Справа № 738/1671/14-ц Провадження № 22-ц/795/697/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Парфененко О. Я. Доповідач - Бечко Є. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіБечка Є.М.,
суддів:Хромець Н.С., Острянського В.І.,
при секретарі:Мартиновій А.В.,
за участю:представника позивача ОСОБА_5, представника відповідача Любенка О.І.,

розглянувши цивільну справу за апеляційними скаргами Волосківської сільської ради Менського району Чернігівської області, ОСОБА_7 на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 02 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Волосківської сільської ради Менського району Чернігівської області про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, визнання незаконним розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

третя особа - Відділ культури та туризму Менської районної державної адміністрації Чернігівської області

в с т а н о в и в:

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 02 березня 2015 року позов ОСОБА_7 до Волосківської сільської ради Менського району Чернігівської області про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, визнання незаконним розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з Волосківської сільської ради Менського району на користь ОСОБА_7 2000 грн. у відшкодування моральної шкоди, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням Волосківська сільська рада Менського району Чернігівської області звернулась з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати повністю, а в задоволенні позову ОСОБА_7 відмовити повністю через безпідставність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не були взяті до уваги доводи відповідача про появу на робочому місці ОСОБА_7 в нетверезому стані, не взяв до уваги акти, пояснення свідків. Незважаючи на очевидні докази знаходження позивачки ОСОБА_7 на роботі в нетверезому стані, які судовим рішенням не були спростовані жодним чином, суд прийшов до висновку про те, що позивачка мала право знаходитись на роботі в нетверезому стані.

Апелянт зазначає, що суд, встановивши безперечно факт перебування ОСОБА_7 на роботі в нетверезому стані, що вона була притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом звільнення її з роботи за появу на роботі в нетверезому стані на підставі вимог п.7 ст.40 КЗпП України, незаконно та безпідставно посилається вимоги ст.184 КЗпП України.

Апелянт вважає, що чинним трудовим законодавством України не передбачені пільги для працюючих жінок, які здійснюють грубе порушення трудової дисципліни та трудового законодавства України у вигляді появи на роботі в нетверезому стані.

Крім того, апелянт звертає увагу, що всупереч вимог ст.43-1 КЗпП України, профком клубних працівників у Менському районі також приймає рішення про те, що ОСОБА_7 при звільненні з роботи за появу на роботі в нетверезому стані на підставах вимог п.7 ст.40 КЗпП України, має пільги згідно вимог ст.184 п.3 КЗпП України.

Також з рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 02 березня 2015 року не погодилась позивач ОСОБА_7 та звернулася до суду з апеляційною скаргою, просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Апелянт вважає, що суд в своєму рішенні не дослідив всі обставини, які були підставою для звільнення ОСОБА_7, а саме: чи законно її було звільнено з роботи за п.7 ст40 КЗпП України з точки зору того, чи була вона 30 березня 2014 року на робочому місці в стані алкогольного сп'яніння та чи можливо вважати цей день прогулом, як це зазначено в розпорядженні та рішенні, чи порушувала вона трудову дисципліну тощо.

Також апелянт не погоджується з висновками суду про порушення нею строку звернення до суду, оскільки після звільнення вона звернулася за захистом своїх прав в органи прокуратури. Лише після отримання відповіді апелянт дізналася, що має право звернутися до суду та в судовому засіданні просила поновити строк у разі, якщо вона його дійсно пропустила. ОСОБА_7 зазначає, що намагалася вжити заходів для врегулювання конфлікту досудовим шляхом, шукаючи захисту в органах прокуратури, територіальній інспекції та, не знаючи норм трудового законодавства, помилково одразу не звернулась до суду та пропустила одномісячний строк звернення до суду.

Крім того, апелянт не погоджується з задоволеним судом розміром моральної шкоди в сумі 2000 грн., оскільки вона просила стягнути 3000 грн., адже з вини голови селищної ради вона залишилась безробітною, у неї порушились соціальні зв'язки, устрій її життя, у неї на утриманні двоє неповнолітніх дітей, яких вона виховує без батька та ін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив з того, що основні позовні вимоги є обґрунтованими, але не підлягають задоволенню у зв'язку із пропуском строку звернення до суду з основними вимогами, при цьому позивач звернувся до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди в межах тримісячного строку, а тому у цій частині позов підлягає задоволенню. Внаслідок порушення трудових прав позивачу була заподіяна моральна шкода, яка полягала у тому, що позивач відчуває дискомфорт у спілкуванні із знайомими, колегами по роботі, почала нервувати, у неї виникло безсоння і, оцінивши характер та обсяг душевних страждань та хвилювань позивача, виходячи із засад розумності і справедливості, суд дійшов висновку, що зазначені позовні вимоги підлягають задоволенню частково, в розмірі 2000 грн.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_7 перебувала в трудових відносинах з Волосківською сільською радою Менського району Чернігівської області, працюючи директором Волосківського будинку культури з 16 березня 2010 року по 11 квітня 2014 року (а.с.196- 199, 230, 231 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Волосківської сільської ради Менського району №16 від 08 квітня 2014 року про звільнення директора Волосківського будинку культури ОСОБА_7 визнано дії позивача на роботі 30 березня 2014 року грубим порушенням трудової дисципліни та вважається цей день прогулом, рекомендовано сільському голові звільнити з даної посади ОСОБА_7 згідно п.7 ст.40 КЗпП (а.с.69 т.1).

Розпорядженням сільського голови Волосківської сільської ради Менського району №12 від 11 квітня 2014 року ОСОБА_7 звільнено з 11 квітня 2014 року з займаної посади в зв'язку з грубим порушенням трудової дисципліни згідно п.7 ст.40 КЗпП України та визнано 30 березня 2014 року днем прогулу (а.с.73 т.1).

Факт появи ОСОБА_7 в нетверезому стані на робочому місці було засвідчено шляхом складання акту від 30 березня 2014 року (а.с.60 т.1). Крім того, появу в нетверезому стані на робочому місці ОСОБА_7 підтверджено показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, допитаних у судовому засіданні.

Згідно п.7 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені, як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку.

Вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_7 на відсутність доказів її перебування на роботі в стані алкогольного сп'яніння не відповідає встановленим обставинам справи та спростовується доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Однак, згідно з положеннями ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Поняття «одинокої матері» визначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 р. №9. Згідно з п.9 цієї постанови одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері, вдову, іншу жінку, яка виховує й утримує дитину віком до 14 років сама.

ОСОБА_7 є одинокою матір'ю, оскільки сама виховує і утримує двох доньок, яким не виповнилось 14 років: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6 т.2) та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7 т.2), що підтверджується довідкою Волосківської сільської ради Менського району Чернігівської області від 17 червня 2014 року (а.с.51 т.1).

Протоколом засідання профкому клубних працівників від 23 лютого 2015 року №5 відмовлено у наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_7 на підставі ст.40 п.7 КЗпП України, як таку, що суперечить ст.184 п.3 КЗпП України (а.с.240 т.1).

Суд в своєму рішенні правильно прийшов до висновку, що звільнення позивача за ч.1 п.7 ст. 40 КЗпП України є незаконним, проведене з порушенням вимог ст.184 ч.3 КЗпП України, якою встановлено заборону звільняти з роботи одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років, тому доводи апеляційної скарги Волосківської сільської ради з приводу того, що положення ст. 184 КЗпП не повинні застосовуватись до випадків знаходження працівника на робочому місці в нетверезому стані не заслуговують на увагу.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском без поважних причин передбачених ст.233 КЗпП України строків звернення до суду.

Суд вірно посилається в рішення на роз'яснення, викладені в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», де встановлено, що ст.ст.228, 233 КЗпП України визначені строки звернення до суду та вони застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Оскільки при пропуску місячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

ОСОБА_7 дізналася про порушення своїх трудових прав 11 квітня 2014 року, що підтверджується актом від 11 квітня 2014 року (а.с.62 т.1).

З позовом до суду позивач звернулася 11 червня 2014 року, при цьому звернення до суду з вимогами про визнання незаконним розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відбулось з пропуском одномісячного строку.

Статтею 234 КЗпП України встановлено, що поновлення строків, установлених ст.233 цього Кодексу можливо у разі їх пропуску з поважних причин.

Доводи апелянта ОСОБА_7, щодо поважності причин пропуску строку, оскільки вона намагалася захистити свої права, звертаючись до органу прокуратури не заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що ст.232 КЗпП України визначено суб'єкт розгляду цивільно-правового спору про поновлення на роботі, яким є саме суд, а тому звернення позивачки до прокуратури з заявою про грубе порушення її трудових прав та зайнятість на роботі у виборчій комісії не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду з позовом.

Таким чином, суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, права і обов'язки сторін у даних правовідносинах, перевірив належним чином доводи сторін, з'ясував характер та суть заявлених позивачем вимог, норм права, якими вони регулюються, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам.

Відповідно до вимог законодавства суд дійшов правильного висновку, що підлягає відшкодуванню моральна шкода, заподіяна позивачці порушенням її законних прав, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, врахував характер і ступінь моральних страждань, яких зазнала ОСОБА_7 внаслідок незаконного звільнення, та виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості правильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди 2000 грн.

Тому, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційних скарг не спростовують висновки суду та не впливають на правильність прийнятого рішення, оскільки суду не було надано інших доказів, на які апелянти посилаються на підтвердження обставин, крім тих, на які суд послався в своєму рішенні.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги Волосківської сільської ради Менського району Чернігівської області, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 02 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: