Справа № 463/4425/14 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/3444/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Щербая В.П.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Львівського міського комунального підприємства "Львівводоканал", третя особа Львівська міська рада про стягнення не нарахованої і не сплаченої заробітної плати, -

встановила:

Оскарженим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 березня 2015 року в позові ОСОБА_4 до Львівського міського комунального підприємства "Львівводоканал", третя особа Львівська міська рада про стягнення не нарахованої і не сплаченої заробітної плати - відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд не в повному обсязі з'ясував обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи та прийшов до неправильного висновку, згідно якого не вбачає прямого обов'язку відповідача впроваджувати встановлені Регіональною угодою коефіцієнти співвідношень місячної заробітної плати та умов колективного, а відтак не вбачає підстав вважати дії відповідача протиправними. Вказує, що суд першої інстанції неправомірно визначив Регіональну та Територіальну угоди рекомендаційними для адміністрації підприємства і безпідставно дійшов висновку, що застосування коефіцієнту співвідношення по галузі та за видами робіт і коефіцієнту співвідношення по професії, посаді. Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги вимог Генеральної угоди про регулювання основних принципів і норм реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин в Україні на 2010-2012 роки.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_3 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Встановлено, що позивач просила стягнути з Львівського міського комунального підприємства "Львівводоканал" не нараховану та несплачену заробітну плату у розмірі 40 068,54 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 21.07.1986р. працювала у ЛМКП "Львівводоканал", а з 01.10.1986р. - на посаді інженера дільниці раціонального використання води. Протягом цього часу, їй нараховувалась заробітна плата у розмірі, відповідно до штатного розпису. Такий розмір заробітної плати є меншим ніж встановлено Генеральною угодою про регулювання основних принципів і норм реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин в Україні на 2010 - 2012 роки, Територіальною угодою між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднанням роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2012 - 2014 роки та колективним договором підприємства від 16.06.2009 року, з приводу чого вважає порушеними свої права на належну оплату праці. Положення таких угод є обов'язковими для всіх підприємств, що перебувають у сфері діяльності сторін, які її підписали. Так, територіальною угодою встановлено мінімальну тарифну ставку (оклад) за просту некваліфіковану працю в розмірі, не нижчому від визначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальну тарифну ставку робітника першого розряду в розмірі не менш як 120% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Тому, перший коефіцієнт, який мав застосовуватись до мінімальної заробітної плати є - 1,2. Крім цього, Регіональною угодою між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднаннями роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2010-2011 роки, а саме додатком №1 встановлено коефіцієнт 1,3 для працівників, що працюють в галузі експлуатації устаткування систем водопостачання та водовідведення. Такий самий коефіцієнт 1,3 встановлено і в додатку №1 до Територіальної угоди між Львівською обласною держаною адміністрацією, об'єднаннями роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2012-2014 роки. Тому, наступний коефіцієнт, який мав застосовуватися до мінімальної заробітної плати є - 1,3. Додатком № 3 до цієї Регіональної угоди, а також Територіальною угодою на 2012-2014р. коефіцієнт співвідношення місячної тарифної ставки контролера газового, водопровідного, теплового господарства встановлювався на рівні 1,3, і тому, такий коефіцієнт мав бути наступним, який застосовується до мінімальної заробітної плати, і оскільки Колективним договором встановлено прогресивну оплату праці у розмірі 15% до посадового окладу, четвертий коефіцієнт, який мав застосовуватись до мінімального окладу становить 1,15. Всупереч таким приписам, які є обов'язковими для відповідача, а також в порушення чинного законодавства, що регулює питання оплати праці, відповідач в односторонньому порядку приймав рішення з даних питань, які погіршували умови, встановлені законодавством, угодами та колективним договором, що призвело до виплати заробітної плати в меншому розмірі. Згідно її обрахунків, розмір не донарахованої заробітної плати становить 40 068,54 грн., яку просила стягнути з ЛМКП "Львівводоканал".

Судом встановлено, що згідно із ст.2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно з ст.3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Районним судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач з 21 липня 1986 року працювала у ЛМКП "Львівводоканал", а з 09 лютого 2014 року - на посаді контролера відділу збуту послуг дільниці Залізничного району.

Відповідно довідки про заробітну плату у спірному періоді посадовий оклад позивача, згідно штатного розпису з 01.01.2011 р становив 1038 грн., з 01.03.2012 р. - 1212 грн., з 01.03.2012 р. - 1468 грн., а з 01.09.2013 р. -1512 грн., з 01.04.2014 р. - 1900 грн.

Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Як вбачається з п.3 Розділу 3 колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ЛМКП "Львівводоканал" на 2009 рік, мінімальна тарифна ставка робітника першого розряду встановлена у розмірі не менше 120 відсотків від визначеного законом розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно штатного розкладу працівників ЛМК "Львівводоканал" у спірному періоді оклад посад, які займала позивач, був вищим ніж 120 відсотків від визначеного законом розміру мінімальної заробітної плати, що відповідає умовам колективного договору.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що оплата праці ОСОБА_4 здійснювалась у відповідності до умов колективного договору з врахуванням фінансових можливостей відповідача та вимог Закону України "Про оплату праці", а тому її позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Посилання апелянта про те, що районний суд неправомірно визначив Регіональну та Територіальну угоди рекомендаційними для адміністрації підприємства, колегія суддів вважає необґрунтованими, так як суд першої інстанції з врахуванням листів Федерації роботодавців ЖКГ України від 22.04.2014 року ту 2.06.2014 року (а.с. 202-208) надав вірну оцінку терміну "рекомендовані", врахував при цьому зміст пункту 6 Розділу 3 Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ЛМКП "Львівводоканал" на 2009 рік.

Одночасно судова колегія враховує, що відповідач не перебуває в сфері управління Міністерства з питань житлово-комунального господарства України та Львівської обласної адміністрації, а є комунальним підприємством, створеним Управлінням комунального господарства Львівського міськвиконкому.

Тому безпідставними є посилання апелянта на те, що першої інстанції не взяв до уваги вимоги Генеральної угоди про регулювання основних принципів і норм реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин в Україні на 2010-2012 роки.

Колегія суддів вважає безпідставним твердження апелянта про те, що судом не прийнято до уваги жодного доказу, поданого позивачем, оскільки суд належно обгрунтував підстави для відмови в задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись п.1ч.1 ст.307, ст.308, п.1ч.1ст. 314, ст.315, ст.317 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.