Номер провадження: 22-ц/785/9950/15
Головуючий у першій інстанції Чаплицький В. В.
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Сватаненка В.І., Артеменка І.А.

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення фактів проживання однією сім`єю, створення спільної сумісної власності, визнання заповіту недійсним та визнання права власності на ? частину квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про встановлення фактів проживання однією сім`єю, створення спільної сумісної власності, визнання заповіту недійсним та визнання права власності на ? частину квартири посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4, який перед смертю склав заповіт на АДРЕСА_1 на користь своєї матері ОСОБА_3

Разом з тим, ОСОБА_2 познайомилась з ОСОБА_4 в квітні 1998 року, а з жовтня 1998 року вона, її син та ОСОБА_4 стали проживати однією сім'єю. Проживши три роки і вісім місяців у фактичних шлюбних відношеннях, 07 червня 2002 року вона з ОСОБА_4 зареєстрували шлюб у Державному відділі РАЦСу Київського району міста Одеси за актовим записом № 395. Під час фактичних шлюбних відносин, на спільні з ОСОБА_4 кошти, в інтересах сім'ї, вони придбали АДРЕСА_1, як спільну сумісну власність.

Також позивачка ОСОБА_2 зазначила, що вона працювала підприємцем з 1998 року, офіційно зареєструвала підприємницьку діяльність в 1999 році в ЧП «Камчадал-плюс», а в 2003 році відкрила особисте ТОВ «Авача» з продажу харчових товарів в місті Одеса та на території України.

Коли їй та ОСОБА_4 запропонували придбати квартиру, вона взяла в борг 5000 доларів США у ОСОБА_6, знаючи, що працюючи зможе віддати борг.

Договір купівлі-продажу квартири оформлено було на ОСОБА_4, так як вже тоді вони знали, що будуть проживати разом та будуть реєструвати шлюб.

Під час фактичних шлюбних відносин у неї та ОСОБА_4 був спільний бюджет, спільний побут, вони мали взаємні права і обов'язки, та між ними склались усталені відносини, які притаманні подружжю. Своєю працею та коштами вона приймала участь у придбанні квартири та взагалі її участь у створенні спільної сумісної власності складає більшу половину вартості спільного майна.

ІНФОРМАЦІЯ_1, після смерті ОСОБА_4, відкрилася спадщина тільки на ? частину АДРЕСА_1, однак, складений заповіт її покійного чоловіка на користь його матері ОСОБА_3 на спірну квартиру, порушує її право власності на 1/2 частину квартири, в спільній сумісній власності із відповідачем.

На підставі цього, позивачка ОСОБА_2 просила суд встановити факт її постійного проживання однією сім'єю з ОСОБА_4, без реєстрації шлюбу з жовтня 1998 року по 07 червня 2002 року; встановити факт створення спільної сумісної власності між нею та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири, як її частку в спільній сумісній власності з ОСОБА_4, померлим ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати недійсним заповіт від 21.03.2014 року, складений ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_3

Під час розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 до суду із зустрічною позовною заявою про усунення від права на спадкування звернулась ОСОБА_3, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_4, який перед смертю склав заповіт на АДРЕСА_1 на її користь.

Вказану квартиру її син придбав до шлюбу з ОСОБА_2

Крім того, після смерті її сина, ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилась спадщина на ? будинку в Одеській області, Овідіопольському районі, в АДРЕСА_2, який був придбаний нею в 2003 році.

ОСОБА_3 за домовленістю з сином, переоформила належний їй будинок на свою невістку, ОСОБА_2, шляхом укладання двох договорів купівлі-продажу. Після смерті ОСОБА_4, його жінка, ОСОБА_2 залишилась власницею вказаного будинку.

06 травня 2015 року Овідіопольським районним судом Одеської області прийнято рішення по справі №520/89/15-ц за позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа-приватний нотаріус Тиквенко М.О. про визначення частки у спільному майні подружжя та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Відповідно до цього рішення визначено, що частка померлого ОСОБА_4 у спільному сумісному майні з ОСОБА_2 в житловому будинку з господарчими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_2 складає ? частину вказаного будинку.

Також, за рішенням суду визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом в цілому на 1/3 частини вказаного будинку, а за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом в цілому 2/3 частин вказаного будинку.

Позивачка вказує на те, що в 2012 році ОСОБА_4 захворів на СНІД, та з цього часу відносини між ОСОБА_4 та його дружиною ОСОБА_2 різко погіршились. З грудня 2013 року ОСОБА_4 став постійно скаржитись на стан здоров'я та з цього часу він не працював.

З 09.07.2013 року по 16.07.2013 року її син перебував на стаціонарному лікуванні в ЦРЛ Овідіопольського району Одеської області з діагнозом: ОРВІ, гострий бронхіт; з 13.02.2014 року по 06.03.2014 року проходив стаціонарне лікування в гастроентерологічному відділені МКЛ №10 м.Одеси; з 09.03.2014 року по 23.03.2014 року ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні в медичному центрі «Полінар»; з 23 березня 2014 року перебував в Одеському обласному центрі з профілактики та боротьби зі СНІД, де ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Позивачка вказує на те, що протягом всього часу хвороби ОСОБА_4 поряд з ним була саме вона. Вона боролась за життя свого сина, особисто несла всі необхідні витрати на його лікування. ОСОБА_4 більшу частину часу перебував в смт Овідіополь, та мешкав разом з нею. Також, гроші на лікування померлого були надані сестрою померлого ОСОБА_8 в розмірі більш ніж п'яти тисяч доларів США, про що свідчать грошові перекази на адресу ОСОБА_3 А після смерті ОСОБА_4, несла всі витрати на поховання свого сина. ОСОБА_4 був похований в м. Волжськом, Волгоградської області, РФ.

Крім того, позивачка посилається на те, що ОСОБА_2 про свого чоловіка майже не піклувалась, а сімейні стосунки між ними під час хвороби ОСОБА_4 фактично припинились. На неодноразові звернення до ОСОБА_2 про допомогу в лікуванні сина, ОСОБА_3 отримувала категоричну відмову, мотивуючи це тим, що померлий сам винуватий в тому, що захворів на СНІД. Після смерті ОСОБА_4 відповідачка категорично відмовилась ховати свого чоловіка.

Відповідачка є співзасновницею ТОВ «Авача», також здійснює підприємницьку діяльність в якості фізичної особи-підприємця, має стабільний дохід, тому мала можливість надавати допомогу своєму чоловікові.

На підставі цього ОСОБА_3 просила суд визнати ОСОБА_2 такою, що не має право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та за зустрічим позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 були об'єднані в одне провадження на підставі ст.126 ЦПК України.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено, у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_3 суд обгрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що 07 червня 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.

Відповідно до свідоцтва про смерть, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 21 березня 2014 року ОСОБА_4 було складено заповіт на корить його матері ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі продажу від 26 жовтня 2001 року ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 продали ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

Тобто, ОСОБА_4 придбав у власність квартиру до укладання шлюбу з позивачкою ОСОБА_2

Матеріалами справи, а саме копіями фотокарток та відеозаписом, дійсно підтверджується факт спілкування, відпочинку та перебування в різний період часу в різних містах ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Крім того, свідки ОСОБА_12, ОСОБА_6, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 в судовому засіданні підтвердили факт постійного спілкування та проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_2 з жовтня 1998 року.

Разом з тим, відповідно до п.1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, цей Кодекс набуває чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року, й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності. Ці права і обов'язки, визначаються на підставах , передбачених СК України, у тому числі й положеннями ч.1 ст.74 цього Кодексу.

Нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин, а саме в період з жовтня 1998 року по 07 червня 2002 року, Кодексом законів про шлюб та сім'ю України не передбачалось виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю без шлюбу.

Крім того, встановлення факту проживання однією сім'єю в період до 01 січня 2004 року також не передбачено Кодексом законів про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ст.17 ЗУ «Про власність» (в редакції, діючій станом на виникнення спірних правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Посилання позивача на зазначену статтю ЗУ «Про власність» суд правильно вважав необґрунтованим, так як ця норма застосовувалась саме до членів сім'ї.

Крім того, матеріалами справи не доведено факту придбання майна ОСОБА_4 та ОСОБА_2 внаслідок спільної праці.

Відповідно до відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів, ОСОБА_2 за період з 1999 року по до 4 кварталу 2002 року доходи не отримувала.

Також, суду не надано жодних доказів, що саме грошові кошти в сумі 5 000 доларів США, отримані позивачкою у ОСОБА_6, було витрачено на придбання квартири АДРЕСА_1.

Так, в судовому засіданні сам свідок ОСОБА_6 пояснив, що дійсно надавав в борг позивачці ОСОБА_2 гроші в сумі 5 000 доларів США на купівлю квартири, однак він не може стверджувати куди саме було витрачено ці кошти.

Суд зважено оцінив показання свідка ОСОБА_11, яка в судовому засіданні пояснила, що при укладанні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 одночасно достали зі своїх сумок гроші та віддали її батькам, які були продавцями вказаної квартири. При цьому розрахунок проводився в доларах США в сумі 10 000.

Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2001 року ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 продали ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1. Продаж квартири вчинено за 10 100 гривень, які продавці отримали від покупця повністю і до підписання договору.

Жодним доказом не підтверджено надання ОСОБА_2 грошових коштів для придбання квартири АДРЕСА_1.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що суд обгрунтовано не знайшов правових підстав для задоволення позовних вимог щодо встановлення факту постійного проживання однією сім'єю та створення спільної сумісної власності ОСОБА_2 з ОСОБА_4, та визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як її частку в спільній сумісній власності з ОСОБА_4, померлим ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до положень ч.ч.1-2 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

При вище зазначених обставинах, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на момент складання заповіту належала ОСОБА_4 на праві власності, таким чином заповіт складено особою, яка мала на це право.

Крім того, позивачем ОСОБА_2 не доведено як факту порушення вимог щодо форми та посвідчення заповіту, так і факту того, що волевиявлення ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало його волі.

Вирішуючи питання про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування, суд обгрунтовано виходив з наступного.

Відповідно до ч.5 ст.1224 Цивільного кодексу України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

В судовому засіданні встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 дійсно приймала участь у лікуванні сина ОСОБА_4 протягом його хвороби.

Так, згідно відповіді головного лікаря КУ ОЦПБ СНІД від 24.06.2015 року № 528/1.1. ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні в КУ ЩЦПБ СНІД з 01.01.14 року летальний вислід настав ІНФОРМАЦІЯ_2 о 23 годині 10 хвилин. Ушпиталений у край важкому сані у супроводі мами. Комплект для катетеризації підключичної вени і частково медикаменти доставлені родичами.

Згідно відповіді головного лікаря Овідіопольської ЦРЛ від 20.07.2015 року № 748 ОСОБА_4, перебував на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні Овідіопольської ЦРЛ з 09.07.2013 року по 16.07.2013 року. ОСОБА_3 навідувала сина при проходженні лікування, виписані рецепти на придбання медикаментів отримувала ОСОБА_3, відомості про те, хто придбав медикаменти відсутні.

Згідно відповіді головного лікаря КУ «МКЛ № 10» від 01.07.2015 року № 293 ОСОБА_4, перебував на стаціонарному лікуванні в гастроентерологічному відділенні КУ «ЦМЛ № 10» з 13.02.2014 року по 06.03.2014 року. ОСОБА_3 навідувала сина при проходженні лікування, виписані рецепти на придбання медикаментів отримувала ОСОБА_3, відомості про те, хто придбав медикаменти відсутня.

Належними доказами по справі щодо витрат на лікування сина ОСОБА_3 суд вважав лише товарні чеки на суму 2677 гривень 70 копійок, як такі, що відповідають медичному призначенню, інші товарні чеки на придбання продуктів харчування тощо, судом не прийняті як належні докази по справі.

Відповідно до квитанцій ФОП ОСОБА_15 ОСОБА_3 сплатила за медичні послуги надані ОСОБА_4 на загальну суму 34408 грн.

Крім того, матеріалами справи підтверджено участь ОСОБА_3 у похованні сина.

Так, відповідно до довідки на одержання та поховання праху № 1107 ОСОБА_4 було креміровано 09.04.2014 року, замовником на отримання праху є ОСОБА_3

Відповідно до рахунку-фактури № 28109 ОСОБА_3 сплачено за послуги з організації та проведенню поховання та ритуалу 6035 грн. Відповідно до договорів-замовлень на організацію та проведення поховання № 02081 від 08.04.2014 року та від 09.04.2014 року саме ОСОБА_3 мала намір щодо організації поховання померлого ОСОБА_4

Відповідно до договору-замовленя на організацію та проведення поховання № 02081 від 08.04.2014 року, виконавцем отримано кошти від замовника в сумі 850 грн.

Однак, фактично прах померлого ОСОБА_4 було поховано в м.Волжський, про що свідчать квитанції на ім'я ОСОБА_3 про надання відповідних послуг з поховання.

Показання свідка ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про те, що ОСОБА_2 доглядала та матеріально допомагала ОСОБА_4 під час його хвороби, а також приймала участь у похованні померлого ОСОБА_4 не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, так як такі показання не підтверджено жодними доказами, наявними в матеріалах справи.

Так само не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, та не підтверджені жодними доказами, наявними в матеріалах справи показання свідка ОСОБА_14 про те, що під час хвороби ОСОБА_4 доглядала його лише дружина, а він допомагав хворому матеріально.

Районним судом обгрунтовано не взято до уваги як посилання позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 так і відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 щодо сплати витрат на поминальний обід, як на доказ прийняття участі у похованні померлого, так як суд вважав, що такі витрати не є витратами на поховання.

В судовому засіданні сторони та їх представники не оскаржували той факт, що проведення поминального обіду є звичаєм, а не обов'язковою частиною поховання.

Суд обгрунтовано не вважав належними доказами витрати ОСОБА_3 на лікування сина ОСОБА_4 дані про грошові перекази ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_3, так як іншими доказами по справі в їх сукупності не підтверджено використання отриманих коштів за грошовими переказами саме на лікування ОСОБА_4

Відповідно до вимог ч.5 ст.1224 ЦК України встановлено, що особа може бути усунена від права на спадкування за законом, в тому випадку, коли вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Тобто, наявність самої тяжкої хвороби або каліцтва у спадкодавця не є підставою усунення особи від спадкування у разі ухилення нею від надання допомоги спадкодавцеві. Саме наявність безпорадного стану, на думку суду, є підставою усунення особи, яка ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, від спадкування у випадку, передбаченому ч.5 ст.1224 ЦК України.

Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3, та наявними в матеріалах справи доказами не доведено наявність під час хвороби та до настання смерті ОСОБА_4 безпорадного стану.

Суд за викладених обставин правильно не знайшов правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування ОСОБА_2

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання апелянта на неправильну оцінку судом доказів щодо проживання однією сімєю та набуття з ОСОБА_4 власності на квартиру, яка на її думку є об'єктом спільної власності, невизнання належним доказом факту її участі грошовими коштами у придбанні зазначеної квартири як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2015 року- залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: В.І. Сватаненко

І.А. Артеменко