Номер провадження: 22-ц/785/103/15
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Процик М.В., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі судового засідання Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

До Приморського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_2 з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про визнання кредитного договору недійсним за мотивами порушення валютного законодавства (вимога щодо наявності ліцензії),

вимог Закону України "Про захист прав споживачів", зокрема в частині включення в текст договору несправедливих умов (а.с.1-8).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2014 року було відмовлено в задоволені позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про визнання кредитного договору недійсним (а.с.98-101).

16 липня 2014 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2014 року. Апелянт вважає рішення таким, що постановлено з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. В обгрунтування посилається на те, що представник відповідача під час розгляду справи у суді першої інстанції, запевнив суд, що у банку є всі необхідні ліцензії та дозволи на здійснення операцій в іноземній валюті, а саме для видачі кредиту в іноземній валюті, однак як стверджує апелянт письмовими доказами та посиланнями на норми діючого на момент вчинення правочину законодавства це підтверджено не було. Апелянт також вважає, що судом першої інстанції не перевірено та не вивчено допустимі докази, які б свідчили, що Банк на момент укладення кредитного договору мав індивідуальну ліцензію та дозвіл для видачі кредиту в іноземній валюті, оскільки банк ініціатором або вигодонабувачем за кредитним договором не виступає. Посилається на те, що визначення способів погашення кредитної заборгованості не було фактом, який підлягав встановленню судом. У свою чергу суду необхідно було встановити, чи правомірним є повернення кредиту та сплата відсотків за користування кредитними коштами виключно в іноземній валюті, без можливості їх погашення у гривні. Як вважає апелянт, суд першої інстанції не витребувавши необхідних документів, а тому не дослідивши достатніх доказів по справі, помилково дійшов висновку, що кредитний договір укладено у відповідності до вимог чинного законодавства України. Судом першої інстанції, на думку апелянта, неправильно встановлено норму, яка застосовується до правовідносин, а саме суд посилається на ст. 652 ЦК України, яка визначає підстави для розірвання договору. Предметом спору є не питання розірвання кредитного договору, а визнання його недійсним.

В апеляційній скарзі апелянт також посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції не враховано посилання позивача на те, що встановлення у додаткових угодах до кредитного договору можливості збільшення відсоткової ставки банком в односторонньому порядку є прямим порушенням ст. 1056-1 ЦК України, яка визначає, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною; не прийнято рішення про відповідність п. 1.4.3 кредитного договору (відповідальність за дострокове виконання зобов'язань позичальником) статті 531 ЦК України, відповідно до якої боржник має право виконати свій обов'язок достроково; не оцінено факт відсутності в умовах договору відповідальності банку за невиконання ним своїх зобов'язань вимогам закону щодо істотних умов договору; не враховано посилання позивача на те, що на позичальника покладається обов'язок сплачувати комісію за отримання кредиту, проценти за користування кредитними коштами, комісію за дострокове повернення кредитних коштів, пеню за несвоєчасну сплату заборгованості, штраф у разі нецільового використання кредитних коштів, підвищення банком процентної ставки на 2% в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором. Відповідальність банку за порушення умов кредитного договору не передбачена. Таким чином, у кредитному договорі на думку апелянта встановлено несправедливий розподіл прав та обов'язків позичальника та банку; не вирішено питання про відповідність умов кредитного договору вимогам Закону України "Про захист прав споживачів".

Також апелянт посилається на те, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, посилаючись на те, що справу можливо вирішити і без їх участі. Суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що треті особи до участі у справі залучаються не для допомоги у вирішенні справи по суті, а у разі якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін.

Апелянт також посилався на порушення судом його прав в зв'язку з не оголошенням перерви для ознайомлення з уточненнями до позову у судовому засідання 01.07.2014 р.

В зв'язку з вказаними порушеннями, які на думку апелянта мали місце під час ухвалення рішення судом першої інстанції, просив скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2014 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про визнання кредитного договору недійсним задовольнити (а.с.106-110).

В судовому засіданні представник апелянта - позивача скаргу підтримав.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнав, просив її відхилити.

В процесі розгляду апеляційної скарги було відхилено клопотання про притягнення до участі в розгляді справи представника засновника юридичної особи - поручителя ТОВ "Юджінія Тревел ЛТД" (а.с. 145-157), оскільки права правонаступника засновника вирішенням цього спору не вирішуються. Колегією роз'яснено, що захист прав поручителя, в тому числі в частині підтвердження факту припинення поруки повинно здійснювати в іншій справі, яка знаходиться в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси за позовом відповідача по цій - Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" до позивача по цій справі, зокрема, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення представників сторін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.07 2014 року залишенню без змін, виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Приймаючи рішення по справі судом першої інстанції було вірно встановлено, що будь-яких порушень норм чинного законодавства, на які посилався позивач і позовної заяві в процесі укладання договору кредитування не було, а тому підстави для задоволення заявлених позовних вимог відсутні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 24 травня 2007 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Привокзального відділення Одеської обласної дирекції "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого є ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір №010/25-28/07-278 (а.с.9-16).

Відповідно до умов вищезазначеного Кредитного договору кредитодавець надає позичальнику кредит у розмірі 300000,00 доларів США (триста тисяч доларів США 00 центів), а позичальник приймає, зобов'язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом (а саме 12% річних) та виконати всі інші зобов'язання, визначенні у договорі.

Згідно умов кредитного договору повернення кредиту здійснюється відповідно до графіка погашення до цього Договору (Додаток № 1 до Договору) (а.с.17-19).

07 грудня 2007 року між банком та позичальником була укладена Додаткова угода №010/25-28/07-278/2 до кредитного договору №010/25-28/07-278 від 24.05.2007 року, якою частково змінено умови кредитного договору та викладено в новій редакції Додаток №1 "Графік погашення кредиту та сплати процентів" до Договору (а.с.20-23).

06 липня 2010 року між банком та позичальником була укладена Додаткова угода №010/25-28/07-278/4 до кредитного договору №010/25-28/07-278 від 24.05.2007 року, якою частково змінено умови Кредитного договору та викладено в новій редакції Додаток №1 "Графік погашення кредиту та сплати процентів" до Договору (а.с.25).

Як вбачається з матеріалів справи, 07 грудня 2009 року між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_6 був укладений договір поруки № 12/2-0-1/071, згідно якого ОСОБА_6 поручається за виконання всіх зобов`язань боржника перед Банком, а саме за виконання ОСОБА_2 кредитного договору №010/25-28/07-278 від 24.05.2007 року, а також всіх додаткових угод до нього, які укладені та які можуть бути укладені в майбутньому (п.1.2. кредитного договору) (а.с.51-53).

07 грудня 2009 року між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_7 був укладений договір поруки № 12/2-0-1/072, згідно якого ОСОБА_7 поручається за виконання всіх зобов`язань боржника перед Банком, а саме за виконання ОСОБА_2 кредитного договору №010/25-28/07-278 від 24.05.2007 року, а також всіх додаткових угод до нього, які укладені та які можуть бути укладені в майбутньому (п.1.2. кредитного договору) (а.с.54-56).

07 грудня 2009 року між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ТОВ "Юджінія Тревел ЛТД" був укладений договір поруки № 12/2-0-1/073, згідно якого ТОВ "Юджінія Тревел ЛТД" поручається за виконання всіх зобов`язань боржника перед Банком, а саме за виконання ОСОБА_2 кредитного договору №010/25-28/07-278 від 24.05.2007 року, а також всіх додаткових угод до нього, які укладені та які можуть бути укладені в майбутньому (п.1.2. кредитного договору) (а.с.57-59).

24.05.2007 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого є ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", в особі Привокзального відділення Одеської обласної дирекції ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" було укладено договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_6, яка є майновим поручителем ОСОБА_2 з метою забезпечення повного виконання зобов`язань боржника, визначених кредитним договором №010/25-28/07-278 від 24.05.2007 року, а також всіх додаткових угод до нього, які укладені та які можуть бути укладені в майбутньому передає в іпотеку нерухоме майно, а саме нежилі приміщення першого поверху №502, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 163,0 кв.м, яке належить іпотекодавцю на праві приватної власності (а.с. 60-63).

Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо наявності істотних порушень чинного законодавству в частині кредитування в іноземній валюті, зокрема через відсутність індивідуальної ліцензії, колегія суддів виходить з того, що згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно із ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року № 15-93 використання іноземної валюти на території України як засобу платежу можливе лише за наявності ліцензії, виданої Національним банком України. Згідно п.1.5 Положення про порядок видач Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483, передбачено якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями), використання іноземної валюти як засобу платежу дозволяється без ліцензії.

Ст. 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність" від 7 грудня 2000 року №2121-111 містить перелік банківських операцій, які дозволяється здійснювати банкам, в тому числі на підставі банківської ліцензії. До них також належать кредитні операції, зокрема розміщення залучених коштів (гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент) від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

В матеріалах справи наявний лист Національного Банку України від 06.02.2007 року № 41-216/241-1221 "Про перелік банків, які мають банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій, у тому числі з валютними цінностями" станом на 05.02.2007 року ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" отримало банківську ліцензію та письмовий дозвіл Національного Банку України на здійснення операцій, у тому числі з валютними цінностями (а.с.30-36).

При цьому до матеріалів справи також було додано копії банківської ліцензії та дозволу на право здійснення операцій з додатком переліку операцій, які має право здійснювати банк (а.с.176-179).

Слід зауважити, що позиція суду першої інстанції, хоча і не містить посилання, проте відповідає позиції, яка була висловлена в постанові Верховного суду України від 24.09.14 р. у справі за № 6-145цс14, при цьому в неї визначений механізм перерахування грошових зобов'язань з іноземної валюти в національну, який спростовує довід апеляційної скарги щодо недійсності договору через встановлення розрахунків в іноземній валюті. Відсутність посилання в рішенні суду першої інстанції на вказану постанову, не виключає законність рішення в цій частині, оскільки його мотивування відхилення позовних вимог у відповідній частині відповідає сутності спірних правовідносин.

Відповідно п.1.11.3 кредитного договору №010/25-28/07-278 від 24 травня 2007 року вказано, що Банк не зобов`язується приймати виконання боргових зобов`язань в валюті іншій ніж валюта кредиту. Відмова банку від виконання в іншій валюті не може розглядатись сторонами, як сприяння збільшення шкоди в результаті прострочення позичальника. Тобто ОСОБА_2 при укладенні кредитного договору була усвідомлена про вимогу банку щодо повернення боргу у доларах США. Також апелянт був повідомлений щодо можливості збільшення відсоткової ставки банком відповідно до додаткової угоди №010/25-28/07-278/2 від 07.12.2009 року, та своїм підписом засвідчила згоду на частково змінені умови кредитного договору.

Банк надає грошові кошти, що не належать йому на праві власності, це кошти, що залучені банком від його клієнтів.

Діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні.

Відповідно до ст. 36 Закону України "Про Національний банк України", офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінетів Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12.11.2003 р., визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. З наведеного можна зробити висновок, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Таким чином, при укладенні цього договору в іноземній валюті сторони, беручі на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, повинні були усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинні були передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Власно застосування іноземній валюті у якості засобу платежу у випадках передбачених законом як і використання його еквіваленту в якості розрахункового механізму дозволяє сторонам зменшити інфляційні ризики пов'язані з укладанням дострокових договорів кредитування.

Колегія суддів звертає також увагу на те, що як вбачається із матеріалів справи, на момент укладення договору між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов в тому числі щодо валюти при виконання грошового зобов'язання. Відповідно до кредитного договору №010/25-28/07-278, укладеного 24 травня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого є ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", в особі Привокзального відділення Одеської обласної дирекції "Райффайзен Банк Аваль" відповідно до якого відповідач надає позичальнику кредит у розмірі 300 000,00 доларів США, а позичальник приймає, зобов'язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту у валюті кредиту (п.1.11.1.1. кредитного договору), а також сплатити відповідну плату за користування кредитом (а саме 12% річних) і виконати всі інші зобов'язання, визначені у договорі. Строк повернення кредиту визначено згідно з графіком погашення. 7 грудня 2009 року між банком та позичальником було укладено Додаткову угоду №010/25-28/07-278/2 до Кредитного договору, яким частково змінено умови Кредитного договору. Через 7 років з моменту укладання первинного договору позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, вважаючи що його права були порушені фактом укладання вказаним кредитним договором. При цьому позивач підписав договір у вказаній редакції та сторони почали його виконання. На вказані обставини також посилався суд першої інстанції, відхиляючи доводи апеляційної скарги.

Щодо посилання апелянта на порушення положененнями договору вимог Закону України "Про захист прав споживачів" та не врахування цієї обставини судом першої інстанції, то відхиляючи даний довід апеляційної скарги колегія суддів виходить з того, що в договорі, який оспорюється відсутній несправедливий розподіл прав та обов'язків позичальника та банку. Так, аналіз змісту договору №010/25-28/07-278 від 24 травня 2007 року свідчить про наявність прав та обов`язків як банку, так і позичальника. При цьому договір підписаний ОСОБА_2, за власним волевиявленням, її підпис на екземплярі договору свідчить про ознайомлення з його змістом, та згоду з ними. Погоджуватися або не погоджуватись з його умовами вирішує для себе сам позичальник. Зміст договору визначався з врахуванням ст.ст. 6, 626 ЦК України та не містить положень, які порушують імперативні норми чинного законодавства.

Таким чином, банком, при укладанні кредитного договору №010/25-28/07-278 від 24.05.2007 року дотримані всі вимоги, встановлені чинним законодавством. Щодо посилань на ст. 652 ЦК України, то дійсно вказана підстава не заявлялась стороною, в контексті заявлених позовних вимог посилання на неї є зайвим, оскільки вона не регламентує випадки визнання договору недійсним. Відповідно вказане посилання підлягає виключенню з тексту рішення, проте наявність його в рішенні не впливає на його законність та обґрунтованість.

Щодо посилань апелянта на те, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, посилаючись на те, що справу можливо вирішити і без їх участі, то відхиляючи цей довід апеляційної скарги колегія суддів, вважає, що згідно з вимогами ст.ст. 1, 10, 11 ЦПК України суд першої інстанції розглянув справу в межах пред`явлених позовних вимог та за підставами вказаними в позові. При цьому ним правильно було визначено предмет судового розгляду - дійсність кредитного договору, що в свою чергу передбачає вирішення питання по суті між сторонами договору. При цьому, при подачі позовної заяви ані ОСОБА_2 не просила суд визнати договори поруки недійними, ані від банку не надходили клопотання, претензії до поручителів боржника, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо можливості розгляду справи без залучення поручителів в якості третіх осіб.

Щодо посилань апелянта на відмову у задоволенні клопотання нового представника банку щодо оголошення перерви у судовому засіданні для ознайомлення з матеріалами справи та подання обгрунтованих заперечень проти уточнень до позовної заяви, то, колегія суддів, відхиляючи цей довід, вважає за необхідним зазначити наступне. Як вбачається з журналу судового засідання від 01.07.2014 року у судовому засіданні приймала участь ОСОБА_3 яка є представником ОСОБА_2 Відповідно до розписки, яка наявна в матеріалах справи ОСОБА_3 24 червня 2014 року була ознайомилась з матеріалами справи. Щодо відмови суду першої інстанції у наданні в ознайомленні з матеріалами справи нового представника банку та оголошення перерви у судовому засіданні, слід зазначити наступне. Про слухання справи на 01.07.2014 року представники банку згідно повідомлення наявного в матеріалах справи були повідомлені 06.05.2014 року (а.с.88), тобто представники банку, в тому числі і новий представник банку мав достатньо часу до призначеної дати слухання справи, а саме до 01.07.2014 року ознайомитися з матеріалами справи, тому на думку апеляційного суду, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання представника банку щодо оголошення перерви у судовому засіданні для ознайомлення з матеріалами справи та подання обгрунтованих заперечень проти уточнень до позовної заяви. Також слід зазначити, що від представників банку ніяких претензій до суду з приводу цього питання не надходили, тому апелянта не повинно переймати це питання.

Таким чином, оскільки, доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду першої інстанції на підставі ст. 308 ЦПК України без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2014 року - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

М.В. Процик

Є.С. Сєвєрова