по сплаті щомісячної винагороди 3219,58 грн., заборгованість по сплаті пені 88673,72 грн. та судові витрати.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 вересня 2010 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з приватного підприємця ОСОБА_7, ОСОБА_6 заборгованість по кредитному договору № 77/08 від 10 червня 2008 року у розмірі 498218,57 грн. та судові витрати в сумі 1730 грн., всього стягнуто 499948,57 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_8 03 серпня 2015 року подала на рішення апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення винесено з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповно встановлено обставини, що мають значення для справи. Просить змінити рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 вересня 2010 року в частині щодо стягнення заборгованості з неї, як поручителя , відмовивши позивачу у стягненні з неї заборгованості по кредиту .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які зявилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги банку, та стягуючи з відповідачів заборгованість кредиту на користь банку, суд першої інстанції виходив з їх доведеності, що відповідачами умови договору не виконувались належним чином, в результаті чого виникла заборгованість по кредиту, тому відповідно до умов кредитного договору та договору поруки відповідачі несуть солідарну відповідальність за виконання взятих зобовязань, які ними не виконано.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх обгрунтованими, такими що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні 10 червня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ПП ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № 77/08, згідно якого ліміт даного кредитного договору складає 225034 грн., за користування яким сплачуються проценти у розмірі 23 % річних.

Пунктом А.3. договору встановлено, що строк повернення кредиту відповідно до графіку зменшення поточного ліміту до 10 червня 2009 року.

Згідно п. А.7. вказаного договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань щодо погашення кредиту позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 54,08 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

В забезпечення кредитного договору № 77/08 від 10 червня 2008 року між ПП ОСОБА_7 та позивачем було укладено договір застави автотранспорту № ДЗ 1-77/08, згідно якого позичальником передано в заставу належний йому на праві власності сідловий тягач-Е, DAIMLER CHRYSLER 1840, 2001 року випуску, кузовWDB9540321K564002, державний номер НОМЕР_1.

10 червня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 було укладено договір поруки № ДП 1-77/08, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ПП ОСОБА_7 своїх обовязків за вищевказаним кредитним договором.

Пунктами 2-4 договору поруки визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання обовязків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків усім належним поручителю майном і коштами, на які може бути звернено стягнення в порядку, встановленому діючим законодавством України.

Поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений.

У випадку невиконання боржником обовязків за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Зобовязання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

За змістом ст. ст. 526, 527, 530, 532, 533 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, належними сторонами, у строк, у встановленому місці та відповідній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 1050, ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти, належні йому відповідно до ст. ст. 1048, 10561 цього Кодексу.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Статтею 554 цього Кодексу передбачено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Право вимоги про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором з позичальника та поручителів належить виключно позивачу, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року, яка відповідно до вимог ст. 3607 ЦПК України є обовязковою для суду у застосуванні.

Виходячи із вищевикладеного, доводи апелянта про те, що поручитель не був повідомлений про збільшення розміру його відповідальності у вигляді збільшення процентної ставки за користування кредитом то відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України її порука припинилася у звязку зі зміною основного зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності перед банком не підлягають до задоволення, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме кредитним договором, договором поруки, із яких вбачається, що збільшення процентної ставки відбувається у звязку із порушенням позичальником будь-якого із зобовязань по погашенню кредиту. Тобто, зміна основного зобовязання, на яке посилається апелянт передбачена вказаними договорами, укладеними між сторонами 10 червня 2008 року. Інших додаткових договорів сторонами ні 10 червня 2008 року, а ні в подальшому не укладалось.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір поруки припинив свою дію, оскільки банком не направлялася вимога, їй як поручителю, відповідно до п. 5 договору поруки також є безпідставними та такими, що спростовуються змістом ст. 559 ЦК України, оскільки умовами договору поруки встановлено строк його дії - до 10 червня 2009 року, при цьому строк дії договору поруки збігається зі строком виконання основного зобовязання.

Із матеріалів справи вбачається, що у звязку з порушенням боржником виконання зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк», 30 березня 2009 року, в межах строку дії кредитного договору і договору поруки предявив вимогу до боржника і поручителя про дострокове повернення всієї суми кредиту й повязаних із ним платежів, що відповідає вимогам частини другої статті 1050 ЦК України та пункту 2.2.8. кредитного договору, звернувшись із позовною заявою до суду про стягнення заборгованості по кредиту із відповідачів солідарно.

Предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання.

У разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Отже банк предявив позов до поручителя 30 березня 2009 року, тобто у шестимісячний строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, тому порука не припинена.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 вересня 2010 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в особі філії Черкаське головне регіональне управління до Приватного підприємця ОСОБА_7, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором було оскаржено позичальником ОСОБА_7 в апеляційному порядку та ухвалою колегії суддів апеляційного суду Черкаської області від 30 листопада 2010 року залишено без змін, набрало законної сили з дня ухвалення апеляційним судом .

Виходячи з викладеного, доводи апелянта носять субєктивний характер, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Обовязок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Посилання апелянта, що рішення суду першої інстанції є незаконним не підтверджено доказами та не наведено підстав, визначених у ст. 309 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у справі.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 вересня 2010 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в особі філії Черкаське головне регіональне управління до Приватного підприємця ОСОБА_7, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :