Справа №451/753/14-ц
Провадження № 2/451/145/15
РІШЕННЯ

іменем України

23 квітня 2015 року

Радехівський районний суд Львівської області

у складі: головуючого-судді Мулявка О.В.

при секретарі судового засідання Кріса М.М.

з участю представника відповідачів ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Радехів справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа орган опіки і піклування Радехівської районної державної адміністрації Львівської області про звернення стягнення та за позовом ОСОБА_2 до Радехівського відділення Західного ГРУ ЗАТ комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року до суду звернувся представник позивача із заявою, відповідно до вимог якої, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, у розмірі 60476.50 доларів США, що за курсом НБУ складає 483207.26грн., просить звернути стягнення на будинок АДРЕСА_1 шляхом його продажу та виселити відповідачів із зазначеного житла.

В обґрунтування вимог посилається на обставини, що відповідно до укладеного договору №LVO4GА від 12.09.2008 року ОСОБА_2 12.09.2008 року отримав кредит у розмірі 32306,61 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12.09.2028 року.

Банк за вказаним договором свої зобов'язання виконав та надав ОСОБА_2 суму коштів, однак відповідач свої зобов'язання порушив, у наслідок чого виникла заборгованість в сумі 60476,50 доларів США, що за курсом 7,99грн. за 1 долар США, відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.01.2014 року, складає 483207,26 грн. і, яка складається з наступного: 26019,77 доларів США - заборгованість за кредитом; 14106,70 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3189,60 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 14250,80 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до Договору: 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина) та 2878,34 доларів США - штраф (процентна складова).

Крім цього, у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПиватБанк» і ОСОБА_2 12.09.2008 року уклали договір іпотеки №LVO4GА, згідно з яким ОСОБА_4 надав в іпотеку нерухоме майно, зокрема будинок загальною площею 214,30кв.м, із житловою площею 103,00кв.м, що розташований у АДРЕСА_1 і належить йому на праві власності на підставі дублікату свідоцтва про право власності. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки склала 174 682 гривні 80 копійок.

Таким чином, із посиланням на норми цивільного законодавства та Закону України «Про іпотеку», просить суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LVO4GА в розмірі 60476,50 доларів США, що за курсом НБУ складає 483207,26 грн. звернути стягнення на будинок АДРЕСА_1 шляхом його продажу, із виселенням відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаному житловому будинку.

У ході розгляду справи, неодноразово уточнивши позовні вимоги, представник позивача зазначив коло осіб, яких слід виселити (а.с.73-74,181).

Відповідач ОСОБА_2, надавши позовну заяву, яка ухвалою суду від 07.08.2014р. об'єднана у одне провадження із первинним позовом (а.с.101), просить кредитний договір №LVO4GА визнати несправедливим та недійсним, із покладенням обов'язку на банк повернути йому сплачені за цим договором кошти та відсотки (а.с.87-92).

Представник позивача у судове засідання не з'явився, подавши при цьому клопотання про розгляд справи без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує, а вимоги просить задоволити.

Представник відповідачів у судовому засіданні вимоги Банку заперечив, а вимоги за зустрічним позовом - підтримав.

Обґрунтовуючи заперечення позовних вимог зазначив, що ОСОБА_2 дійсно, на підставі та на умовах договору, отримував кредитні кошти, які Банку своєчасно не повернув. Із посиланням на практику Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та діючі норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», просить у задоволенні позову відмовити. Щодо вимог за зустрічним позовом, такі представником обґрунтовані аналогічно, викладеним письмово (а.с.87-92).

Представник третьої особи надавши суду письмове клопотання та висновок, просить розгляд справи здійснити без її участі (а.с.125).

Вислухавши пояснення представника відповідачів, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову, як первинного, так і зустрічного, слід відмовити, виходячи з наступних міркувань.

У відповідності до положень ст.11 та ст.60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частинами 1-3 статті 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагається. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Так, судом встановлено, що 12.09.2008 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №LVO4GА, відповідно до якого банк надав, а відповідач отримав, кредит на у розмірі 32306,62 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 12.09.2028 року (а.с.23-28).

У забезпечення виконання зобов'язань по даному договору, сторони 12 вересня 2008 року уклали іпотечний договір, згідно якого Іпотекодавцем було передано в іпотеку нерухоме майно, зазначене у п.35.3 цього договору, зокрема житловий будинок НОМЕР_1 загальною площею 214,30кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.35-40).

Згідно ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.1054 ч.1 ЦК України).

У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною першою ст.575 ЦК України визначено, що одним із видів застави є іпотека, тобто застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно ст.1 Закону України «Про іпотеку» №898-IV від 05.06.2003р. (із змінами та доповненнями) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначені ст.16 ЦК України. Крім перелічених у ч.2 цієї статті способів захисту, також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону №898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 39 цього Закону передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

Відповідно до ст.40 Закону №898-IV, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Згідно з ч.3 ст.109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Поряд з цим, відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VII від 03.06.2014 року протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Судом встановлено, що житловий будинок, який є предметом іпотеки, відповідає вимогам щодо нерухомого житлового майна, передбаченим Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки його загальна площа становить 214,30 кв. м., тобто не перевищує 250 кв. м (а.с.39).

Місце проживання відповідачів, згідно даних Оглядівської сільської ради Радехівського району, зареєстроване за адресою - АДРЕСА_1 (а.с.66) та іншого нерухомого житлового майна у власності позичальника або поручителя не має (а.с.125,187,190).

За наведених обставин суд приходить до висновку, що звернення стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 не може бути проведене відповідно до Закону №1304-VII, так як цей Закон встановлює як заборону ухвалення рішення про звернення стягнення на житлове майно, яке є предметом іпотеки, так і заборону відчуження такого майна за рішенням суду, яке було ухвалено до набрання чинності цим Законом.

Що стосується вимог за позовною заявою ОСОБА_2, такі в розумінні ст.ст.10,11,60 ЦПК України, до задоволення не підлягають.

Так, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний Закон не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом.

Частиною 2 статті 524 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплати проценти. При цьому, відповідно до ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» №2121-ІІІ від 07.12.2000р. (із змінами та доповненнями) кошти - це гроші у національній або іноземній валюті, чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 Закону №2121-ІІІ визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується.

Зокрема, слід вказати, що і у рекомендаціях, викладених у п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановленому законом.

Приймаючи до уваги наведене, добровільність намірів сторін в частині укладення договору та дії ОСОБА_2 щодо отримання кредиту, аналізуючи подані сторонами документи, , суд приходить до висновку, що Кредитний договір №LVO4GА від 12.09.2008 року укладений в письмовій формі та не порушує вимог ст.1055 ЦК України.

Відтак, оцінюючи обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що зустрічний позов є безпідставним та до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст.10,11,60,88,209,212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа орган опіки і піклування Радехівської районної державної адміністрації Львівської області про звернення стягнення, відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Радехівського відділення Західного ГРУ ЗАТ комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Львівської області через Радехівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийМулявка О. В.