Справа №474/1313/14-ц 20.04.2015 20.04.2015 20.04.2015
Провадження №22-ц/784/921/15
Головуючий першої інстанції: Фасій В.В.
Категорія-59 Доповідач апеляційного суду: Галущенко О.І
У Х В А Л А

Іменем України

20 квітня 2015 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Самчишиної Н.В.

Серебрякової Т.В.

із секретарем: Богуславською О.М.

з участю:

позивача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 23.02.2015 р. у справі за

позовом

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Врадіївської РДА про надання права на побачення з дітьми, які перебувають у дитячому виховному закладі, надання дітям дозволу користуватися мобільними телефонами,

встановила:

26.12.2014 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися з позовом до Врадіївської РДА про надання права на побачення з дітьми, які перебувають у дитячому виховному закладі, надання дітям дозволу користуватися мобільними телефонами.

Позивачі зазначали, що неповнолітні діти-сироти ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з 01.08.2012 р. по 06.06.2014 р. виховувалися ними у дитячому будинку сімейного типу, який було створено відповідно до розпорядження Врадіївської РДА Миколаївської області від 25.07.2012 р. № 310 р. та Угоди про організацію діяльності дитячого будинку сімейного типу від 01.08.2012 р.

На підставі їхньої заяви від 06.06.2014 р. про добровільне звільнення від повноважень батьків-вихователів, рішення комісії з питань захисту прав дитини при Врадіївській райдержадміністрації від 06.06.2014 р. №5 та розпорядження голови Врадіївської райдержадміністрації від 10.06.2014 р. № 155-р діти були вилучені з дитячого будинку сімейного типу та припинено дію Угоди про організацію діяльності зазначеного дитячого будинку сімейного типу.

На даний час ОСОБА_5 перебуває у Березківській ЗОШ -інтернаті Кривоозерського району, ОСОБА_6 у Миколаївському центрі соціально-психологічної реабілітації дітей, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у Южноукраїнському центрі СПР дітей.

Відповідач безпідставно відмовляє їм у наданні дозволу на побаченнях з дітьми.

Посилаючись на ці обставини та вимоги Конвенції про права дитини, позивачі просили про задоволення позовних вимог.

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 23.02.2015 р. постановлено про часткове задоволення позову.

Так, цим рішенням надано дозвіл на побачення з дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_8 один раз на місяць незалежно від закладу у якому вони будуть перебувати в подальшому.

У задоволенні вимог про побачення з ОСОБА_6 і ОСОБА_5 та у наданні дозволу дітям користуватися мобільними телефонами відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі вимагають скасувати рішення та постановити нове про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на необгрунтованність висновків суду.

Перевіряючи законність та обгрунтованність рішення в межах вимог позивачів і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення без зміни, з таких підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 3, 4 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

При цьому, кожна особа має право на проживання у сім'ї та має право на повагу до свого сімейного життя.

Згідно з вимогами ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини.

Такі приписи сімейного законодавства ґрунтуються на конституційних положеннях щодо обов'язки держави забезпечувати охорону сім'ї та утримання і виховання дітей-сиріт, позбавлених батьківського піклування (ст. ст. 51, 52 Конституції України.)

При цьому, держава у питаннях регулювання сім'ї та захисту дітей, у відповідності до вимог ст.8 Конвенції про захист прав людини та ст. 3 Конвенції про права дитини повинна забезпечувати право на повагу до сімейного життя та не допускати протизаконного втручання.

Протизаконним у контексті цих міжнародних норм є таке втручання, яке здійснюється всупереч вимогам національного чи міжнародного законодавства, яке держава зобов'язалася виконувати, воно не є необхідним у демократичному суспільстві та яке здійснюється не в інтересах національної чи громадської безпеки чи економічного добробуту країни та не пов'язане з необхідністю запобігання заворушенням чи злочинам, чи для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Захист прав дітей, обов'язки та права щодо їх виховання та утримання, відповідно до приписів ст.ст. 150,151, 152, 154, 155 здійснюють насамперед їх батьки, як за походженням так і усиновителі.

Такими ж правами та обов'язками наділені відповідно до вимог сімейного законодавства і особи, на яких відповідно до рішень органу опіки покладені такі обов'язки.

Таким особами являються опікуни, заклади охорони здоров'я, навчально - виховні заклади, у яких перебувають такі діти, прийомні батьки чи батьки-вихователі будинку сімейного типу.

Права та обов'язки останніх ґрунтується на угоді, яка відповідно до приписів ст. ст. 256-5, 256-6 СК України, укладається батьками вихователями добровільно в порядку встановленому постановою Кабінету Міністрів України № 564 від 26.04.2002 р. «Про затвердження Положення про дитячий будинок сімейного типу» ( далі - Положення)

Згідно з пунктами 19, 20 Положення батьки вихователі несуть відповідальність за життя, здоров'я, фізичний психічний розвиток вихованців.

Вони є законними представниками вихованців і захисниками їх прав та інтересів у всіх органах, установах та організаціях без спеціальних на те повноважень.

Дія угоди про створення будинку сімейного типу може бути припинена за згодою сторін, або судом за наявності обставин встановлених п. 4 Положення.

За змістом наведених приписів сімейного кодексу та вимог Положення з припиненням дії угоди батьки-вихователі втрачають цей правовий статус та усі притаманні цьому статусу права та обов'язки.

З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням голови Врадіївської райдержадміністрації від 10.06.2014 р. № 155-р, ухваленим на підставі спільної заяви позивачів та рішення комісії з питань захисту прав дитини при Врадіївській райдержадміністрації від 06.06.2014 р. №5, діти - сироти були вилучені з дитячого будинку сімейного типу та припинено дію Угоди про організацію діяльності зазначеного дитячого будинку сімейного типу. ( далі - Угода)

Із змісту письмових пояснень, наданих адміністрацією навчально-виховних закладів, де утримуються діти після вилучення з сім'ї батьків-вихователів та особистих листів вихованців вбачається, що менші за віком діти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зберігають прихильність до колишніх батьків-вихователів, та бажають підтримувати з ними фактичні сімейні стосунки і цьому адміністрація виховних закладів не заважає.

Ухвалюючи рішення про надання права на спілкування з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суд виходив саме з цих обставин.

Рішення в цій частині ні позивачами ні законними представниками цих дітей не оскаржується, а тому, відповідно до приписів ст. 303 ЦПК України і не обговорюється на предмет законності та обґрунтованості.

В той же час, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які вже досягли віку неповноліття, не бажають підтримувати стосунки з колишніми батьками вихователями, у тому числі, і шляхом побачень.

І відповідач і виховні заклади, як законні представники цих дітей, заперечували проти надання побачень та поновлення фактичних сімейних стосунків, виходячи з того, що обставини, які стали підставою для розірвання угоди про створення будинку сімейного типу, не змінилися.

Суд повно та всебічно дослідив встановлені обставини справи дав належну юридичну оцінку наданим доказам та виходячи з пріоритетності інтересів дітей та зважаючи на те, що примушування дітей до спілкування з колишніми батьками-вихователями буде суперечити зобов'язанням держави у контексті вимог Конвенції про права дитини, ухвалив рішення про відмову у наданні дозволу позивачам на спілкування з старшими дітьми.

Ухвалюючи таке рішення суд вірно визначив правові наслідки застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини, а тому пред'явлення позову не до комунальних закладів у яких перебувають діти та до компетенції яких належить вирішення питання про надання дозволу на побачення, є формальною обставиною, яка не може бути підставою для скасування рішення в цій частині рішення.

З тих же міркувань слід залишити без зміни і рішення в частині відмови у наданні дозволу дітям на користування мобільними телефонами, оскільки доказів порушення таких прав дітей у справі не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для надання дозволу на спілкування з старшими дітьми, не заслуговують на увагу, оскільки належними доказами у справі доведено, що таке спілкування не буде відповідати інтересам дітей.

Що стосується посилань на порушення прав дітей, щодо користування ними мобільними телефонами, то таких доказів позивачами не надано і до того ж, після розірвання Угоди, вони позбавлені прав та обов'язків щодо захисту майнових та немайнових прав дітей.

Інші доводи також не можуть бути враховані при перегляді рішення, оскільки висновків суду не спростовують. Керуючись ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - відхилити, а рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 23.02.2015 р. - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І.Галущенко

Судді: Н.В. Самчишина Т.В. Серебрякова