Справа № 523/3261/15-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2015 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шепітко І.Г.

при секретарі Плахута А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 22 в м.Одесі цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_2, заінтересована особа ОСОБА_3, -

В С Т А Н О В И В :

До Суворовського районного суду м.Одеси звернувся заявник зі скаргою на дії державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_2, і просить визнати протиправними дії державного виконавця щодо не зняття арешту з належної заявникові 1/5 частки квартири АДРЕСА_1 та зобовязати державного виконавця зняти арешт із вказаного майна та виключити відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, накладений постановою Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АН №366815 від 07.06.2007 року, обгрунтовуючи вимоги тим, що державний виконавець 14.07.2014 року прийняла постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві та повинна була зняти арешт, що був раніше накладений при виконанні судового рішення.

У судовому засіданні заявник підтримав заявлені вимоги, вказавши на ту обставину, що жодних заборгованостей у нього не було і арешт накладено безпідставно.

Заінтересована особа також вважала, що арешт підлягає скасуванню.

Від Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції надійшли письмові заперечення на скаргу, у судовому засіданні державний виконавець Мельниченко А.В. їх підтримала та повідомила, що в останній час виконавче провадження перебувало у її провадженні і вона приймала постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві, однак законодавством не передбачено зняття арешту у такому випадку, тому заперечувала проти вимог, свої дії як державного виконавця вважала такими, що відповідають вимогам закону.

Вислухавши учасників, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, у судовому засіданні встановлено, що 19.02.2007 року державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_4 було відкрито виконавче провадження з виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини згідно виконавчого листа №2-5985/2006, виданого Суворовським районним судом м.Одеси 19.12.2006 року, строк стягнення аліментів по 04.11.2016 року.

Постановою державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_4 від 07.06.2007 року було накладено арешт на 1/5 частки квартири АДРЕСА_1, що належить боржнику, та заборонено здійснювати його відчуження. Зазначену постанову винесено згідно ст.55 Закону України Про виконавче провадження у редакції, що діяла на той час, оскільки станом на 01.06.2007 року заборгованість з аліментів становила 1103,66 грн.

Вказані розрахунок заборгованості та постанови про відкриття провадження і арешт боржником не оскаржувалось.

03.07.2014 року стягувач звернулась до державного виконавця із заявою про повернення виконавчого документу, та 14.07.2014 року державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п.1 ч.1 ст.47 Закону України Про виконавче провадження, у відповідності до якого виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача.

У відповідності до вимог ч.2 ст.50 Закону України Про виконавче провадження, на яку посилається скаржник, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Разом з тим, норми Закону України Про виконавче провадження не передбачають обовязок державного виконавця зняти арешт у випадку повернення виконавчого документу стягувачеві за його заявою.

Зі скаргою на постанову про накладення арешту до суду або із заявою у порядку, визначеному ч.3 статтею 60 цього Закону, боржник не звертався.

Отже, порушень закону при поверненні виконавчого документу стягувачеві за її заявою судом не встановлено, державний виконавець діяла виключно в межах ст.ст.47, 50 Закону України Про виконавче провадження.

Статтею 85 Закону передбачено право стягувача на оскарження дії чи бездіяльності Державної виконавчої службу шляхом подання скарги до начальника відповідного відділу Державної виконавчої служби, або до суду.

Згідно ст.387 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що скарга не є обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.10, 11, 169, 209, 210, 218, 293, 387 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 5 -ти денний строк з дня постановления ухвали.

Суддя: