Справа № 168/121/15-ц
Пр.№2/168/59/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.03.2015 року Старовижівський районний суд Волинської області

в складі:головуючого судді -Ф.В.Самрука

при секретарі- Т.С.Островерхій

за участю : представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Стара Вижівка справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку

ВСТАНОВИВ:

позивач посилається, що 01.02.2010 року між нею та відповідачем ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу приміщення хлібопекарні (надалі -Договір), що знаходиться по АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 0,1500га. Цей договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Бабич Н.Г. за р.№160. Дане приміщення хлібопекарні було придбане з метою його подальшого реконструювання під індивідуальний житловий будинок. На момент укладення договору зі слів відповідача право власності на земельну ділянку, на якій розміщене нерухоме майно, ним в повінй мірі не оформлено, але перебуває у його законному користуванні. Пізніше їй стало відомо, що до моменту укладення договору купівлі-продажу відповідачу 03.11.2009 року було видано державний акт на право власності на цю земельну ділянку серії ЯД за №336184. Крім того, 02.01. і 28.03.2014 року відповідачем у відділі Держземагентства проведено їх державну реєстрацію. Тому позивач вважає, що внаслідок набуття нею за правочином права власності на вищевказане приміщення до неї перейшло право власності на цю ж земельну ділянку, а право власності відповідача відносно неї припинилося згідно вимог ч.1 ст. 120 ЗК України та ч.1 ст.377 ЦК України. В зв"язку з цим позивач ОСОБА_4 звернулася в суд з вищезазначеним позовом і просила визнати за нею право власності на цю земельну ділянку.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав повністю з підстав, зазначених в позовній заяві та просив його задовольнити. Пояснив також, що при отриманні правовстановлюючих документів на земельну ділянку після укладення договору в січні 2015 року, позивач вирішила пред"явити позов в суд, а переоформлення права власності на спірну земельну ділянку в нотаріальному порядку нею не вирішувалось. Чому саме сторони не вирішили та остаточно не з"ясували питання про можливість переходу права власності на земельну ділянку на певних умовах на позивача в нотаріальному порядку йому не відомо.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов визнав повністю і пояснив, що на скільки йому відомо відповідач ОСОБА_5 ніколи не чинив будь-яких перешкод в користуванні та переоформленні на відповідача права власності на земельну ділянку та не оспорював цього.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов безпідставний і до задоволення не підлягає.

В судовому засіданні встановлено, що 01.02.2010 року між сторонами укладений договір купівлі-продажу хлібопекарні, що знаходиться по АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 0,1500га. Цей договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Старовижівського районного нотаріального округу Волинської області Бабич Н.Г. 01.02.2010 року за р.№160. Із п.1.2 договору вбачається, що земельна ділянка, на якій знаходиться приміщення хлібопекарні, площею 0.1500 га перебуває в користуванні продавця , тобто відповідача по справі. Кадастровий номер цієї земельної ділянки- :01:013:0085, що підтверджується довідкою № 158/1.14, виданою управлінням Держкомзему у Старовижівському районі Волинської області 27.01.2010 року. Однак у цій довідці не зазначено правовий режим вказаної земельної ділянки, а саме : перебуває вона у приватній власності чи користуванні або оренді у відповідача тощо. Як з"ясувалось в судовому засіданні з пояснень сторін та досліджених матеріалів справи, на час укладення договору відповідачу ОСОБА_5 згідно Державного акту серії ЯД №336184 на праві власності належала і на даний час належить земельна ділянка площею 0.1500 га , що розташована по АДРЕСА_1 цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд на підставі рішення Старовижівської селищної ради від 13.10.2009 р. за № 28/8. А згідно п.1 цього рішення був затверджений проект землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки у власність відповідачу для реконструкції частини викупленого приміщення хлібзаводу під індивідуальний житловий будинок в АДРЕСА_1. Тобто, приміщення хлібопекарні, викуплене позивачем ОСОБА_4 у відповідача ОСОБА_5 знаходиться на земельній ділянці розміром 0.1500 га, яка на час укладення цього договору належала і належить на даний час відповідачу на праві власності.

Згідно вимог ч.1 ст. 120 ЗК України, в редакції Закону України №1702-VI від 05.11.2009 р. чинній на час укладення договору, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналогічне передбачено також згідно вимог ч.1 ст.377 ЦК України. Тобто з вищенаведеного вбачається, що ці норми закону слід розуміти так, що вони закріплюють самостійні правові режими земельної власності і власності на розтавані на земельній ділянці об"єкти нерухомості. Тому виходячи з вищенаведеного, випливає той висновок, що перехід права власності на будівлю чи споруду до набувача нерухомого майна не тягне за собою автоматичного переходу права власності на земельну ділянку, на якій розташована будівля (споруда). В таких випадках перехід права власності на землю вимагає окремого договірно-правового регулювання шляхом укладання відповідних цивільно-правових угод між власником земельної ділянки і набувачем будівлі (споруди), наприклад, договору купівлі-продажу, дарування тощо.

Пленум Верховного Суду України в п. 18-1 постанови №7 від 16.04.2004 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз"яснив, що "при вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з'ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження.Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо." Тобто з вищенаведеного випливає той висновок, що Верховний Суд України орієнтує суди при вирішенні справ даної категорії з"ясовувати в т.ч і можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до договору щодо права набувача на земельну ділянку. Однак, як встановлено в судовому засіданні, між сторонами відсутній спір про право власності на земельну ділянку, на якій розташована відчужена будівля. А це дає суду підставу для висновку про те, що сторони мають можливість укласти додаткову угоду щодо права набувача на земельну ділянку в нотаріальному, а не в судовому порядку, оскільки відповідач ОСОБА_5 визнає і не оспорює та не вчинив будь-яких дій, що свідчили б про порушення ним права позивача на земельну ділянку і згідний на її переоформлення на позивача, а отже відсутній спір з цього приводу. А згідно вимог ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Отже з вищенаведеного випливає той висновок, що в разі спору позивач згідно вимог ч.1 ст.120 ЗК УКраїни та ч.1 ст. 377 ЦК України мала би право претендувати як мінімум на земельну ділянку, на якій розміщена придбана нею будівля. Але як встановлено в судовому засіданні, відповідачу ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку належить згідно Державного акту серії ЯД №336184 від 03.11.2009 року. В зв"язку з вищенаведеним, суд не взмозі задовольнити позов в цій частині, оскільки позивачем не заявлена позовна вимога про визнання вищевказаного Державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним. А визнавати повністю чи частково цей Державний акт на земельну ділянку недійсним суд не вправі, бо відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Аналогічне роз"яснив Пленум Верховного суду України в п.3 постанови від 18.12.2009 року за №14 "Про судове рішення в цивільній справі" згідно якого "відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (частина друга статті 166 Сімейного кодексу України); застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (частина п'ята статті 216 Цивільного кодексу України ; далі - ЦК)." Оскільки позивач ОСОБА_4 такої вимоги як визнання Державного акту на право власності на земельну ділянку не заявляла, то суд, з врахуванням вищенаведеного, не вправі вийти за межі її заявлених вимог, які полягають в тому, щоб визнати за нею лише право власності на земельну ділянку без визнання Державного акту на право власності на земельну ділянку недійним. Наявність в разі задоволення позову рішення суду про визнання права власності позивача на земельну ділянку та одночасна наявність у відповідача на руках Державного акту на спірну земельну ділянку без визнання його недійсним унеможливить безпірне користування цією земельною ділянкою позивачем та буде створювати правові невизначеності в цьому питанні.

Отже, виходячи з вищенаведеного, в задоволенні позову ОСОБА_4 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України,

ст.ст. 120, 158, 160 ЗК України,

ст. 377 Цивільного Кодексу України суд,

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Старовижівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ф.В.Самрук