Справа №759/8299/14-ц 14.05.2015 14.05.2015 14.05.2015
Провадження №22-ц/784/1220/15
провадження № 22ц/784/1220/2015 Головуючий у першій інстанції: Бобровський І.М.
категорія 27 Доповідач апеляційного суду: Лівінський І.В.
У Х В А Л А

іменем України

14 травня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

при секретарі судового засідання Романенко Ю.О.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17 березня 2015 року, ухваленого

за позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

та зустрічним позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Позивач зазначав, що 3 квітня 2012 року уклав з ОСОБА_4 нотаріально посвідчений договір позики, за яким надав останньому 69278 грн. строком до 3 квітня 2013 року. ОСОБА_4 зобов'язався повертати кошти рівними частинами по 5773 грн.17 коп. щомісячно, до 15 числа кожного місяця.

Посилаючись на те, що відповідач борг не повернув, позивач, уточнивши свої вимоги, просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 91865 грн.75 коп., яка складається з: основного боргу - 69278 грн., інфляційних втрат - 20118 грн. 66 коп., 3% річних - 2469 грн.09 коп.

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся з зустрічним позовом про визнання зазначеного договору позики недійсним, посилаючись на те, що грошей від позивача не отримував, а тому цей договір є фіктивним.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17 березня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 91865 грн. 75 коп. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Крім того, суд розподілив судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просив рішення скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити зустрічний позов, а в задоволенні вимог первісного позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 3 квітня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір позики, який посвідчено нотаріально. За умовами цього договору ОСОБА_4 отримав у позивача кошти в розмірі 69278 грн. зі строком погашення у повному обсязі 3 квітня 2013 року. Позичальник зобов'язався повертати кошти рівними частинами по 5773 грн. 17 коп. щомісячно, до 15 числа кожного місяця. Крім того, договором передбачено, що за порушення умов договору в частині своєчасного виконання зобов'язань, позичальник зобов'язався сплачувати позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Вказані умови договору позики були погоджені та підписані сторонами ( а.с.5-6).

Але в обумовлені договором строки ОСОБА_4 борг не повернув.

Заперечуючи проти позову відповідач посилався на його фіктивність, зазначивши що він не отримував грошових коштів за цим договором.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Така правова позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що за наявності нотаріально посвідченого договору позики, який підтверджує факт передачі грошової суми відповідачу, відсутні підстави для визнання цього договору фіктивним.

Крім того, судом правильно встановлено, що в зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за спірним договором, з останнього підлягає стягненню борг з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні спірного договору відбулась новація боргу, який утворився внаслідок крадіжки товару, в позикове зобов'язання, не може бути достатнім доказом фіктивності цього договору.

До того ж, відповідно до положення ч. 1 ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. 1047 ЦК України).

Отже, умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики (ч. 2 ст. 1053 ЦК України), а по-третє, це дійсність первинного зобов'язання.

За таких обставин та враховуючи зміст спірного договору позики, колегія суддів вважає, що сторонами не дотримані всі умови для новації боргу.

Інших доводів, які б спростували висновки суду чи доводили б порушення ним вимог матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не містить, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17 березня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: