Справа № 440/1377/13 Головуючий у 1 інстанції: Кос І.Б.
Провадження № 22-ц/783/813/15 Доповідач в 2-й інстанції:Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Кабаля І.І., Мельничук О.Я.,

секретаря - Матяш С.І.,

з участю представника апелянта - Шубак М.І.,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Буського районного суду Львівської області від 07 листопада 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Орган опіки та піклування Буської РДА про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Орган опіки та піклування Буської РДА про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ПАТ «Дельта Банк».

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що між ТзОВ «Український промисловий банк» та відповідачем 18.09.2008 року був укладений договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 38000,00 долари США з розрахунку 13,70% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 18.09.2008 року по 18.09.2023 року. Виконання даного зобов»язання за кредитним договором позичальником забезпечується іпотечним договором від 18.09.2008 року, укладеного між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 Предметом іпотеки є двохкімнатна квартира, загальною площею 60,6 кв.м., 28, 3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Оскільки зобов»язання належним чином не виконувалось, станом на 01.10.2013 року за відповідачами є наявна заборгованість у розмірі 475749, 45 грн., з яких : тіло кредиту - 303734, 00 грн., відсотки - 158311,92 грн., комісія - 13703, 53 грн.

Судом першої інстанції безпідставно не враховано, що умовами кредитного договору чітко визначено строк виконання зобов»язання, як в загальному (з 18.09.2008 року по 18.09.2023 року) так щодо окремих платежів, відповідно до графіку погашення кредиту. Графіком платежів, які є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями, тобто сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов»язань. Строк виконання кожного щомісячного зобов»язання за приписами ч.3 ст.254 ЦПК України спливає у відповідне число останнього місяця.

Позовна давність не може обчислюватись з моменту надіслання досудової вимоги, оскільки у зобов»язаннях, у яких визначено строк виконання, позовна давність обчислюється зі спливу строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Позов підлягав частковому задоволенню без врахування чергових платежів за якими сплив строк позовної давності, тобто за виключенням періоду з 20.10.2008 року по 20.07.2010 р.

Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги та не надано оцінки доказам, які свідчать про переривання позовної давності відповідачами, зокрема, ОСОБА_3 звертався з письмовою заявою від 07.10.2013 року у якій просив надати інформацію про залишок заборгованості за кредитним договором. Таким чином, ОСОБА_3 вчинив дії, якими визнав свій борг перед ПАТ «Дельта Банк», чим спричинив переривання позовної давності.

Також судом першої інстанції помилково застосовано п.7 ч.11 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки такий може бути застосовано лише при позасудовому врегулюванні спору.

Окрім того, позивач не погоджується з висновком суду про відмову у зверненні стягнення на предмет іпотеки у зв»язку із прийняттям ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки суд при прийнятті рішення у справах повинен був врахувати вимоги ст.217 ЦПК України.

З огляду на наведене, просить рішення Буського районного суду Львівської області від 07 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта Шубак М.І. в підтримання мотивів, викладених в апеляційній скарзі, пояснення представника відповідача ОСОБА_4 в заперечення мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення такої. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч.1 ст.303 ЦПК України, Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В той же час згідно ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст.ст.57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом встановлено, що 18 вересня 2008 року між ТзОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого за усіма права та обов'язками є позивач ПАТ «Дельта Банк» та відповідачкою ОСОБА_5 було укладено Кредитний договір №263-021/ФКВ-08. За вказаним договором банк надав позичальнику на умовах повернення кредитні кошти в розмірі 38000,00 доларів США, зі сплатою 13,70% річних за увесь час його фактичного використання на строк 180 місяців, з датою його повернення до 18.09.2023 року. Даний кредит був наданий відповідачці на споживчі цілі (а.с. 6-12).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитом, 18 вересня 2008 року між ТзОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є позивач ПАТ «Дельта Банк», та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 було укладено Іпотечний договір №263-021/ZФКВІП-08, предметом іпотеки за яким виступає: нерухоме майно - двокімнатна квартира, загальною площею 60,6 кв.м., 28,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п.1.2 Іпотечного договору). В силу п.1.1 Іпотечного договору, іпотека по цьому договору забезпечує вимоги іпотекодержателя, тобто банку (а.с. 13-17).

Також встановлено, що 18.09.2008 року відповідач ОСОБА_5 отримала у ТзОВ «Український промисловий банк» кредитні кошти в розмірі 38000 доларів США, що еквівалентно в гривнях становлять суму 184341,80 грн. Вказана обставина вбачається із заяви на видачу готівки №3000/44, копія якої є в матеріалах справи (а.с. 18).

30 червня 2010 року ТзОВ «Український промисловий банк» передав (відступив) права вимоги за вказаними кредитними та забезпечувальними зобов'язаннями позивачу ПАТ «Дельта Банк», про що вбачається із Договору про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь ПАТ «Дельта Банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Соколовим О.Є. за р. № 2258, копія якого наявна в матеріалах даної справи (а.с. 35-39).

Відповідно до вимог ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст.514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Таким чином, 30.06.2010 року до позивача ПАТ «Дельта Банк» перейшли всі права ТзОВ «Український промисловий банк» щодо права вимоги до відповідачів за Кредитним договором № 263-021/ФКВ-08 від 18.09.2008 року та Іпотечним договором № 263-021/ZФКВІП-08 від 18.09.2008 року.

За статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст.ст.1049, 1054 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором.

В силу положень п.2.4, п.2.5 Кредитного договору повернення кредиту здійснюється щомісячно частинами у розмірі не менше як 211,10 доларів США по 20 число кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту шляхом безготівкового перерахування коштів з рахунку позичальника та/або шляхом внесення готівки до каси банку.

За кредитним договором позичальник ОСОБА_5 зобов'язалася здійснювати повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, комісій, штрафних санкцій та інших платежів у передбачені цим договором строки (п. 4.2.1 Кредитного договору). Проте, як встановлено судом, відповідач порушила умови договору.

Як безспірно було встановлено в судовому засіданні в суді першої інстанції, так і в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, відповідачка своїх зобов'язань за договором кредиту не виконала, жодної проплати нею проведено не було. Вказана обставина визнається сторонами, а тому в силу вимог ч.1 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

У відповідності до вимог ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у відповідності до умов договору.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами, що передбачено ст.629 ЦК України.

Станом на 01 жовтня 2013 року заборгованість за кредитним договором становить суму в розмірі 475 749, 45 грн., з яких: тіло кредиту - 303 734,00 грн., відсотки - 158 311,92 грн., комісія за ведення кредиту - 13 703,53 грн., про що вбачається із заяви ПАТ «Дельта Банк» від 09.10.2013 року, яка долучена до справи (а.с. 89-90).

Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 2 ст.1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Невиконання позичальником умов Кредитного договору на підставі п.6.2. Кредитного договору дає право позивачу достроково вимагати виконання боргових зобов'язань за кредитом у Позичальника.

Так, в силу п. 6.2 Кредитного договору, банк вправі вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, комісій, штрафних санкцій та інших платежів, передбачених цим договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником та/або його поручителями умов цього договору та/або договорів, укладених у забезпечення виконання позичальником зобов'язань за цим договором, а позичальник зобов'язаний протягом 30 календарних днів з дати отримання ним відповідної вимоги від банку повернути суму заборгованості по кредиту, що залишилась, сплатити проценти, комісії, штрафні санкції, інші платежі за цим договором, а також відшкодувати збитки, завдані банку, у разі настання будь-якого із передбаченого цим договором порушення його умов.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 заявила клопотання про застосування строків позовної давності до всіх нарахувань позивача, що перевищують строки позовної давності, покликаючись на досудову вимогу від 16.01.2009 року, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», постанови Верховного Суду України від 06.11.2013 року та від 19.03.2014 року, які є обов'язковими для всіх судів України згідно ст.360-7 ЦПК України, ст.ст. 256, 257, 260, 266, 267 ЦК України, а також покликалася на вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Просила суд застосувати строки позовної давності до всіх позовних вимог та відмовити в задоволенні позову, про що подала до суду письмове заперечення від 01.04.2014 року та доповнення до нього від 07.11.2014 року, котрі є в матеріалах справи (а.с. 183-186 том 1 та а.с. 16-19 том 2).

Як вбачається із Вимоги ТзОВ «Український промисловий банк» про дострокове повне виконання зобов'язань від 16.01.2009 року, отриманої відповідачкою ОСОБА_5 19.01.2009 року, банк вимагав у відповідачки дострокового виконання зобов'язань за Кредитним договором № 263-021/ФКВ-08 від 18.09.2008 року у розмірі 39 258,61 доларів США протягом 30 днів з моменту її отримання нею на підставі п.6.2 Кредитного договору (а.с. 186-187 том 1).

Відповідно до ст.256 ЦК Укрїни під позовною давністю розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами статті 257 цього Кодексу передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідач ОСОБА_5 отримала вищевказану вимогу 19.01.2009 року та не виконала її протягом 30 днів, внаслідок чого, право банку на дострокове стягнення всієї суми кредиту в розмірі 39 258,61 доларів США було порушене відповідачкою ОСОБА_5, про що кредитор знав, однак до суду в межах строків позовної давності не звернувся, що є підставою для відмови у позові, згідно ч.4 ст.267, ст.266 ЦК України.

Крім цього, Верховним Судом України висловлена правова позиція у постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 3-116цс13, яка в силу ст.360-7 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час ухвалення рішення судом першої інстанції) є обов'язковою до застосування, судова палата прийшла до висновку, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Згідно ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно ч.4 ст.267 цього Кодексу, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки, кредитор - ТзОВ «Український промисловий банк» відправив боржнику - відповідачу ОСОБА_5 досудову вимогу від 16.01.2009 року, в якій на підставі п.6.2 Кредитного договору №263-021/ФКВ-08 від 18.09.2008 року вимагав дострокового виконання боргових зобов'язань у повному обсязі протягом 30 днів, в тому числі повного повернення всієї суми кредиту в розмірі 39258,61 доларів США, які не були виконані відповідачкою ОСОБА_5 до 18.02.2009 року (оскільки вимогу вона отримала 19.01.2009 року - а.с. 187 том 1).

У зв'язку із цим, право кредитора на стягнення всієї суми кредиту було порушене відповідачкою ОСОБА_5 із 18.02.2009 року, а тому перебіг строку позовної давності почався з наступного дня - 19.02.2009 року, який закінчився - 19.02.2012 року.

Оскільки, позовна заява була подана позивачем до суду від 30.07.2013 року, яка направлена засобами поштового зв'язку - 31.07.2013 року, а строк позовної давності за основним зобов'язанням закінчився - 19.02.2012 року, а відтак позовна давність щодо стягнення кредиту, відсотків та пені закінчилася.

При цьому, представник позивача заяв про поновлення пропущеного строку як і надання суду детального розрахунку своїх позовних вимог в межах строків позовної давності до суду не подавав. Не подані такі позивачем і в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки такі ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

В той же час, колегія суддів вважає за необхідне виключити із мотивувальної частини оскаржуваного рішення посилання суду першої інстанції на пункт 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки такий закон може бути застосовано лише при позасудовому врегулюванні спору, і, таким чином суд першої інстанції не мав права застосувати до даних правовідносин дану норму на стадії судового розгляду справи.

Також колегія суддів вважає, що невірним є застосування судом першої інстанції до спірних правовідносини Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки стороною у справі було подано заяву про застосування строку позовної давності до всіх позовних вимог.

Договір іпотеки укладався в забезпечення виконання кредитного договору і є похідним від кредитного договору. За приписами ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Тому і до вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки також слід застосувати позовну давність і, скасувавши рішення суду першої інстанції в цій частині, відмовити у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав спливу строку позовної давності.

За таких обставин, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, в порушення норм процесуального права не встановив всіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, судом першої інстанції частково порушено норми матеріального права, що відповідно до вимог ст.309 ЦПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги з підстав спливу строку позовної давності і про застосування якої заявлено стороною у справі.

Керуючись ст.ст.209 ч. 3, 303, 304, ч.1 п. 4 ст. 309, ст. ст. 313, 314, 316, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 07 листопада 2014 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на п.7 ч. 13 ст. 11 ЗУ « Про захист прав споживачів».

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

Мельничук О.Я.