АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4675/15 Справа № 205/8445/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з неодноразово уточненим позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, мотивуючи тим, що з відповідачем ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 1987 року по 14 квітня 2009 року. Під час шлюбу, а саме, 26 серпня 1998 року, на підставі договору купівлі-продажу ними було придбане домоволодіння №10 по провулку Сусаніна Івана у м.Дніпропетровську.

Зазначала, що рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 квітня 2014 року, яке набрало законної сили, за нею визнано право власності на 1/2 частину спірного домоволодіння.

Посилаючись на те, що 08 вересня 2014 року вона звернулася із заявою про реєстрацію права власності на 1/2 частину даного домоволодіння, однак їй було відмовлено у звязку з тим, що заявлене право вже зареєстровано на підставі договору дарування від 27 серпня 2014 року, а тому просить суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частини домоволодіння №10 по провулку Сусаніна Івана у м.Дніпропетровську, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 27 серпня 2014 року за реєстровим № 908

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 лютого 2015 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до вимог ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши спосіб захисту, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну його підставу. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 1987 року по 14 квітня 2009 року (а.с.19).

Під час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 26 серпня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, на імя ОСОБА_2 ними було придбано домоволодіння №10 по провулку Сусаніна Івана в м.Дніпропетровську (а.с.14).

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2014 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину домоволодіння №10 по провулку Сусаніна Івана у м.Дніпропетровську (а.с.5-7,8-9).

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 з 22 лютого 2013 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.71).

Згідно договору дарування від 26 серпня 2014 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований у реєстрі за №902, ОСОБА_2 подарував 1/2 частину домоволодіння №10 по провулку Сусаніна Івана у м.Дніпропетровську ОСОБА_4 (а.с.63).

За договором дарування від 27 серпня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованому у реєстрі за №908, ОСОБА_2 подарував іншу 1/2 частину спірного домоволодіння ОСОБА_4 (а.с.64).

В матеріалах справи також міститься заява ОСОБА_2 на імя приватного нотаріуса ОСОБА_5 від 27 серпня 2014 року в якій ОСОБА_2 зазначає, що будинок №10, що розташований у м.Дніпропетровську по провулку Івана Сусаніна, придбаний ним не у шлюбі, на власні кошти та є його особистою приватною власністю.

Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою,п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06 листопада 2009 року №9 надано розяснення, що статтями 215,216 ЦК України передбачається, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та інтереси якої порушено вчиненням правочину. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд повинен дати оцінку таким доводам позивача. Як вбачається зі змісту ч.5 ст.216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.321 ЦК України).

Згідно до вимог ст.319 ЦК України, власник, володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.1 ст.328 ЦК України).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що укладаючи договір дарування від 27 серпня 2014 року відповідач ОСОБА_2 незаконно розпорядився частиною майна, яке, згідно рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 квітня 2014 року, яке набрало чинності 17 липня 2014 року, належить ОСОБА_3, а не йому.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що договір дарування від 27 серпня 2014 року вчинений відповідно до вимог законодавства не відповідають дійсності.

Посилання та те, що позивач не зареєструвала за собою право власності на частину майна, а отже не набула на нього право власності, не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач 24 вересня 2014 зверталася з відповідною заявою до державного реєстратора прав на нерухоме майно, проте рішенням реєстратора їй було відмовлено у державній реєстрації права власності, оскільки майно вже було зареєстроване на підставі договорів дарування (а.с.15).

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального й процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_7