У х в а л а

16 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Гончара В.П., Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,
розглянувши заяву представника Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» - Пивоварчука Андрія Степановича про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до Товариства з обмеженою відповідальністю «СУДНОСЕРВІС», ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року Пблічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» (далі - ПАТ «Банк Кредит Дніпро») звернулося до суду з указаним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що 12 серпня 2011 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та Товариством з обмеженою відповідальністю «СУДНОСЕРВІС» (далі - ТОВ «СУДНОСЕРВІС») укладено кредитний договір № 120811 KЛH (далі Договір-1), відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику не відновлювану кредитну лінію на загальну суму 1 750 400 доларів США зі сплатою 11,5% річних з кінцевим терміном повернення до 09 серпня 2013 року.

Крім того, 12 серпня 2011 року між банком та ТОВ «СУДНОСЕРВІС» укладено кредитний договір № 1200811-КЛТ (далі - Договір-2), відповідно до умов якого банк видає позичальнику в майбутньому кредитів в гривні в межах загальної суми 66 000 000 грн, а починаючи з 01 березня 2012 року ліміт встановлюється в розмірі 8 250 000 доларів США. Відповідно до умов договору кінцевий термін повернення кредиту встановлено 09 серпня 2013 року зі сплатою 10,5% річних.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами, 12 серпня 2011 року між банком, ТОВ «СУДНОСЕРВІС» та ОСОБА_8 укладено договір поруки 120811-КЛН-П/1 та № 120811-КЛТ-П/1, а також між позивачем і ОСОБА_9 - договори поруки 12811-КЛН-П/2 та № 120811-КЛТ-П/2, відповідно до умов яких поручителі взяли на себе зобов'язання відповідати перед банком за зобов'язаннями ТОВ «СУДНОСЕРВІС» у повному обсязі, які виникають з умов кредитних договорів.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачами умов кредитних договорів, позивач просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку на свою користь заборгованість у розмірі 10 174 132,38 доларів США, яка складається із заборгованості за Договором-1 у розмірі 945 445, 03 доларів США та заборгованості за Договором-2 у розмірі 9 228 687,35 доларів США.

02 липня 2013 року позивач подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, у зв'язку з частковим погашенням заборгованості ТОВ «СУДНОСЕРВІС», просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку на свою користь заборгованість у розмірі 2 495 743,13 доларів США, яка складається із заборгованості за Договором-1 у розмірі 914 972,36 доларів США та за заборгованості за Договором-2 у розмірі 1 580 770,77 доларів США.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2014 року позов задоволено.

Ухвалено стягнути солідарно з ТОВ «СУДНОСЕРВІС», ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитними договорами від 12 серпня 2011 року № 120811-КЛН та від 12 серпня 2011 року № 120811-КЛТ у сумі 2 495 743,13 доларів США, що складається із заборгованості за кредитним договором від 12 серпня 2011 року № 120811-КЛН у сумі 914 972,36 доларів США та заборгованості за кредитним договором від 12 серпня 2011 року № 120811-КЛТ у сумі 1 580 770,77 доларів США. Вирішено питання про стягнення судового збору.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2014 року залишено без змін.

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява представника ПАТ «Банк Кредит Дніпро» - Пивоварчука А.С. про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 24 вересня 2014 року з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, зокрема ст. ст. 526, 598, 599 ЦК України, що потягло ухвалення різних за змістом рішень у подібних правовідносинах.

Як приклад неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, заявник наводить ухвалу Верховного Суду України від 04 листопада 2009 року у справі за позовом про стягнення суми боргу, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2012 року у справі за позовом про звернення стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, постанову Вищого господарського суду України від 23 жовтня 2014 року у справі за позовом про стягнення коштів, постанову Вищого господарського суду України від 18 грудня 2013 року у справі за позовом про стягнення кредитної заборгованості, постанову Вищого господарського суду України від 03 липня 2013 року у справі за позовом про стягнення боргу.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом.

При постановлені ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року, суд виходив із того, що рішення суду апеляційної інстанції ухваленою з додержанням норм матеріального права та вважав обґрунтованими висновки про те, що відсутня заборгованість за вказаним кредитним договором, оскільки банком в порядку звернення стягнення на майно боржника, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором від 30 серпня 2011 року № 300811-І, фактично прийнято майно позичальника, яким було забезпечено кредитне зобов'язання та в подальшому банк розпорядився заставним майном загальною вартістю 16 648 523, 50 доларів США, уклавши договори купівлі-продажу та зарахувавши кошти від продажу майна на погашення заборгованості ТОВ «СУДНОСЕРВІС» за кредитними договорами № 120811 КЛН та № 1200811-КЛТ.

Зі змісту ухвал, на які заявник посилається, як на підставу перегляду судового рішення, не вбачається неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки в одному випадку (судове рішення, яке є предметом перегляду) суд зазначив, що у боржника відсутня заборгованість за кредитними договорами, а в інших випадках (рішення, на які заявник посилається, як на підставу неоднакового застосування норм матеріального права), зокрема в ухвалі від 04 листопада 2009 року Верховний Суд України виходив з того, що наявність виконавчого напису за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин, в ухвалі від 21 вересня 2012 року Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив з того, що стягнення суми заборгованості за кредитним договором виключає звернення стягнення на предмет іпотеки у тому випадку, коли боржник і іпотекодавець є однією особою, у зв'язку з чим вважав правильними висновки судів, які відмовили в позові про звернення стягнення, що сума боргу стягнута рішенням районного суду, а тому звернути стягнення на предмет іпотеки неможливо, у постанові від 18 грудня 2013 року Вищий господарський суд України виходив з того, що прийняття судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, за відсутності доказів його реального виконання, не припиняє зобов'язальних правовідносин між сторонами кредитного договору і не звільняє боржника від виконання зобов'язання за кредитним договором, тому вважав, що якщо на час розгляду спору позичальник не виконав основне зобов'язання, іпотекодержатель вправі вимагати задоволення своїх вимог за основним зобов'язанням як від майнового поручителя шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, так і від основного боржника шляхом примусового виконання обов'язку в натурі, у постанові від 23 жовтня 2014 року Вищий господарський суд України виходив з того, що задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може бути наслідком подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня, при цьому виходив з того, що у зв'язку з невиконання боржником зобов'язання, воно не припинилося, і банку є право на повернення кредиту і сплату процентів, у постанові від 03 липня 2013 року Вищий господарський суд України виходив з того, що дія кредитного договору, укладеного між сторонами, триває, оскільки зобов'язання відповідача за цим договором не виконані, що дає підстави банку звернутися з позовом до боржника про стягнення заборгованості зі сплати процентів за кредитним договором.

Заява про перегляд судових рішень у цивільних справах із підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України, може бути подана за сукупністю таких умов: судом касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ неоднаково застосовано одні і ті самі норми матеріального права; справи стосуються спорів, які виникли з подібних правовідносин; має місце ухвалення різних за змістом судових рішень судом (судами) касаційної інстанції.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи (п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про судову практику застосування статей 353-360 Цивільного процесуального кодексу України»).

Отже зміст заяви та додані до неї копії ухвали Верховного Суду України від 04 листопада 2009 року у справі за позовом про стягнення суми боргу, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2012 року у справі за позовом про звернення стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, постанови Вищого господарського суду України від 23 жовтня 2014 року у справі за позовом про стягнення коштів, постанови Вищого господарського суду України від 18 грудня 2013 року у справі за позовом про стягнення кредитної заборгованості, постанови Вищого господарського суду України від 03 липня 2013 року у справі за позовом про стягнення боргу, не можуть свідчити про наявність підстав для задоволення заяви, оскільки із них не вбачається різного тлумачення судами змісту і сутності правових норм, що призвело до різних висновків про наявність чи відсутність суб'єктивних прав та обов'язків учасників відповідних правовідносин; відсутнє різне застосування правил конкуренції правових норм при вирішенні колізій між ними з урахуванням юридичної сили цих правових норм, а також їх дії у часі, просторі та за колом осіб, тобто різне незастосування закону, який підлягав застосуванню; відсутнє різне визначення предмета регулювання правових норм, зокрема застосування різних правових норм для регулювання спірних правовідносин або поширення дії норми на певні правовідносини в одних випадках і незастосування цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках, тобто різне застосування закону, який не підлягав застосуванню; відсутнє різне застосування правил аналогії права чи закону у подібних правовідносинах.

За таких обставин, наведені заявником доводи не містять сукупність вказаних умов та ознак неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а тому у допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 360 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Відмовити у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до Товариства з обмеженою відповідальністю «СУДНОСЕРВІС», ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за заявою представника Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» - Пивоварчука Андрія Степановича про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: В.П. Гончар

Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова

Г.І. Мостова