АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/4098/14-ц 22-ц/774/754/К/15
Справа № 213/4098/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/754/К/15 Мазуренко В.В.
Категорія 27(4) Доповідач Барильська А.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

при секретарі: Булах К.А.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_2, представника позивача Подолінного Романа Георгійовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 24 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором , -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (надалі Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та просив суд стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість по кредитному договору у сумі 41327,19 грн., з яких: 3749,32 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 15118,50 - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1883,10 грн. - заборгованість по комісії, 18132,12 грн. - пеня та штрафи у сумі 500 грн. і 1944,15 грн.

В обґрунтування позовних вимог Банк зазначив, що 22.09.2007 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк") та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір № KRXRRX02690172, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 5230,80 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку з порушенням відповідачем зобов*язання по кредитному договору, у нього утворилася заборгованість станом на 18.09.2014 року у сумі 41327,19 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 24 лютого 2015 року позов ПАТ КБ "Приват Банк" задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість за договором № KRXRRX02690172 від 22.09.2007 року у сумі 11987,66 грн., з яких: 3749,32 грн. - заборгованість за кредитом, 2555.24 грн. - заборгованість по процентам, 1883,10 грн. - заборгованість по комісії, 3800 грн. - неустойка та судовий збір у розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити Банку у задоволенні позовних вимог.

Зокрема, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не дано належної правової оцінки факту відсутності письмового кредитного договору, укладеного між сторонами у справі, на чому наголошував відповідач у суді першої інстанції. У разі відсутності кредитного договору, на думку апелянта, немає можливості встановити обсяг зобов'язань, взятих на себе сторонами, розмір заборгованості, строків позовної давності, умови договору та санкції за їх порушення. Крім того, відповідач посилається на те, що судом першої інстанції було несвоєчасно виготовлено повний текст рішення суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що 22.09.2007 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк") та відповідачем ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № KRXRRX02690172, згідно умов якого останній отримав кредит у сумі 5230,80 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21.09.2009 року. На виконання умов договору Банком відповідачу був відкритий картковий рахунок 6792.

Звертаючись до суду з позовом, Банк посилався на неналежне виконання ОСОБА_4 умов кредитного договору, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість, яка станом на 18.09.2014 року складає 41327,19 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги Банку та стягуючи з ОСОБА_4 на користь позивача заборгованість за договором у сумі 11987,66 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивачем строк позовної давності, про застосування якого заявляв відповідач, не порушено та наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь Банку заборгованості за кредитом у сумі 3749,32 грн., заборгованості по процентам у розмірі 24% річних у сумі 2555,24 грн., заборгованості по комісії у сумі 1883,10 грн., та зменшення суми неустойки в межах одного року до 3800 грн.

Однак колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності, встановлений для звернення до суду з позовом, з наступних підстав.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Положеннями статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-100 цс 14 від 03 вересня 2014 року, яка відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Частинами 1,2 статті 259 ЦПК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Положенням ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З аналізу вище вказаних норм закону випливає, що при вирішенні спору в судовому порядку застосуванню підлягає ст. 267 ЦК України, згідно положень якої позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вбачається з матеріалів справи, 22.09.2007 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк") та відповідачем ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № KRXRRX02690172, згідно умов якого останній отримав кредит у сумі 5230,80 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21.09.2009 року.

Згідно положень заяви позичальника, він зобов'язується повернути суму кредиту, відсотків, винагороди відповідно до Заяви та Умов. Також обумовлено, що відповідно до п.4.2 Умов при порушенні позичальником зобов'язань по кредитному договору, позичальник сплачує Банку відсотки в розмірі 11,83% в місяць, нараховані на суму заборгованості.

При зверненні до суду з позовом Банком до заяви позичальника було додано Умови та правила надання банківських послуг, введені відповідним наказом по ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", п.4.2 яких передбачено умови обслуговування карткового рахунку, що не співпадає зі змістом п.4.2 Умов, викладеному у заяві позичальника, яку підписав відповідач ОСОБА_4 Зазначеними Умовами не передбачено подовження строку позовної давності. (а.с.42-45).

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) встановлено термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за даним договором у 5 років.

Однак, роблячи висновок про те, що позивачем не порушено строк позовної давності, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Крім того, у заяві позичальника від 22.09.2007 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

У зв'язку із цим такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 22.09.2007 року.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15, яка відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач ОСОБА_4 просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити Банку з цих підстав у позові та посилався на відсутність письмового договору щодо подовження строку позовної давності, що підтвердив у засіданні колегії суддів представник відповідача, який пояснив, що з відповідачем ОСОБА_4 Банком не було погоджено збільшення строку позовної давності. ОСОБА_4 була підписана лише заява позичальника, з якою він і був ознайомлений, і якою не передбачено збільшення строку позовної давності до 5 років.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції не дав належної правової оцінки зазначеній заяві відповідача та дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не порушено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

У зв'язку з чим доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 заслуговують на увагу, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову Банку у задоволенні позову.

Посилання Банку на те, що останній платіж на погашення кредиту був здійснений відповідачем 24.02.2011 року, тому, звернувшись до суду з позовом 01.12.2014 року, ними не пропущено строк позовної давності, обумовлений п.5.5 Умов, не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки Банком не надано належних та допустимих доказів на підтвердження ознайомлення відповідача саме з цими Умовами та погодження з ним подовження строку позовної давності до 5 років. Враховуючи, що з позовом до суду Банк звернувся 01.12.2014 року, ним пропущено встановлений ст.257 ЦК України загальний строк позовної давності, який починає перебіг саме з дати останнього платежу, здійсненого відповідачем на погашення кредиту 24.02.2011 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити, рішення суду скасувати та на підставі ст.309 ЦПК України ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

На підставі ст.88 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_4 судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 243,60 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 24 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 243,60 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: