Справа № 466/9163/14 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/783/4867/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, представників ОСОБА_4 ОСОБА_5 та ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - Третя Львівська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, -

в с т а н о в и л а:

22 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом, в якому просив визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась по смерті його батька ОСОБА_7 Заяву мотивував тим, що 26 березня 2014 року помер його батько ОСОБА_7, а 26 листопада 2014 року - його мати ОСОБА_8 До смерті вони проживали в квартирі за адресою м. Львів, вул. Ю.Липи, 14/60, де залишився проживати його рідний брат ОСОБА_4 Після смерті батька спадщину ніхто не оформляв. Він, як спадкоємець першої черги, звернувся в нотаріальну контору для оформлення спадщини, однак пропустив встановлений законом термін, а тому нотаріусом йому було відмовлено та роз'яснено про його право на звернення до суду для продовження такого строку. Поважність причин пропуску терміну мотивував тим, що являється людиною похилого віку, часто хворіє, крім того після смерті батька постійно доглядав хвору матір, а тому не мав часу звернутись в нотаріальну контору.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Третя Львівська держнотконтора про визначення додаткового строку для прийняття спадщини по смерті ОСОБА_7, який помер 26.03.14 р. - відмолено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає його незаконним та несправедливим. Зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги його доводів та показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_3, які підтвердили що він тривалий час доглядав з дружиною хворого батька, який помер у віці 80 років, а потім і матір, яка хворіла після смерті батька та померла у віці 82 років. Крім цього, він працював вантажником в сфері державного громадського харчування та його робочий день тривав з 09:00 до 18:00 годин щодня. Посилається також на хворобливий стан дружини, яку теж змушений був доглядати. Звертає увагу на те, що суд неправомірно долучив на клопотання відповідача чеки на ліки, оскільки такі купувались не відповідачем, а ним та його дружиною за їхні кошти та кошти покійної матері. Стверджує, що вищенаведені обставини позбавили його можливості вчасно звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та вважає, що пропущений ним строк для такого звернення обумовлений поважними причинами. Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 червня 2015 року та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, представників ОСОБА_4 ОСОБА_5 та ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що 26.03.2014 року помер батько позивача ОСОБА_7, а 26.11.2014 року померла його мати ОСОБА_8, що стверджується копіями свідоцтв про смерть (а.с. 4, 5). До смерті батьки позивача проживали у квартирі за адресою м. Львів, вул. Ю.Липи, 14/60, де на даний час залишився проживати рідний брат позивача ОСОБА_4. Квартира належала останнім на праві приватної власності.

Із витягів про реєстрацію у спадковому реєстрі від 19.12.14 р. за № 39225122 та № 39225246 вбачається, що позивач ОСОБА_2 дійсно звертався в нотаріальну контору з метою оформлення спадщини по смерті батьків, проте як встановлено, пропустив встановлений законом термін.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові виходив з того, що доводи ОСОБА_2 про поважні причини пропуску прийняття спадщини, зокрема - догляд ним за хворою матірю не знайшли жодних підтверджень, тому не може бути прийнято судом до уваги, інші твердження поважності - не відповідають дійсності, а тому позов є безпідставним та в його задоволенні слід відмовити.

Вказані висновки районного суду відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Тобто право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Враховуючи наведене, правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Досліджуючи поважність причини пропуску позивачем строку для прийняття спадщини суд першої інстанції належним чином перевірив доводи позивача, якими він обґрунтовував вимоги про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у нього об'єктивних, непереборних, істотних труднощів для своєчасного прийняття спадщини після смерті його батька ОСОБА_7.

Обставини, на які послався позивач, зокрема щодо його хвороби та дружини, догляду за хворими батьком та матірю на час відкриття спадщини, не є об'єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкоджали йому у встановлений законом строк звернутися із заявою про прийняття спадщини у розумінні положень ст. 1272 ЦК України.

В матеріалах справи відсутні медичні документи позивача, з яких вбачалось би, що він має хронічні захворювання, і в строк, встановлений законом для прийняття спадщини, перебував на стаціонарному лікуванні.

Безспірних доказів поважності причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини позивач суду не надав.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. При вирішенні позовних вимог судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано оцінку доводам сторін.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_10