АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарях - Шалапуда Н.П., Калашник О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа №757/8322/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3754/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Горкава В.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
08 квітня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, у якому з урахуванням уточнень просила стягнути з нього на свою користь борг за розпискою у розмірі 35 000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 26.08.2014 року (1 долар США = 13, 36 грн.) складає 467 600,00 грн., проценти за користування грошовими коштами за період з 09.05.2013 року по 26.08.2014 року в розмірі 47 017, 22 грн. та 3 % річних від простроченої суми за період з 10.07.2013 року по 26.08.2014 року в розмірі 15 834,34 грн. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 09.05.2013 року між нею та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до умов якого вона надала йому у борг грошові кошти в розмірі 35 000 доларів США строком до 09.07.2013року. На підтвердження укладення вказаного договору ОСОБА_1 написав розписку. ОСОБА_1 свої зобов'язання належним чином не виконав, у встановлений строк борг не повернув.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено, стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 35 000,00 дол. США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 26.08.2014 року (1 долар США = 13,36 грн.) складає 467 600 грн., суму процентів за користування грошовими коштами у розмірі облікової ставки НБУ за період з 09.05.2013 по 26.08.2014 у розмірі 47 016, 22 грн., 3 % річних від простроченої суми за період з 10.07.2013 по 26.08.2014 у розмірі 15 834, 34 грн., судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд вказаного заочного рішення було відмовлено.

30 січня 2015 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вказане рішення, у якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. В обґрунтування заявлених вимог апелянт вказав, що 09 травня 2013 року розписка була написана ним під впливом обману, шляхом зловживання його довірою, кошти фактично передані не були, розписку було складено в забезпечення збереження ним будівельних матеріалів ОСОБА_2 на суму 35 000 дол. США. На думку апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про приєднання до матеріалів справи аудіозапису, у якому ОСОБА_2 неодноразово вказує, що гроші за розпискою насправді не передавалися.

У судовому засіданні представники ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_5 і ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_7 апеляційну скаргу просила відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка Д.Р., пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 09 травня 2013 року ОСОБА_1 склав розписку, у якій вказав, що взяв у борг у ОСОБА_2 35 000 дол. США, які зобов'язався повернути протягом 2-х місяців.

ОСОБА_1 свої зобов'язання за договором позики належним чином не виконав, у встановлений строк позичені кошти не повернув.

Задовольняючи позов суд першої інстанції керувався ст.ст. 525-526, ч. 1 ст. 530, ст. 1046-1051 ЦК України та виходив з того, що відповідач свої зобов'язання за договором позики належним чином не виконав, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, що підлягає стягненню з урахуванням 3 % річних від суми боргу та процентів за користування позикою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі про перегляд ухвали колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року у справі про стягнення боргу за договором позики вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції 09 травня 2013 року ОСОБА_1 склав розписку, у якій вказав, що взяв у борг у ОСОБА_2 35 000 дол. США, які зобов'язався повернути протягом 2-х місяців.

Отже, наявна у матеріалах справи розписка свідчить про те, що гроші були передані ОСОБА_1 у борг, а відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України розписка лише може надаватись на підтвердження укладення договору позики і його умов.

Крім того, відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Разом із тим, позичальником не надано суду належних і допустимих доказів того, що гроші за договором позики йому не передавалась чи були передані у меншій кількості. Наявність у ОСОБА_2 оригіналу розписки свідчить про те, що зобов'язання ОСОБА_1 з повернення позичених коштів не виконано у повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно відмовив у приєднанні до матеріалів справи аудіо запису розмови сторін, оскільки прослуховування запису не дає можливості встановити, чиї саме голоси записані на диску.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Зі змісту розписки вбачається, що умовами договору позики не було встановлено розміру процентів за користування коштами, а тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув проценти у розмірі облікової ставки НБУ.

Отже, заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року є законним і обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді