АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/4237/15 Головуючий І інстанції -
Справа: № 640/2616/15-ц Діденко С.А.
Категорія: трудові Доповідач - Костенко Т.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Колтунової А.І., Гальянової І.Г.

за участі секретаря Герасимової К.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Вестрон», третя особа - генеральний директор ТОВ «Вестрон» Чернишов Михайло Анатолійович про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а

ОСОБА_2 звернувся з позовом до відповідача та просив суд поновити його на роботі на підприємстві ТОВ «Вестрон» на посаді керівника проекту з дня звільнення - з 05.02.2015р.; стягнути з ТОВ «Вестрон» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.02.2015р. по день поновлення на роботі; стягнути з ТОВ «Вестрон» на його користь у рахунок компенсації моральної шкоди 1962,19 грн.

Свої позовні вимоги він обгрунтував тим, що він працював на підприємстві відповідача з 30.01.2001 по 28.01.2011 керівником проекту відповідно до наказу № 42-К від 29.01.2001 р. Після досягнення пенсійного віку, 28.01.2011р. він був змушений звільнитися за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. 01.02.2011 відповідно до наказу №31-К від 24.01.2011р. був прийнятий на роботу на посаду керівника проекту за строковим договором№14/11 строком до 31.01.2013року. Наказом по підприємству №25-К від 17.01.2013р. він був звільнений з роботи 31.01.2013у зв'язку із закінченням терміну дії трудового договору. 06.02.2013 р. він був прийнятий на роботу на посаду керівника проекту в ТОВ «Вестрон» наказом №40-К від 05.02.2013р. за строковим трудовим договором № 53/13, укладеним з ним роботодавцем 05.02.2013р. Таким чином, з ним було укладено два строкових трудових договори на роботу на тій же посаді на тому ж підприємстві. 05.02.2015 він був звільнений без його згоди з роботи (п.2 ч.І ст.36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору,наказ №37-К від 21.01.2015 р). Вважає звільнення незаконним, оскільки з ним було укладено два строкових трудових договору на роботу в тій же посаді на тому ж підприємстві. Відповідно до ч.2 ст. 39-1 КЗпП України трудові договори, які були переукладені один чи декілька разів, вважаються заключеними на невизначений термін, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст. 23 КЗпП України. Згідно з цією нормою права строковий трудовий договір укладається у разі, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання або інтересів робітника (роз'яснення відділу соціально-економічних, правових питань та охорони праці об'єднання профспілок Харківської області № 05-Г-60 від 13.01.2015р.) Таким чином, вважає, що його трудовий договір, який переукладено два рази, є трудовим договором, укладеним на невизначений строк, відповідно до ст.39-1 КЗпП України. Також в період з 30.01.2015 р по 11.02.2015р. він перебував на лікуванні в Харківській міській лікарні № 28. У зв'язку з незаконним звільненням відповідач зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня, наступного за звільненням, до відновлення на роботі. З 06.02.2015 він не працює. У зв'язку з незаконними діями відповідача йому було завдано моральну шкоду,яка полягає в тому, що були втрачені нормальні життєві зв'язки, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, у нього булла депресія і погіршення здоров'я, що призвело до необхідності госпіталізації та лікування. Тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення прав і глибину душевних страждань, вважає за необхідне стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду, яку він оцінює у 1962,19грн., що складається з витрат на лікування у лікарні.

У судовому засіданні позивач свої позивні вимоги підтримав.

Відповідач - представник ТОВ «Вестрон» у судовому засіданні позов не визнав , надав заперечення на позов, у якому зазначив, що позивач безпідставно вважає трудовий договір укладений з ним, безстроковим, відповідно до ст.39-1 КЗпП України. Відповідач здійснює свою господарську діяльність у галузі атомної енергетики. Отримання замовлень на роботи, які виконуються для замовників, відбувається на підставі участі у державних закупівлях відповідно до законодавства про здійснення державних закупівель. Відповідач не має стабільного і гарантованого фінансування, що зумовлює періодичну втрату потреби у найманих працівниках, тому застосування строкових трудових договорів з позивачем зумовлюється також наявністю фактів отримання замовлень на конкурсних торгах. Строковий трудовий договір з позивачем припинив свою дію 05.02.2015р. Відповідачем 21.01.2015р. було видано наказ №37-К про звільнення позивача з роботи 05.02.2015р. Факт перебування позивача на лікуванні з 30.01.2015р. до 11.02.2015р. в Харківській міській лікарні №28 не впливає на законність звільнення, оскільки заборона на звільнення під час тимчасової непрацездатності стосується лише припинення трудового договору з підстав ініціативи роботодавця (ч.З ст.40 КЗпПУ) і не поширюється на випадок припинення трудового договору у зв'язку із закінченням його строку.

Третя особа - генеральний директор ТОВ «Вестрон» Чернишев М.А. у судове засідання не з'явився, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій зазначив, що він вважає рішення суду першої інстанції таким, що підлягає скасуванню у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, невірною оцінкою доказів з огляду на таке. Апелянт стверджує, що судом було порушено його право на надання доказів, не враховані його пояснення в якості свідка, а також не було викликано свідка, який міг підтвердити його доводи.

Враховуючи викладене вище, ОСОБА_2 просить скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2015 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходи з того, що позивачка правильно звільнена з роботи за закінченням терміну дії строкового трудового договору на підставі ч. 2 ст. 36 КЗпП України, а тому підстави для поновлення її на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, відсутні.

Такий висновок суду відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це індивідуальна угода між працівником і роботодавцем. Контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватись угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_2 з 30 січня 2001 по 28 січня 2011 року працював керівником проекту в ТОВ «ВЕСТРОН» та був звільнений за власним бажанням наказом №31-к 24.01.2011р.

01.02.2011 ТОВ «Вестрон» був укладений строковий договір з ОСОБА_2 про прийняття останнього на роботу на посаду керівника проекту з 01.02.2011 до 31.01.2013. Цього ж дня було видано відповідний наказ № 41-К.

Наказом ТОВ «Вестрон» від 17.01.2013 № 25-К ОСОБА_2 був звільнений з роботи з 31.01.2013 за п. 2 ст. 36 КЗпП України в зв'язку із закінченням строку трудового договору.

05.02.2013 між сторонами було укладено строковий трудовий договір на виконання обов'язків керівника проекту з 04.02.2013 до 03.02.2015 (наказ № 40-К від 04.02.2013).

Наказом ТОВ «Вестрон» від 21.01.2015 № 37-К позивач був звільнений з роботи з 05.02.2015 за п. 2 ст. 36 КЗпП України в зв'язку із закінченням строку трудового договору.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України, трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком, випадків, передбачених ч. 2 ст. 23 КЗпП України, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

За приписами ч. 2 ст. 23 КЗпП України, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

З роз'яснень п. Постанови Пленуму Вищого Верховного України від 06.11.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вбачається, що оскільки ч. 2 ст. 23 КЗпП України трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Матеріали справи свідчать, що підприємство відповідача здійснює свою господарську діяльність у галузі атомної енергетики. Отримання замовлень на роботи, які виконуються для замовників, відбувається на підставі участі у державних закупівлях відповідно до законодавства про здійснення державних закупівель. Відповідач не має стабільного і гарантованого фінансування,що зумовлює виникнення або втрату потреби у найманих працівниках. Тому застосування строкових трудових договорів, в тому числі і з ОСОБА_2, зумовлюється також наявністю фактів перемоги у конкурсних торгах на закупівлю робіт і послуг, що надаються ТОВ «Вестрон».

З матеріалів справи також вбачається, що апеляційні доводи ОСОБА_2 щодо будь-якої дискримінації пенсіонерів, у т.ч. примусового переведення їх на строкові трудові договори, є не обґрунтованими та не підтверджуються як доказами, наданими ним самим, так і офіційними даними звітності відповідача.

Такі дані надані представником ТОВ «Вестрон» та позивачем у справі не спростовані.

Таким чином, колегія суддів вважає, що укладення строкового трудового договору між сторонами зумовлено, в першу чергу особливостями характеру господарської діяльності відповідача, яка залежить, в тому числі, і від економічної ситуації в державі.

Крім того, судова колегія також зважає на той факт, що протягом дії строкових трудових договорів ОСОБА_2 не звертався до суду з позовами про визнання умови про строк договору недійсною, або такою, що погіршує становище працівника порівняно з законодавством про працю. Не намагався він і в будь-який інший спосіб скасувати своє попереднє волевиявлення щодо укладання строкового трудового договору.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 9 липня 1998 року № 12-рп 98 у справі про офіційне тлумачення ч. 3 ст. 21 КЗпПУ щодо застосування контрактної форми трудового договору, незважаючи на застереження, що містяться в Кодексі законів про працю та інших актах трудового законодавства і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: зокрема, це як правило, тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору, тощо.

З урахуванням наведеного, районний суд обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні його вимог щодо поновлення на роботі і стягненні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Зазначені висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані, а тому і в цій частині рішення суду залишається без змін.

Погоджується судова колегія також і з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки доказам по справі в цій частині дана об'єктивна оцінка і зроблений вірний висновок.

Інші доводи, викладені ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 313-315, 319, 218 ЦПК України, колегія суддів,-

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -