Справа № 462/6705/13 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/783/3119/15 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю ОСОБА_2, його представника - ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4, за участю третьої особи - реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про усунення перешкод в користуванні квартирою, встановлення порядку користування житловими приміщеннями та ін.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 26 лютого 2015 року у задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні його позову безпідставно надав перевагу показам відповідача ОСОБА_4, представника ОСОБА_7 - ОСОБА_6, свідку ОСОБА_8, які не надали жодного письмового доказу про відсутність перешкод у користуванні частиною житлового приміщення, яка належить йому на праві спільної сумісної власності.

Апелянт стверджує, що йому чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою, оскільки ключів від квартири йому не вручили, а замки замінені і доступу до квартири в нього немає.

Апелянт також зазначає, що суд безпідставно дійшов висновку про відмову у задоволенні інших похідних вимог, а саме: щодо визнання поважними причин його не проживання у спірній квартирі та встановлення порядку користування житловим приміщенням.

Апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить відхилити з наступних підстав.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції встановив, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 27.01.1998 року (а.с.18).

Після смерті ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 його дружина ОСОБА_5 прийняла у спадщину 1/3 частину належної йому квартири АДРЕСА_1, про що видано свідоцтво про право на спадщину від 05.04.2001 року (а.с.20).

На підставі договору дарування від 15.03.2012 року (а.с.22-24) ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 липня 2013 року визначено розмір ідеальних часток ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 по 1/3 ідеальній частці для кожного (а.с.9-10). Цим же рішенням відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Андріїв М.В., ЛОР ОКП "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" про визнання недійсним договору дарування та анулювання реєстрації такого за безпідставністю позовних вимог.

Зазначене вище рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2014 року (а.с.149-150).

Відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зазначеним вище рішенням, яке набрало законної сили встановлено, що ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 саме ту частину квартири АДРЕСА_1, яка належала їй на праві спільної часткової власності, а тому відповідно до ст. 361 ЦК України згоди позивача, як співвласника, для здійснення даного правочину не вимагалось.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а частина друга цієї статті визначає способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 383 (ч. 1) ЦК України передбачає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Так, відповідно до ст. ст. 57, 58 ЦПК України, належними доказами є будь-які фактичні дані, які містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд першої інстанції з урахуванням того, що позивач не навів доказів, які б могли свідчити про порушення його права на користування спірною квартирою правильно відмовив у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні його часткою квартири.

Крім того, відповідачі в судовому засіданні в суді першої інстанції, а також в суді апеляційної інстанції ствердили, що позивач має ключі від квартири та можливість скористатись такими для входу в квартиру, дверні замки у спірній квартирі не змінювалися, ключі у позивача не відбиралися, а відтак, він має можливість користуватись та розпоряджатись належною йому на праві власності часткою квартири, однак, не використовує свої права як власника.

Судом також встановлено, що позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження того що відповідачі йому чинять перешкоди у користуванні спільною квартирою, зокрема, не надав доказів того, що замки від вхідних дверей замінені, відповідачі не надають йому доступу до спільної квартири та не надають йому ключів від цих замків.

Суд першої інстанції правильно дійшовши висновку про те, що у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про зобов'язання відповідачів не чинити йому перешкод в користуванні квартирою належить відмовити, також правильно зробив висновок, підстави для задоволення вимоги позивача про визнання поважними причини його непроживання у спірній квартирі відсутні.

Відповідно до положень ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Із роз'яснень, даних у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 14 від 22 грудня 1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" вбачається, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_1 встановлено, що квартира складається з двох житлових кімнат, житловою площею 28,2 кв.м, відповідно 16,1 кв.м. та 12,1 кв.м., тобто на кожного із власників припадає 9,4 кв.м. жилої площі (а.с.3).

Таким чином, порядок користування, який просив встановити позивач, виділивши йому кімнату площею 12,1 кв.м, не відповідає його частці у власності на спірну квартиру, а тому суд першої інстанції правильно з посиланням на те, що встановлення запропонованого позивачем порядку користування квартирою значно обмежить право користування інших осіб як власників 2/3 частин квартири відмовив йому у задоволенні цієї позовної вимоги.

Апелянт не надав доказів, які б могли свідчити про порушення його права на користування спірною квартирою та на підтвердження того, що йому чинять будь-які перешкоди в користуванні зазначеною квартирою.

Доводи апеляційної скарги спростовуються наведеним вище та на висновки суду не впливають.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому доходить висновку, що підстави для його скасування відсутні й апеляційну скаргу на оскаржене рішення належить залишити без задоволення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.