Ухвала іменем україни
02 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П., суддів: Гончара В.П., Маляренка А.В., Парінової І.К., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та пені за прострочення сплати аліментів, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначала, що на підставі постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 червня 2002 року з ОСОБА_2 на її користь було стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини з усіх видів його заробітної плати щомісячно починаючи з 21 червня 2002 року і до повноліття дитини. З того часу відповідач аліменти на утримання сина сплачує нерегулярно, у зв'язку з чим утворилася заборгованість із сплати аліментів. Державним виконавцем було зроблено розрахунок заборгованості із сплати аліментів станом на 27 лютого 2014 року починаючи з жовтня 2010 року, розмір якої був визначений у сумі 19 986 грн 50 коп.

На підставі наведеного вище ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 суму боргу із сплати аліментів, а також пеню, що виникла за період з 24 жовтня 2010 року по 01 лютого 2014 року, розмір якої становить 112 152 грн 16 коп.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 липня

2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 24 жовтня 2010 року по 01 лютого 2014 року, стягнутих на її користь постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 червня 2002 року на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, у розмірі 5 995 грн 89 коп.

У решті частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення пені за прострочення сплати аліментів змінено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 19 986 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2127/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, виходив з того, що пеню слід визначати за період з листопада 2010 по 01 лютого 2014 року у розмірі 5 995 грн 89 коп., а вимоги позивача про стягнення заборгованості у розмірі 19 986 грн 50 коп., що визначені державним виконавцем, є необґрунтованими, оскільки ця сума підлягає стягненню на підставі рішення суду тільки у разі наявності спору між сторонами щодо визначення розміру такої заборгованості.

Апеляційний суд, змінивши рішення суду першої інстанції, виходив із того, що розмір заборгованості відповідача із сплати аліментів згідно з розрахунком складає 113 330 грн 98 коп, однак, виходячи із передбачених ч. 9 ст. 7 СК України загальних засад справедливості, добросовісності та розумності, зменшив її розмір до 19 986 грн.

Такі висновки апеляційного суду є правильними та відповідають матеріалам справи з огляду на наступне.

За змістом ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Відповідно до ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалася на те, що відповідач сплачує аліменти не регулярно та в неповному обсязі, у зв'язку з чим станом на 01 лютого 2014 року виникла заборгованість з сплати аліментів у розмірі 112 152 грн 16 коп., про що надала розрахунок (а. с. 13-15).

Згідно з розрахунком від 27 лютого 2014 року № ДВ-2/333, який було зроблено державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Южненського міського управління юстиції, заборгованість із аліментів ОСОБА_2 за період з 24 жовтня 2010 року по 01 лютого 2014 року складає 19 986 грн 50 коп (а. с. 20).

Апеляційним судом встановлено, що розмір пені за прострочення сплати аліментів за період з листопада 2010 року по 01 лютого 2014 року складає 113 330 грн 98 коп.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом відповідач не працює, періодично сплачував заборгованість із аліментів (а. с. 69-86).

Відповідно до ч. 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Таким чином, зважаючи на те, що розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів значно перевищує розмір заборгованості, керуючись положеннями ч. 9 ст. 7 СК України, давши оцінку зібраним по справі доказам, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість зменшити розмір пені за прострочення сплати аліментів до 19 986 грн.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення апеляційного суду не вбачається, що судом при розгляді скарги допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. -ст. 338341 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> як підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення апеляційного суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2129/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян
Судді: В.П. Гончар А.В. Маляренко І.К. Парінова Г.В. Юровська