Справа № 572/4091/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2015 року Сарненський районний суд Рівненської області

одноособово суддя Березень Ю.В.

при секретарі Кудіній А. Р.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сарни справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки та визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 на підставі ст. 87, 89 ЗК України, ст. 377 ЦК України звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2, в якому просив провести поділ земельної ділянки площею 0,2500 га, яка передана у власність ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки. Посилався на обставини належності йому на праві приватної власності 501/1000 частини домоволодіння за вказаною адресою після його поділу як спільного майна подружжя в судовому порядку.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримала, пояснила, що після поділу будинку та надвірних будівель позивач ОСОБА_4 не має змоги користуватись виділеною йому частиною будівель, а тому просила здійснити поділ між сторонами земельної ділянки. Не заперечувала можливості визначення ідеальних часток земельної ділянки кожному із співвласників із залишенням її у спільній частковій власності сторін.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3, посилаючись на висновок будівельно-технічної експертизи про технічну неможливість поділу земельної ділянки в натурі, не заперечували щодо визначення ідеальних часток земельної ділянки кожному із співвласників.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши документи і матеріали справи, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

У статті 3 СК України встановлено, що сім'я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім'єю.

Згідно з положеннями ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (ст.ст. 60-74 СК України).

Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Згідно частини п'ятої статті 61 СК України в редакції від 11 січня 2011 року об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_1 від 28 лютого 2005 року між сторонами шлюб розірваний.

Державним актом НОМЕР_2 від 20 березня 2012 року посвідчується право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 0,2500 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, підстава видачі акту - Рішення Зносицької сільської ради Сарненського району від 27 січня 2000 року № 6.

Позивач, обґрунтовуючи своє право на частку у земельній ділянці, посилався на рішення, що набрало законної сили, Сарненського районного суду від 4 грудня 2013 року, яким визнане право спільної сумісної власності подружжя з виділенням йому на праві власності в натурі 50,1% житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1.

Обставини неможливості поділу в натурі земельної ділянки встановлені висновком судової будівельно-технічної експертизи № 41110/2-ПС від 3 лютого 2015 року.

Оскільки запропонований позивачем поділ земельної ділянки в натурі є неможливим, грошових сум на депозитний рахунок суду сторонами не внесено, захист порушених цивільних прав позивача шляхом виділу йому в натурі земельної ділянки чи шляхом виплати грошової компенсації вартості її частки судом бути допущений не може.

За обставин визнання сторонами можливості визначення рівних ідеальних часток земельної ділянки, незаявлення ними про застосування строку позовної давності до вказаних правовідносин (ст. 20 СК України, ст. 267 ЦК України) беручи до уваги, що такий спосіб вирішення спору не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд за наявності для того законних підстав приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову шляхом присудження ідеальних часток земельної ділянки в розмірі по 1/2 кожному, залишивши земельну ділянку у їхній спільній частковій власності без виділення її часток в натурі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 213, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визначити ідеальні частки співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на земельну ділянку по АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га в розмірі по 1/2 частині кожному співвласнику, залишивши земельну ділянку у їхній спільній частковій власності.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Рівненської області через Сарненський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Сарненського районного суду

Рівненської області Березень Ю. В.