АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/9432/14-ц 22-ц/774/2280/К/15
Справа № 212/9432/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/2280/К/15 суддя Тимошенко Т.І.
Категорія 55 ( ІV ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Зубакової В.П.

суддів: Бондар Я.М., Соколан Н.О.

при секретарі: Петренко К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_3» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 17 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_3» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені.

В С Т А Н О В И Л А:

08 вересня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 акціонерного товариства ЄВРАЗ ОСОБА_3 (надалі ПАТ ЄВРАЗ ОСОБА_3) про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати в звязку із порушенням строку її виплати та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що він працював на ПАТ ЄВРАЗ ОСОБА_3 підземним прохідником з 25.08.1998 року по 18.11.2011 року. У 2012 році позивач дізнався, що відповідач порушував законодавство України в частині виплати заробітної плати за час щорічних відпусток. Відповідач донарахував та виплатив йому у квітні 2012 року 5 688,63 гривень з урахуванням утримань з цієї суми податку з доходу фізичних осіб в порядку недоплаченого заробітку за час щорічних відпусток за період роботи позивача на підприємстві.

Уточнивши позовні вимоги та посилаючись на те, що при звільненні із підприємства відповідач не провів з ним остаточного розрахунку, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строку її виплати у розмірі 6 873,26 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20 795,04 грн. Крім того, винними діями відповідача у звязку із порушенням законодавства про оплату праці - несвоєчасною невиплатою заробітної плати за минулі роки - позивачу завдано моральної шкоди, розмір якої він визначив у 10 000,00 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 17 вересня 2015 року, на підставі заяви представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5 (а.с. 193), залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_4 до ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_3» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в звязку з порушенням строку її виплати.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 17 вересня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_3» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки при звільненні в розмірі 4 000,00 грн., в порядку відшкодування моральної шкоди спричиненої несвоєчасною виплатою заробітної плати 1 000,00 грн., без утримання належних до сплати податків та зборів.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_3» на користь держави судовий збір в сумі 487,20 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ ЄВРАЗ ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Представник відповідача вважає, що судом першої інстанції допущено неповне зясування обставин справи та неповне зясування обставин, які мають значення для справи, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, посилається на неврахування судом того, що спільна постанова генерального директора та профспілкових комітетів №3 від 06.02.2012 року є чинною та законною, що, зокрема, було встановлено у постанові Верховного ОСОБА_3 України від 18.02.2015 року, а тому нарахування та виплата позивачу заробітної плати за час відпусток відбулося у повному обсязі.

ОСОБА_3 не було враховано, що в поєднанні з нормами ч. 3 ст. 116 КЗпП України, умовою для застосування ч. 2 ст. 117 КЗпП України є наявність спору про розмір належних працівникові сум при звільненні, який виник саме в момент звільнення працівника та неправомірні винні дії власника підприємства в невиплаті цих спірних сум, про які працівником заявлено вимоги. У даному ж випадку при звільненні позивача спору щодо належних працівникові сум до виплати не було, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.

ОСОБА_3 першої інстанції безпідставно стягнуто у відшкодування моральної шкоди 500 грн., оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів спричинення йому винними діями відповідача моральної шкоди.

Крім того, позивач звернувся до суду з позовом із пропуском тримісячного строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Особи, які беруть участь у розгляді справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи (про що свідчить витяги із Журналу обліку вихідних телефонограм суду - а.с. 226, 227), в судове засідання не з'явилися і про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_3 встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_4 в період з 25.08.1998 року по 18.11.2011 року працював підземним прохідником на ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_3».

18.11.2011 року звільнений із займаної посади за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за віком на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 4-7).

Протягом роботи на підприємстві позивач неодноразово знаходився у відпустці.

У заявлений позивачем спірний період наказами по підприємству неодноразово підвищувались тарифні ставки і посадові оклади працівникам підприємства.

Позивачу у спірному періоді відповідачем неправильно розраховувалась і виплачувалась заробітна плата за час його відпусток, а саме без корегування заробітної плати, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчислені середньої заробітної плати, у випадках підвищення тарифних ставок та посадових окладів у відповідних розрахункових періодах за проміжок часу до підвищення на коефіцієнт підвищення, що призвело до недоплати ОСОБА_4 за весь період роботи на ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_3» заробітної плати за час відпусток.

Спільною постановою Генерального директора ПАТ ЄВРАЗ ОСОБА_3 та профспілкових комітетів №3 від 06.02.2012р. та наказом №295 від 16.02.2012р., відповідачем визнано порушення порядку нарахування заробітної плати за час відпусток та визначено корегуючий коефіцієнт, який підлягає застосуванню для проведення розрахунку заборгованості, у вигляді: 1 + розмір підвищення тарифних ставок та окладів (в частках одиниці) Х 0,71.

Відповідно до заяви позивача, підприємством йому було нараховано заробітну плату за час щорічних відпусток за період з 2000 року по 2010 рік та 10.04.2012 року виплачено 5 688,63 гривень (а.с. 11).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні позивача, в порушення ст.116 КЗпП України, не було виплачено всі належні при звільненні суми, однак зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у звязку з тим, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку має бути співмірною із сумою заборгованості по заробітній платі.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у сумі 1 000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що підприємством відповідача у зв'язку з несвоєчасним нарахуванням та виплатою заробітної плати було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду.

Колегія суддів не може погодись із такими висновками суду з тих підстав, що суд першої інстанції залишив поза увагою вимоги викладені у ст.233 КЗпП України щодо строків звернення до суду із такими позовними вимогами.

Вирішуючи спори даної категорії необхідно виходити з того, що у відповідності до ст.ст.47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

За приписами ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому необхідно враховувати, що вимоги про виплату середнього заробітку за час затримки основної заробітної плати, повинні буди заявлені в межах тримісячного строку, визначеного ст.233 КЗпП України для вирішення таких спорів.

Дані положення норм матеріального права узгоджуються із роз'ясненням, що викладено в п.25 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_3 України №13 від 24 грудня 1999 року „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

Конституційний Суд України у рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним поданням громадянина ОСОБА_6щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положенням ст.ст.117,237-1 цього Кодексу, надав тлумачення, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування завданої у звязку з цим моральної шкоди визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати, а також відшкодування моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_3» 10 квітня 2012 року виплатило ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі в сумі 5 688,63 грн.(а.с.11), та спір щодо розміру суми заробітної плати, належної до виплати, між сторонами відсутній.

Даний позов ОСОБА_4 подав до Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу 08 вересня 2015 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду (а.с.1), тобто більше ніж через два роки з дня отримання заробітної плати, яку належало виплати відповідачем після звільнення позивача, що свідчить про пропущення позивачем тримісячного строку, встановленого ст.233 КЗпП України.

Представник відповідача до суду першої інстанції подавав заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 148-151), яка залишилась не розглянутою судом першої інстанції.

Отже, доводи апеляційної скарги ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_3» щодо неврахування судом першої інстанції пропуску позивачем тримісячного строку позовної давності для звернення до суду за захистом свої порушених трудових прав заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, колегією суддів відхиляються, оскільки матеріалами справи встановлено, що з позивачем, який звільнився із займаної посади 18 листопада 2011 року, остаточний розрахунок та виплата заробітної плати було здійснено лише 10 квітня 2012 року, тобто більш ніж через рік після звільнення, що є підставою для застосування ст. 117 КЗпП України та стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги в частині обґрунтування чинності спільної постанови генерального директора та профспілкових комітетів №3 від 06.02.2012 року колегією суддів відхиляються, як такі, що не стосуються предмету спору, оскільки позивачем не оскаржується правомірність застосування ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_3» корегуючого коефіцієнту встановленого цієї постановою при нарахування та виплаті заборгованості по заробітній платі за період відпусток.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що наявні підстави для скасування рішення суду, як ухваленого з порушенням норм матеріального права, та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском строку звернення до суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_3» - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 17 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_3» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: