АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/63/15-ц Головуючий в першій
Провадження 22-ц/774/805/К/15 інстанції Патинка А.Г.
Категорія № 47 (І) Доповідач - Барильська А.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

при секретарі: Булах К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами, без участі всіх осіб, які беруть участь у справі, апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє за довіреністю в інтересах ОСОБА_3 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Степове", третя особа - відділ Держземагенства у Софіївському районі Дніпропетровської області, про розірвання договору оренди земельної ділянки, стягнення заборгованості по орендній платі, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року ОСОБА_3, в інтересах якого за довіреністю діє ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Степове" (надалі ТОВ "Степове") про розірвання договору оренди земельної ділянки № 01808 від 03.05.2012 року та стягнення з відповідача на його користь заборгованості по орендній платі за 2014 рік у сумі 6893 грн. та судових витрат у сумі 487,20 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4, в інтересах якого за довіреністю діє ОСОБА_2 посилався на те, що він є власником земельної ділянки площею 7,9200 га., що розташована на території Першотравенської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області. 03 травня 2012 року між позивачем та ТОВ "Степове" було укладено договір оренди земельної ділянки строком на 5 років, який зареєстрований у відділі Держкомзему в Софіївському районі 10 серпня 2012 року № запису 01808. Орендна плата складає у грошовому виразі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на 01 січня кожного року, за який нараховується орендна плата, що відповідає 8110,19 грн.

На думку позивача, відповідач порушує договірні зобов'язання за договором оренди земельної ділянки від 03 травня 2012 року, оскільки ним за останні три роки затримується сплата орендної плати, що свідчить про систематичний характер затримки. Крім того, відповідачем, на думку позивача, порушено вимоги ст.ст. 24, 25 Закону України "Про оренду землі", п. "д" ч. 1 ст. 141 Закону України, Конституцію України та норми Конвенції про захист прав та свобод людини від 20.03.1952 р. в частині мирного володіння своїм майном, у зв'язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України "Про оренду землі", договір оренди земельної ділянки від 03 травня 2012 року має бути розірваний достроково за рішенням суду.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, в інтересах якого за довіреністю діє ОСОБА_2, до ТОВ "Степове" про розірвання договору оренди землі, стягнення заборгованості з орендної плати відмовлено. Позовні вимоги про стягнення судових витрат задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Степове" на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 243,60 грн., в іншій частині позовних вимог про стягнення судових витрат відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка діє за довіреністю в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання договору оренди земельної ділянки, стягнення заборгованості по орендній платі та стягнення частини судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

Зокрема, апелянт посилається на те, що станом на момент звернення до суду з позовом ОСОБА_3 у ТОВ "Степове" була заборгованість по орендній платі, яку вони не сплатили і протягом розгляду справи, орендну плату позивач отримав у неповному обсязі 10.03.2015 року. У зв'язку з тим, що протягом 2013 та 2014 року двічі мало місце несплати відповідачем орендної плати позивачу, він змушений був у 2014 та 2015 роках звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідача орендної плати за землю, що, на думку апелянта, підпадає під дію п. "д" ч.1 ст.141 ЗК України, який передбачає розірвання договору оренди земельної ділянки у разі систематичної несплати орендної плати. Судом першої інстанції не було досліджено питання системної несплати відповідачем орендної плати позивачу. Несвоєчасною виплатою орендної плати відповідачем завдано ОСОБА_3 істотної шкоди, оскільки він не міг задовольнити свої матеріальні потреби.

Суд дійшов помилкового висновку про те, що орендна плата позивачу за 2014 рік виплачена, оскільки згідно квитанцій про направлення ОСОБА_3 грошового переказу, він її отримав тільки 10.03.2015 року, тобто після ухвалення рішення у справі. На момент ознайомлення представника позивача зі справою 05.03.2015 року зазначених квитанцій у матеріалах справи не було.

Крім того, судом невірного застосовано норми ст.611 ЦК України та помилково зазначено про те, що договором оренди земельної ділянки передбачене стягнення пені за порушення грошового зобов'язання і саме це унеможливлює застосування п.1ч.1 ст. 611 ЦК України, який передбачає розірвання договору, оскільки пеня є додатковою фінансовою санкцією, яка по своїй природі не може перешкоджати розірванню договору.

Також апелянт посилається на те, що суд першої інстанції невірно трактує поняття "системна несплата", оскільки, як вбачається з оскаржуваного рішення суду, для визнання несплати орендної плати систематичною, необхідна її несплата протягом двох або більше років, однак, при цьому суд не взяв до уваги, що позивач звертається до суду з аналогічними вимогами вже другий рік поспіль. Отже, судом, на думку апелянта, неправильно застосовано п. "д" статті 141 Земельного кодексу України, порушено ст.41 Конституції України, ст.1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав та свобод людини від 20.03.1952 року та не взято до уваги правові висновки Верховного суду України, висловлені у Постанові від 25.06.2011 року по справі 6-17цс11, та висновки Верховного суду України від 01.03.2013 року, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України за ІІ півріччя 2012 року, які на підставі ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Як на підставу для скасування рішення та задоволення позову ОСОБА_3, його представник посилається на те, що відповідач не заперечує суттєву затримку сплати орендної плати за 2013 рік-8 місяців, сплату орендної плати за 2014 рік у 2015 році частково.

Несвоєчасна виплата орендної плати, на думку представника позивача, є істотним порушенням умов договору оренди і ЗУ "Про оренду землі", що є підставою для дострокового розірвання договору оренди.

Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, а саме: станом на 12.03.2015 року представника позивача не повідомлено про те, прийняті чи відхилені її зауваження на журнал судового засідання від 03.03.2015 року, не вирішено питання про можливість розгляду справи у відсутності осіб, які не з*явилися у судове засідання 03.03.2015 року, не роз'яснено сторонам ст.31 ЦПК України, право на ознайомлення з журналом судового засідання та технічним записом, не з'ясовано питання про необхідність перекладача, безпідставно у рішенні суду зазначено про те, що позивачем не надано доказів підстав для розірвання спірного договору оренди, не дано належної оцінки доказам позивача та необґрунтовано, на думку апелянта, визнано належним доказом сплати відповідачем орендної плати позивачу довідки ТОВ "Степове", яка не містить належних реквізитів. Не даючи змоги представнику позивача ставити питання представнику відповідача, судом першої інстанції було порушено засади змагальності сторін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 7,9200 га., що розташована на території Першотравенської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області.

03 травня 2012 року між позивачем ОСОБА_3 та ТОВ "Степове" було укладено договір оренди земельної ділянки строком на 5 років, який зареєстрований у відділі Держкомзему в Софіївському районі 10 серпня 2012 року № запису 01808.

Згідно п.4.1 Договору, орендна плата складає у грошовому виразі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на 01 січня кожного року, за який нараховується орендна плата, що відповідає 8110,19 грн. До розміру орендної плати включена сума, яка дорівнює розміру податку на доходи орендодавця, які він повинен сплатити до бюджету згідно з чинним законодавством. Вказана сума прибуткового податку не сплачується орендодавцеві, а перераховується Орендарем до відповідно бюджету, згідно з чинним законодавством України. Орендна плата виплачується орендарем до 31 грудня кожного року дії Договору оренди (а.с.10).

Відповідно до акту приймання -передачі земельної ділянки в оренду до Договору оренди земельної ділянки від 03 травня 2012 року ОСОБА_3 передав, а ТОВ "Степове" прийняло з метою виробництва товарної сільськогосподарської продукції в строкове платне користування земельну ділянку, площею 7,9200 га.(а.с. 12).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3, в інтересах якого за довіреністю діє ОСОБА_2, посилався на те, що відповідач у встановлений строк не сплатив йому орендну плату за 2013 рік та 2014 рік, що, на його думку, є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, в інтересах якого за довіреністю діє ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, необґрунтованості та відсутності підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки з підстав, наведених позивачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частинами 1, 2 ст.651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ст.1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 2 зазначеного Закону передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов*язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов*язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов*язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Згідно п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що розірвання договору оренди землі можливе лише у разі систематичної несплати орендної плати, разове порушення умов договору у цій частині не є підставою для його розірвання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року № 6-146цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Разом з тим, вказані вище норми та правова позиція Верховного Суду України пов*язують підставу розірвання договору оренди земельної ділянки лише з систематичною несплатою орендної плати, а не з затримкою у виплаті.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 4.1 Договору обумовлено, що орендна плата сплачується орендарем у грошовій або натуральній формі сільськогосподарської продукції. Орендна плата складає у грошовому виразі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на 01 січня кожного року, за який нараховується орендна плата, що відповідає 8110,19 грн. До розміру орендної плати включена сума, яка дорівнює розміру податку на доходи орендодавця, які він повинен сплатити до бюджету згідно з чинним законодавством. Вказана сума прибуткового податку не сплачується орендодавцеві, а перераховується Орендарем до відповідно бюджету, згідно з чинним законодавством України.

Відповідно до п.4.4 Договору, орендна плата виплачується орендарем до 31 грудня кожного року дії Договору оренди.

Пунктом 9.4 договору оренди встановлено обов'язки орендаря земельної ділянки, зокрема, своєчасно сплачувати орендну плату.

Згідно п.4.7 договору оренди земельної ділянки від 03.05.2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем, у разі не внесення орендної плати в строки, визначені чинним договором, стягується пеня у розмірі 0,01% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на 06 січня 2015 року відповідачем ТОВ "Степове" не було виплачено позивачу ОСОБА_3 орендну плату за 2014 рік, у зв'язку з чим, його представником ОСОБА_2 06.01.2015 року, 17.01.2015 року та 29.01.2015 року на адресу ТОВ "Степове" було направлено відповідні претензії (а.с.15,18,65).

Згідно довідки ТОВ "Степове" № 36 від 23.02.2015 року позивачу ОСОБА_3 за 2014 рік згідно договору оренди земельної ділянки від 03.05.2012 року станом на 23.02.2015 року проведено такі розрахунки: нараховано орендної плати 8110,19 грн., утримано прибутковий податок у сумі 1216,53 грн., орендну плату у сумі 6893,66 грн. внесено у відомість на видачу, але грошові кошти не видані у зв'язку з відсутністю за місцезнаходженням, що підтверджується відомістю виплати паїв № 4563 від 18.02.2015 року (а.с.79,88)

Відповідно до квитанцій про приймання поштових переказів № 0/4 та 0/5, 28.02.2015 року позивачу ОСОБА_3 було переказано орендну плату за 2014 рік у сумі 4900 грн. та 1899,82 грн. відповідно (а.с.89).

Згідно відомості виплати паїв № 3219 від 06.08.2014 року, позивачу ОСОБА_3 було виплачено 5393,66 грн. (а.с.90)

Відповідно до видаткового касового ордеру № 5817 від 12.05.2014 року позивачу ОСОБА_3 було виплачено орендну плату у сумі 1500 грн. (а.с.91).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.01.2015 року встановлено, що відповідно до довідки ТОВ "Степове" позивачу ОСОБА_3 за 2013 рік згідно договору оренди земельної ділянки виплачено орендної плати 6893,66 грн. (а.с.77).

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів систематичної несплати йому відповідачем орендної плати згідно договору оренди земельної ділянки. Натомість, вищенаведеними довідками та відомостями про виплату позивачу орендної плати за 2013-2014 роки підтверджено, що відповідач ТОВ "Степове" у повному обсязі сплатив ОСОБА_3 орендну плату за договором від 03.05.2012 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про розірвання договору оренди від 03.05.2012 року з підстав, наведених позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що станом на момент звернення до суду з позовом ОСОБА_3 у ТОВ "Степове" була заборгованість по орендній платі, яку вони сплатили під час розгляду справи, та відносно того, що несвоєчасною виплатою орендної плати відповідачем завдано позивачу істотної шкоди, оскільки він не міг задовольнити свої матеріальні потреби, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки не є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що протягом 2013 та 2014 року двічі мало місце несплати відповідачем орендної плати позивачу, у зв'язку з чим він змушений був у 2014 та 2015 роках звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідача орендної плати за землю, що підпадає під дію п. "д" ч.1 ст.141 ЗК України, який передбачає розірвання договору оренди земельної ділянки у разі систематичної несплати орендної плати, не беруться до уваги колегією суддів, так як позивачем та його представником не надано належних та допустимих доказів систематичної несплати орендної плати.

Також не можуть бути взяті до уваги колегією суддів доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було досліджено питання системної несплати відповідачем орендної плати позивачу, оскільки спростовуються матеріалами справи та наявними у ній доказами, а саме: довідками та відомостями про виплату ТОВ "Степове" позивачу орендної плати згідно договору від 03.05.2012 року.

Безпідставними, на думку колегії суддів, є посилання апелянта на те, що судом невірного застосовано норми ст.611 ЦК України та помилково зазначено про те, що договором оренди земельної ділянки передбачене стягнення пені за порушення грошового зобов'язання і саме це унеможливлює застосування п.1ч.1 ст. 611 ЦК України, який передбачає розірвання договору, оскільки пеня є додатковою фінансовою санкцією, яка по своїй природі не може перешкоджати розірванню договору, так як п. 4.7 договору оренди від 03.05.2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем, дійсно передбачено у разі не внесення орендної плати в строки, обумовлені договором, стягнення пені у розмірі 0,01% від несплаченої суми. Згідно п.4.7 договору оренди земельної ділянки, затримка у виплаті орендної плати не є підставою для розірвання договору оренди. Крім того, договором оренди земельної ділянки від 03.05.2012 року, укладеним між позивачем та відповідачем, не передбачено такої підстави для розірвання договору, як систематична затримка виплати орендної плати.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції невірно трактує поняття "системна несплата", отже неправильно застосовано п. "д" статті 141 Земельного кодексу України, порушено ст.41 Конституції України, ст.1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав та свобод людини від 20.03.1952 року та не взято до уваги правові висновки Верховного суду України, висловлені у Постанові від 25.06.2011 року по справі 6-17цс11, та висновки Верховного суду України від 01.03.2013 року, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України за ІІ півріччя 2012 року, які на підставі ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Суд першої інстанції у повній мірі дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку та при вирішенні спору вірно застосував п. "д" статті 141 Земельного кодексу України. Крім того, згідно квитанцій про приймання поштових переказів № 0/4 та 0/5, 28.02.2015 року позивачу ОСОБА_3 було переказано орендну плату за 2014 рік у сумі 4900 грн. та 1899,82 грн., тобто до ухвалення рішення суду першої інстанції, у зв'язку з чим, вищенаведені доводи апеляційної скарги не беруться до уваги колегією суддів, оскільки не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.

На думку колегії суддів, не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не заперечує суттєву затримку сплати орендної плати за 2013 рік-8 місяців, сплату орендної плати за 2014 рік у 2015 році частково, та на те, що несвоєчасна виплата орендної плати є істотним порушенням умов договору оренди і ЗУ "Про оренду землі", що є підставою для дострокового розірвання договору оренди, оскільки п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України та правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року № 6-146цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції, пов*язують підставу розірвання договору оренди земельної ділянки лише з систематичною несплатою орендної плати, а не з затримкою у виплаті.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, а саме: станом на 12.03.2015 року представника позивача не повідомлено про те, прийняті чи відхилені її зауваження на журнал судового засідання від 03.03.2015 року, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 10.03.2015 року частково задоволено зауваження представника позивача на журнал судового засідання від 03.03.2015 року. (а.с.104)

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи не вирішено питання про можливість розгляду справи у відсутності осіб, які не з*явилися у судове засідання 03.03.2015 року, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки згідно журналу судового засідання від 03.03.2015 року інтереси позивача представляла ОСОБА_2, яка діє згідно довіреності в його інтересах.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було роз'яснено сторонам ст.31 ЦПК України і право на ознайомлення з журналом судового засідання та технічним записом, не беруться до уваги колегією суддів, так як представником позивача своєчасно було подано зауваження на журнал судового засідання, які були розглянуті судом першої інстанції у встановленому законом порядку.

Посилання апелянта на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції не з'ясовано питання про необхідність перекладача, не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки учасники процесу, які були присутні у судовому засіданні 03.03.2015 року , не заявляли про те, що вони не розуміють державну мову та потребують послуги перекладача.

Також не беруться до уваги колегією суддів доводи апеляційної скарги про те, що у рішенні суду безпідставно зазначено про те, що позивачем не надано доказів підстав для розірвання спірного договору оренди, не дано належної оцінки доказам позивача та необґрунтовано визнано належним доказом сплати відповідачем орендної плати позивачу довідки ТОВ "Степове", яка не містить належних реквізитів, оскільки відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тобто вищенаведені посилання представника позивача зводяться до переоцінки доказів та незгоди по їх оцінці судом першої інстанції.

Безпідставними, на думку колегії суддів, є посилання в апеляційній скарзі на те, що не даючи змоги представнику позивача ставити питання представнику відповідача, судом першої інстанції було порушено засади змагальності сторін, оскільки суд першої інстанції розглянув справу відповідно до вимог ЦПК України, не допустивши при цьому порушень ст.10 ЦПК України.

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_3 про стягнення з відповідача на його користь судового збору, суд першої інстанції виходив з необхідності стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп., які ОСОБА_3 поніс за вимогу стягнути з відповідача невиплачену суму орендної плати, а відповідач виплатив орендну плату тільки після звернення позивача до суду з позовом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача.

Аналогічні положення містить п.38 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах".

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом ОСОБА_3 сплатив судовий збір у сумі 487,20 грн. за позовні вимоги про стягнення заборгованості по орендній платі та розірвання договору оренди.

У зв'язку з тим, що відповідачем ТОВ "Степове" під час розгляду справи було виплачено позивачу заборгованість по орендній платі за 2014 рік за договором від 03.05.2012 року, 03.03.2015 року представник позивача звернулася до суду із заявою про зменшення позовних вимог та відмову від вимоги про стягнення заборгованості по орендній платі.

Однак, у зв'язку з тим, що судом першої інстанції відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позовної вимоги про розірвання договору оренди, з урахуванням вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, з відповідача на його користь підлягає стягненню судовий збір у сумі 243,60 грн. за позовну вимогу про стягнення заборгованості по орендній платі, від якої він відмовився я у зв'язку з задоволенням її відповідачем після пред'явлення позову.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін на підставі ст.308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє за довіреністю в інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: