УХВАЛА

іменем україни

16 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Індустріального району м. Дніпропетровська в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» про зобов'язання вчинити дії та стягнення авторської винагороди закасаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 5 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року прокурор в інтересах фізичних осіб звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 є співавторами винаходу «ІНФОРМАЦІЯ_1», що підтверджується патентом № НОМЕР_1, зареєстрованим в Державному реєстрі патентів на винаходи 15 березня 2007 року на підставі договору «Про уступку права на отримання патенту» від 20 вересня 2006 року № 550061676, укладеного між ними та відкритим акціонерним товариством «Нижньодніпровський трубопрокатний завод», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» (далі - ПАТ «Інтерпайп НТЗ»). Відповідно до пп. 4.1, 4.2 цього договору виплата винагороди відбувається при наявності патенту на винахід у випадку використання винаходу у власному виробництві. Пунктом 10 Інструкції якою затверджено Порядок складання, подачі, розгляду заяви на раціоналізаторські пропозиції, використання раціоналізаторських пропозицій, винаходів та виплати авторської винагороди (далі - Інструкція), передбачено, що розмір авторської винагороди не може бути меншим 10 % доходу, щорічно отриманого підприємством від використання винаходу. У п. 5 договору зазначено, що винахідники мають право знайомитися з розрахунком суми винагороди та з матеріалами використаними для їх розрахунку. Проте відповідач не виконав вказаних умов договору, не здійснив у повному обсязі виплату авторської винагороди, не надав співавторам інформацію щодо доходу, отриманого підприємством від використання винаходу в період дії договору, а саме в період з 2007 року по 2012 рік.

Прокурор просив, з урахуванням уточнених вимог, зобов'язати ПАТ «Інтерпайп НТЗ» виконати умови п. 4.2 договору від 20 вересня 2006 року, здійснити розрахунок та виплатити авторську винагороду за кожен рік використання винаходу відповідно до умов договору, а також зобов'язати відповідача ознайомити співавторів винаходу з розрахунками сум винагороди за кожен рік використання відповідачем винаходу та матеріалів, використаних для їх розрахунків.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 5 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року, позов прокурора задоволено частково. Зобов'язано ПАТ «Інтерпайп НТЗ» виконати умови п. 4.2 договору від 20 вересня 2006 року, здійснити розрахунок та виплатити авторську винагороду за кожен рік використання винаходу відповідно до умов договору. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Інтерпайп НТЗ», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу для розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач порушив умови договору та не здійснив у повному обсязі виплату авторської винагороди, не надав співавторам інформацію щодо доходу, отриманого підприємством від використання винаходу в період дії договору. Також суди вважали, що такий спосіб судового захисту, як зобов'язання відповідача ознайомлення винахідників з розрахунками сум винагороди за кожен рік використання відповідачем винаходу та матеріалів, використаних для їх розрахунку, обраний позивачами, не є належним у розумінні ст. 16 ЦК України. Крім того, суди вважали, що підстав для застосування позовної давності немає.

Проте повністю погодитись із такимивисновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 є співавторами винаходу «ІНФОРМАЦІЯ_1», що підтверджується патентом № НОМЕР_1, зареєстрованим в Державному реєстрі патентів на винаходи 15 березня 2007 року на підставі договору «Про уступку права на отримання патенту» від 20 вересня 2006 року № 550061676, укладеного між ними та ВАТ «Нижньодніпровський трубопрокатний завод», правонаступником якого є ПАТ «Інтерпайп НТЗ».

Відповідно до пп. 4.1, 4.2 цього договору виплата винагороди відбувається при наявності патенту на винахід у випадку використання винаходу у власному виробництві.

Пунктом 10 Інструкції передбачено, що розмір авторської винагороди не може бути меншим 10 % доходу, щорічно отриманого підприємством від використання винаходу.

У п. 5 договору зазначено, що винахідники мають право знайомитися з розрахунком суми винагороди та з матеріалами використаними для їх розрахунку.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 432 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права інтелектуальної власності відповідно до ст. 16 цього Кодексу.

Частиною 2 цієї статті передбачено особливі способи захисту права інтелектуальної власності.

У п. 38 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 червня 2010 року № 5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» судам роз'яснено, що перераховані в ст. 16 ЦК України загальні способи захисту цивільних прав та інтересів поширюються на захист авторського права і (або) суміжних прав.

Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки в частині другій цієї ж статті ЦК України зазначається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Спеціальні способи захисту передбачені ст. 432 ЦК України та ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права». Це, зокрема, компенсація, відшкодування моральної шкоди при порушенні майнових прав, конфіскація контрафактних примірників творів, фонограм, відеограм та програм мовлення; вимога публікації в засобах масової інформації даних про допущені порушення авторського права і (або) суміжних прав та судові рішення щодо цих порушень.

Суди вказане до уваги не взяли та не врахували таке.

У серпні 2006 року між групою авторів винаходу «ІНФОРМАЦІЯ_1» (представник ОСОБА_4) та ВАТ «Нижньодніпровський трубопрокатний завод», правонаступником якого є ПАТ «Інтерпайп НТЗ», було укладено договір про уступку автором прав на патент, внаслідок чого у березні 2007 року останнє отримало патент. Офіційно сталева виливниця була введена в експлуатацію з 1 січня 2007 року.

При цьому законодавством не встановлено розмір авторської винагороди за використання винаходу, а тільки передбачається, що дане питання повинно бути вирішене сторонами шляхом укладення відповідного договору.

Згідно з п. 4.2 договору порядок виплати винагороди встановлюється відповідно до Інструкції. При цьому на підприємстві діяв наказ від 21 вересня 2005 року № 1243, яким було встановлено суму винагороди за винаходи у розмірі 100 тис. грн. 21 вересня 2005 року відповідачем була прийнята постанова про виплату винагороди за перший рік використання винаходу (2007 рік), затверджена головою Правління 4 вересня 2008 року.

Відповідно до цієї постанови авторам винаходу було сплачено 50 тис. грн. При цьому дана постанова була також підписана одним із авторів винаходу ОСОБА_3 За другий рік використання (2008 рік) було видано розпорядження № 725 про виплату винагороди у розмірі 50 тис. грн й авторами винаходу було підписано та надано підприємству угоду про розподіл винагороди у розмірі 50 тис. грн.

Суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не врахували наведене, не дали оцінку тому, чи виконав відповідач, як сторона договору, його умови, чи має заборгованість.

Відповідно до п. 7.6 Інструкції (мовою оригіналу) «договор о выплате вознаграждения оформляется на основании заключений постоянно действующей комиссии по определению размера (процента) вознаграждения от использований изобретения или выручки от продажи лицензии».

Суди зазначене не врахували, не дали оцінку тому, чи існує така Комісія на підприємстві, чи відповідач мав можливість виконати зобов'язання за договором; чи відповідач мав можливість встановити факт здійснення розрахунку економічного ефекту за ці періоди використання винаходу та його розмір. Також суди не з'ясували необхідність здійснення розрахунку саме згідно з цією Інструкцією, та, крім того, не з'ясували період, за який позивачі вимагають здійснити розрахунок економічного ефекту та можливість і необхідність його здійснення відповідачем. Також суди не звернули увагу на те, що позивачами не доведено розмір економічного ефекту, що є їх процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Також суди, зобов'язавши відповідача виконати обов'язок в натурі, не врахували положення ст. 432 ЦК України, не дали оцінку тому, чи відповідно до ст. 16 ЦК України у даному випадку можливо застосувати такий спосіб захисту, як примусове виконання обов'язку в натурі, оскільки такий спосіб захисту застосовується в спорах щодо передачі майна боржником, виконання робіт, надання послуг тощо; не перевірив, чи не належить такий спосіб захисту до цивільно-правових засобів забезпечення виконання конкретних зобов'язань з урахуванням того, що таке зобов'язання має бути визначене та такий спір є майновим та стосується стягнення заборгованості (грошових коштів).

Суди, вирішуючи спір не звернули увагу на те, що позивачам авторська винагорода була виплачена у 2008, 2010 роках, отже, їм було достовірно відомо про розмір та дату її виплати. При цьому з даним позовом прокурор звернувся в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у вересні 2014 року.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України зазначене не врахували, не звернули увагу на те, що відповідач у справі заявляв про застосування позовної давності, не з'ясували, чи позивачі звернулись до суду з даним позовом в межах позовної давності та поважність причин її пропущення у разі спливу позовної давності при тому, що прокурор просив поновити цей строк, проте обмежилися висновком про те, що підстави для застосування позовної давності відсутні.

Крім того, у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають із встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені в ст. ст. 215-215 ЦПК України. У ній, зокрема, має бути зазначено розмір грошових сум, присуджених стороні.

Суди на зазначене уваги не звернули, і, враховуючи, що між сторонами виник спір щодо користування грошовими коштами, зобов'язав виплатити авторську винагороду за кожен рік використання винаходу, не вказавши її суму, що може породити новий спір щодо цих сум.

За таких обставин, суди у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України вказане не врахували, доводів сторін як підтвердження так і на заперечення вимог належним чином не перевірили, не застосували норми матеріального права, які підлягали застосуванню, не з'ясували, чи обраний позивачами спосіб судового захисту є належним, не дали оцінку доводам щодо спливу позовної давності та дійшли до передчасного висновку про порушення прав позивачів, які підлягають захисту.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 5 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик