Справа № 466/6822/14 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/783/937/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна Т. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря - Матяш С.І

з участю: позивача ОСОБА_2 та його представника - адвоката

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання недійсним договору №50032014 про надання інформації по працевлаштуванню від 21.03.2014р., укладеного між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4.

Свій позов обґрунтовував тим, що 21 березня 2014 року між ним та відповідачем у справі було укладено договір № 50032014 про надання інформації по працевлаштуванню. Зазначає, що на його думку відповідач, відповідно до умов договору, зобов'язувався призначити його на посаду торгового представника у м. Львові. Умовою виплати винагороди підприємцю було працевлаштування з щомісячною оплатою не менше 4600 грн., про що було зазначено ним у анкеті замовника - додатку до оспорюваного договору. Відповідачем було запропоновано позивачу посаду торгового представника у фірмі "Лакталіс Україна" з оплатою праці не менше 4800 грн. Позивач вказує, що після прийняття його на вказану роботу, він одразу повідомив відповідача та підписав Акт приймання-передачі наданих послуг. Однак після закінчення першого місяця роботи ОСОБА_2 дізнався, що його заробітна плата становить лише 1320 грн., а відповідач ОСОБА_4 повідомив, що не відповідає за працевлаштування позивача, а лише надав йому інформацію про роботу. Позивач, посилаючись на те, що помилився у правовій природі оспорюваного договору, сприйняв дії відповідача як посередника у працевлаштуванні, просив задовольнити його позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржив позивач.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції без здійснення належної перевірки дійсних обставин справи, з'ясування реальної правової природи договірних відносин сторін, обставин того, чи надавались відповідачем фактично інформаційній послуги позивачу за оспорюваним договором, дійшов до хибного висновку щодо реалізації позивачем свого права на звернення до суду виключно як способу уникнення від виконання зобов'язання по виплаті винагороди за договором про надання інформаційних послуг. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Відповідач в судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, хоча належним чином у відповідності до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України був повідомлений про дату судового засідання, причини неявки не повідомив, тому відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК його неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши доводи осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст.638 ЦУК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої, другої ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Установлено, що 21 березня 2014р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір № 50032014 відповідно до умов якого позивач, як замовник, дав завдання, а відповідач, який є виконавцем, узяв на себе зобов'язання відповідно до завдання замовника надати йому за плату такі інформаційні послуги: дослідження ринку праці за переліком професій - менеджер з продажу, супервайзер, торговий представник.

Відповідно до розділу 4 вказаного договору замовник сплачує виконавцю завдаток у розмірі 30 грн. при підписанні цього договору за початок надання послуг виконавцем та сплачує одноразово виконавцю остаточну плату згідно з цим договором протягом 30 днів після підписання акту відповідно до п.1.2 договору в розмірі визначеному в додатку № 1, але не менше ніж 1800 грн.

Згідно розділу 5 вказаного договору договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та закінчується після повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором в момент підписання Акту відповідно до п.1.2 цього договору.

16 травня 2014р. між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 підписано акт приймання передачі послуг відповідно до договору № 50032014 у якому позивач ОСОБА_2 своїм підписом ствердив, що виконавець надав йому послуги з дослідження ринку праці за професією "торговий представник" і замовник немає жодних претензій щодо кількості та якості наданих послуг (а.с.7).

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач підтвердив, що за наданою відповідачем інформацією він влаштувався на роботу на посаду торгового представника і звільнився згодом за власним бажанням, оскільки його не влаштовував розмір заробітної плати.

Доводи позивача про те, що він помилився в правовій природі договору, а саме, що відповідач обіцяв його працевлаштувати на відповідну посаду із щомісячною оплатою праці не менше 4600 грн., правильно не прийняті судом до уваги, оскільки із назви договору та предмету договору, визначеного у п.1.1 чітко вбачається, що між сторонами був укладений договір про надання інформаційних послуг і відповідач не брав на себе будь-яких посередницьких функцій по працевлаштуванню.

У п.6.3 договору чітко зазначено, що договір складений сторонами при повному розумінні його умов та термінології українською мовою.

Умови трудового договору та розмір заробітної плати погоджуються сторонами трудового договору, а не умовами договору про надання інформаційних послуг.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не надано доказів введення його в оману, а враховуючи, що позивач з 2007р. мав досвід роботи в інших підприємствах на посадах торгового представника, він не міг помилятися щодо природи правочину та обов'язків сторін, з умовами договору позивач погодився та підписав його, договір містить усі суттєві умови, передбачені законом для договорів, які мають істотне значення, а також, які були узгоджені сторонами шляхом звернення позивача з пропозицією щодо укладення договору та погодженням відповідачем на укладення такого договору.

Враховуючи, що суд першої інстанції повно і правильно встановив фактичні обставини справи, застосував закон, який поширюється на зазначені правовідносини, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку про те, що судом при розгляді справи допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які є підставами для скасування рішення суду, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий Т.Г. Мусіна

Судді: І.В. Бермес

Р.В. Савуляк