У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Наумчука М.І.,
Мостової Г.І., Олійник А.С.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Дочірнього підприємства «Ілліч-Агро Умань» Відкритого акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про визнання договору оренди землі недійсним, витребування та повернення земельних ділянок, за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області від 08 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Ілліч-Агро Умань» Відкритого акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі - ДП «Ілліч-Агро Умань» ВАТ «ММК імені Ілліча») про визнання договору оренди землі, укладеного між сторонами 10 листопада 2006 року недійсним, витребування та повернення земельних ділянок, розташованих на території Княжицької сільської ради Ружинського району Житомирської області. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на праві приватної власності належать земельні ділянки, розташовані на території Княжицької сільської ради Ружинського району Житомирської області та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказані ділянки знаходяться у користуванні відповідача відповідно до договору оренди землі, укладеного 10 листопада 2006 року між ним та ДП «Ілліч-Агро Умань» ВАТ «ММК імені Ілліча». Проте оспорюваний договір оренди ним не підписувався та доручення на його підписання іншій особі від свого імені він не надавав. Крім того, до оспорюваного договору не додано плану або схеми земельних ділянок та кадастрових планів земельних ділянок, які передавались в оренду. Просив визнати недійсним договір оренди землі, витребувати у відповідача та повернути належні йому земельні ділянки.

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсним договір оренди земельних ділянок, укладений 10 листопада 2006 року між ОСОБА_6 та ДП «Ілліч-Агро Умань» ВАТ «МКК імені Ілліча», зареєстрований у Ружинському відділенні Житомирської регіональної філії «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 18 січня 2007 року за № 79. Витребувано у ДП «Ілліч-Агро Умань» ВАТ «МКК імені Ілліча» та повернено ОСОБА_6 належні йому відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №731705, державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 731168 земельні ділянки площею 0,4633 га та 2,9798 га, розташовані на території Княжицької сільської ради Ружинського району Житомирської області та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області від 08 жовтня 2014 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 просить рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час укладання оспорюваного договору не було додержано положень ч. 3 ст. 203 ЦК України щодо волевиявлення учасника правочину, оскільки позивач зазначав, що даний договір він не підписував. Крім того, суд послався на те, що всупереч положенням Закону України «Про оренду землі» в оспорюваному договорі були відсутні такі істотні умови як: кадастровий номер земельної ділянки, план або схема земельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки в натурі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що до участі у справі не було залучено в якості співвідповідача ПСП «Агрофірма «Світанок», про права та інтереси якого суд першої інстанції вирішив питання, а апеляційний суд на стадії апеляційного провадження таких повноважень позбавлений. Водночас, судом першої інстанції не взято до уваги положення ч. 4 ст. 174 ЦПК України про те, що визнання відповідачем позову не може бути прийняте судом у разі, якщо воно порушує права, свободи чи інтереси інших осіб та безпідставно не відмовлено у визнанні позову відповідачем та не продовжено розгляд справи.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу на праві приватної власності на підставі державних актів серії ЯБ №731168, серії ЯБ №731705 від 10 квітня 2006 року належать земельні ділянки площею 2,9798 га (рілля) та 0,4633 га (сіножаті), розташовані на території Княжицької сільської ради Ружинського району Житомирської області та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 15-16).

10 листопада 2006 року між ОСОБА_6 та ДП «Ілліч-Агро Умань» ВАТ «МКК імені Ілліча» було укладено договір оренди землі №289, відповідно до якого в оренду відповідачу передано належні позивачу земельні ділянки. Даний договір зареєстрований 18 січня 2007 року Ружинським відділом Житомирської регіональної філії «Центр державного земельного кадастру» у Державному реєстрі земель за № 79 (а. с. 10-14).

Відповідно до положень ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Разом із тим суд першої інстанції на вказані положення закону уваги не звернув і не роз'яснив позивачу про необхідність призначення експертизи на підтвердження його доводів щодо непідписання оспорюваного договору оренди.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, такі висновки суду першої інстанції відповідно до положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України є припущеннями, що є порушенням цивільно-процесуального законодавства.

Крім того, згідно зі ст. ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов.

Частиною 1 ст. 15 Закону у редакції, чинній на час укладення договору, визначено істотні умови договору оренди землі, якими є: строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (ч. 2 ст. 15 Закону).

Відповідно до ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, тому суд повинен встановити, чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю у договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону, визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення їхніх законних прав (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України).

Згідно з п. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Пунктом 3 визначено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Разом з тим суд апеляційної інстанції на порушення вказаного рішення суду першої інстанції в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції не перевіряв, обмежившись доводами апеляційної скарги ПСГ «Агрофірма «Світанок», яка участі у справі не брала. Недоліки допущені судом першої інстанції, не усунув, чим порушив норми процесуального законодавства.

З огляду на викладене колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, на порушення приписів ст. ст. 212 - 214, 303, 304 ЦПК України не з'ясували всі обставини у справі, в повному обсязі не встановили та не перевірили, чи дійсно було відсутнє у позивача волевиявлення на передачу відповідачу в оренду земельних ділянок, чи дійсно порушуються права орендодавця та у чому саме полягає порушення його законних прав у зв'язку з відсутністю в договорі оренди умов, передбачених статтею 15 Закону, не визначили істотність цих умов.

За таких обставин ухвалені судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2014 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області від 08 жовтня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук
А.С. Олійник