Апеляційний суд Житомирської області
Справа №293/854/13-ц Головуючий у 1-й інст. Васильчук С.Ф.
Категорія 27 Доповідач Григорусь Н. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Талько О.Б., Косигіної Л.М.

секретаря судового засідання Церпіцької Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 19 березня 2014 року,

встановила:

У травні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що 04.10.2011 року уклав з ОСОБА_2 договір позики, за умовами якого передав останній 33 000 грн, а вона зобов'язувалась повернути борг до 28.02.2012 року. Договір оформлено у вигляді розписки. Під час розгляду справи подав договір позики від 04.10.2011 року та ще одну розписку на суму 33 000 грн від 14.10.2011 року. Після неодноразового уточнення позовних вимог, остаточно просив стягнути з відповідачки на свою користь позику в сумі 66 000 грн та штрафні санкції, а всього загальну суму 80 250 грн.

У липні 2012 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву, в якій просила визнати правочин від 04.10.2012 року недійсним. При цьому посилалась на те, що вона працювала в с. Клітище продавцем. Товари в даний магазин доставляв ОСОБА_1 Оскільки вона вела облік товарів, то виручка за продані товари здавалася нею ОСОБА_1, за що він особисто розписувався в зошиті обліку товарів. З листопада 2008 року їй перестали виплачувати заробітну плату, оскільки ОСОБА_1 повідомив її про нестачу в магазині товарів на суму понад 33 000 грн. З роботи її не звільняли, т.я. вимагали повернути борг. Оскільки вона наполягала на розірванні трудового договору, ОСОБА_1 застосував до неї психічний тиск та примусив написати розписку про те, що вона винна йому 33 000 грн, а гроші зобов'язується повернути до 28.02.2012 року. З огляду на викладене та те, що ревізія під час всього періоду її роботи в магазині не проводилась, у трудових відносинах із ОСОБА_1 вона не перебувала, її волевиявлення при написанні розписки не було вільним, просила визнати письмове зобов'язання, а саме розписку від 04.10.2011 року про борг, недійсною.

Справа не одноразово розглядалася судами.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 19 березня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти на виконання боргових розписок та зобов'язання від 04.10.2011 року та від 14.10.2011 року в загальній сумі 80 250 грн. Вирішено питання судових витрат. Зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання недійсним грошового зобов'язання від 04 жовтня 2011 року залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 за безпідставністю.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як роз'яснено в п. 8 постанови Пленуму ВС України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Пунктом 21 вказаної постанови передбачено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно врахувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Судом встановлено, що з 01.04.2011 року по 30.06.2012 року ОСОБА_2 на підставі трудового договору працювала в якості продавця у ФОП ОСОБА_3 (а.с. 19, 21). Сторони визнали, що доставку товарів у магазин, де працювала ОСОБА_2, та збір виручки від їх продажу здійснював ОСОБА_1

З матеріалів справи вбачається, що при первісному зверненні до суду з позовною заявою про стягнення боргу на підтвердження укладення договору позики позивачем ОСОБА_1 була надана копія письмової розписки, зміст якої свідчить про те, що ОСОБА_2 «винна ОСОБА_1 гроші в сумі 33 000 грн» та зобов'язується повернути їх до 28.02.2012 року (а.с. 4). Звернувшись з уточненою позовною заявою у грудні 2013 року, позивач ОСОБА_1 вперше зазначає про наявність договору позики від 04.10.2011 року, надає його текст, який містить обов'язок ОСОБА_2 в разі несвоєчасного повернення боргу сплатити 25% річних від суми фактичної заборгованості за весь період невиконання зобов'язання, та як на підтвердження отримання коштів вказує раніше надану розписку ОСОБА_2 від 04.10.2011 року (а.с. 156-157, 225-226). Крім того, ОСОБА_1 надана друга розписка, датована 14.10.2011 року про отримання ОСОБА_2 коштів у розмірі 33 000 грн та зобов'язання їх повернути до 28.04.2012 року (а. 214).

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони, визнається судом недійсним. При цьому під насильством розуміється фізичний або психічний тиск (в тому числі і залякування) на особу з метою примушення її до вчинення правочину.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 особисто підписала договір позики та боргові розписки, однак при цьому перебувала під психологічним тиском ОСОБА_1, який перебуваючи у приміщенні магазину в с. Клітище Черняхівського району вимагав її підписати вказані документи, оскільки ним нібито виявлена нестача коштів на суму 33 000 грн. Дані обставини були підтверджені показами свідків: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про те, що на початку осені 2011 року ОСОБА_1 приїхав до магазину с. Клітище, в якій він поставляв товар, запропонував покупцям вийти з магазину, а сам почав кричати на ОСОБА_2 Приблизно через 30 хв. він поїхав, ОСОБА_2 була знервована та заплакана, на їх запитання сказала, що ОСОБА_1 змусив написати розписку, бо виявив у неї розтрату. Крім того, ОСОБА_2 зверталась до правоохоронних органів (прокурора Черняхівського району, РВ УМВС України у Черняхівському районі Житомирської області) щодо неправомірної поведінки ОСОБА_1, в яких вказувала, що останній нараховував щомісячно недостачу, в рахунок погашення якої забирав заробітну плату та після того, як вона категорично заявила про звільнення з роботи, примусив її написати розписку про те, що вона позичила у нього 33 000 грн, тоді як будь-які кошти їй не передавалися (а.с. 234-235, 248, 250). За таких обставин, коли розписка від 04.10.2011 року була написана ОСОБА_2 під тиском, колегія суддів приходить до висновку, що договір позики є недійсним на підставі ст. 231 ЦК України.

Крім того, на підтвердження укладання ще одного договору позики між тими ж сторонами на таку ж суму у 33 000 грн позивачем ОСОБА_1 надано розписку, датовану 14 жовтня 2011 року. Факт написання розписки саме 14 жовтня 2011 року ОСОБА_2 категорично заперечує, хоча і визнає, що написала її 04 жовтня 2011 року. Відповідно до висновку експерта № 1/978 від 23.12.2014 року вирішити питання чи здійснено написання цифри «1» перед цифрою «4» у даті розписки не надається можливим у зв'язку з непридатністю фрагменту рукописного тексту для ідентифікації особи та відсутністю ознак внесення змін у досліджуваний текст, хоча і не виключає їх наявність. Як не надається можливим і надати відповідь щодо внесення змін у рукописний текст дати розписки через відсутність ознак внесення змін у досліджуваний текст, хоча і не виключається їх наявність (а.с. 270-272). З оригіналу тексту розписки вбачається, що цифра «1» перед цифрою «4» має інший кут нахилу та колір пасти, а відтак внесена поза часом написанням розписки особисто ОСОБА_2 Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що дана розписка написана на підтвердження договору позики саме 04 жовтня 2011 року, а не 14 жовтня 2011 року, а відтак підстав для стягнення коштів за даним договірним зобов'язанням також не має.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_2 та відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 19 березня 2014 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір позики від 04 жовтня 2011 року про повернення ОСОБА_2 в строк до 28.02.2012 року 33 000,00 грн боргу ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 107,30 грн. сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь НДЕКЦ при УМВС України в Житомирській області 900,48 грн витрат за проведення судової експертизи.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді