Номер провадження: 22-ц/785/1271/15
Головуючий у першій інстанції Калінюк Р. Б.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 09 жовтня 2014 року за позовом представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, до ОСОБА_5, Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області, виконкому Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом, визнання рішення виконкому сільської ради незаконним, свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним,

в с т а н о в и л а:

25 жовтня 2013 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, звернулася до суду з вказаним позовом, який неодноразово уточнювала щодо предмету, підстав позову та учасників цивільного процесу, обґрунтовуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивача - ОСОБА_6, якому на праві власності належав будинок АДРЕСА_1. На момент його смерті разом з ним в цьому будинку проживали позивач ОСОБА_3 та його матір (дружина померлого) ОСОБА_7, які як спадкоємці ОСОБА_6 першої черги за законом прийняли спадщину та з моменту його смерті стали співвласниками в рівних частках спадщини у вигляді будинку АДРЕСА_1. Однак, в лютому 2013 року з листа архівного відділу Біляївської районної державної адміністрації Одеської області №27 від 04.02.2013 року він дізнався, що згідно рішення виконкому Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області №48 від 18 травня 2001 року та свідоцтва №74 від 21 травня 2001 року про право власності на житловий будинок власницею будинку АДРЕСА_1 визнана його матір, ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Його матір не може бути одноосібною власницею будинку АДРЕСА_1, так як позивач з нею прийняли спадщину у вигляді будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6 в рівних частках. 03 березня 2014 року позивач звернувся до Біляївської районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на ? частини спадщини після смерті батька, але державний нотаріус неправомірно відмовила йому у цьому з посиланням на пропуск строку на прийняття спадщини. На теперішній час формальним власником будинку є ОСОБА_8, який 25 вересня 2006 року подарувала йому відповідачка ОСОБА_5 У зв'язку з отриманням інформації з Єдиного державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 02 квітня 2014 року про те, що власником спірного будинку значиться відповідачка ОСОБА_5, представник позивача просила виключити ОСОБА_8 зі кола відповідачів. В жовтні 2013 року при оскарженні в апеляційному порядку рішення Біляївського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2002 року, яким за позовом ОСОБА_5 визнано позивача таким, що втратив право користування спірним будинком, йому також стало відомо, що на ім'я його померлої матері видано свідоцтво про право власності на спірний будинок, чим порушено його право на спадщину. Тому строк позовної давності не пропущений.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР (1963р.), представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, просила суд

визнати ОСОБА_3 та його матір, ОСОБА_7, співвласниками в рівних частках будинку АДРЕСА_1 з моменту смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року як спадкоємців за законом першої черги,

визнати ОСОБА_3 власником 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 з моменту смерті його батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року,

визнати незаконним рішення Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області №48 від 18 травня 2001 року в частині видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_7,

визнати недійсним свідоцтво №74 від 21 травня 2001 року про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_7,

визнати незаконною відмову Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області видати ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1 в якості спадщини за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року його батька ОСОБА_6,

зобов'язати Біляївську державну нотаріальну контору Одеської області видати ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1 в якості спадщини за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року його батька ОСОБА_6,

стягнути з відповідачів солідарно на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати: судовий збір в сумі 575 грн., витрати, пов'язані з забезпеченням явки позивача та його представника до суду в сумі 560 грн., а всього 10770 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 9600 грн.

та визнати представника позивача - ОСОБА_4, особою, яка надає правову допомогу (а.с. 2-6, 101-103, 122-127, 159-160, 171-176, 206, 225, 227).

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_10, проти задоволення позову заперечував й в своїх усних і письмових поясненнях зазначав, що позивач у встановлений законом строк не прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Спадщину прийняла його матір, дружина померлого, ОСОБА_7, про що свідчать записи у по господарської книзі Усатівської сільської ради за 1971-2000 роки. Після смерті матері ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, спадщину прийняла її дочка, сестра позивача ОСОБА_5

27 березня 2013 року представник відповідачки ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності (т.1, а.с.141), у якій зазначив, що позивач повинен був знати або знав про те, що згідно із записом у погосподарчій книзі Усатівської сільської ради, на час його реєстрації у спірному житловому будинку, власником цього будинку була ОСОБА_7 (кн. №19 о/р, №1249), тому його твердження про те, що він лише в лютому 2013 року дізнався про те, що власником спірного будинку була визнана ОСОБА_7, не відповідає дійсності й позивачем було пропущено строк на звернення до суду по захисту своїх прав, що є підставою для відмови у позові (т.1, а.с. 80-81)

Представник відповідача, Усатівської сільської ради, заперечувала проти задоволення позову та підтримала клопотання про застосування позовної давності.

Представник відповідача, Біляївської державної нотаріальної контори, Шевченко Ю.А., в судове засідання не з'явилася, надала до суду письмову заяву, у якій просила розглянути справу за її відсутності та проти позову заперечував, посилаючись на те, що у справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі у якості відповідачів. 03.03.2014 року до Біляївської районної державної нотаріальної контори надійшла неналежним чином оформлена заява від позивача про прийняття спадщини, до якої було додано: копія повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 10 грудня 2013 року; копія свідоцтва про народження ОСОБА_3; копія паспорту. 04.03.2014 року Біляївська районна державна нотаріальна контора надіслала лист на адресу позивача за вихідним № 598/02-14 про необхідності особисто з'явитися та оформити відповідну заяву з наданням необхідних документів, також за вихідним № 686/02-32 від 14.03.2014 року було роз'яснено, що позивач має право звернутися до суду з питань продовження строку для вступу в спадщину. Таким чином, дії Біляївської державної нотаріальної контри є правомірними, і підстав для задоволення позову немає (т. 1, а.с. 146-149-1).

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (а.с. 235-241).

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права (а.с. 246-251).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, її пояснення на апеляцію, перевіривши матеріали справи, дослідивши матеріали цивільної справи № 2-1047/2002 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житловим будинком, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Згідно із ст. 524 ЦК УРСР (1963р.), який був чинний на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

У статті 525 ЦК УРСР (1963р.) зазначено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК УРСР (1963р.) передбачено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (1963р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

У статті 548 ЦК УРСР (1963р.) визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Як зазначено у частині 1 ст. 549 ЦК УРСР (1963р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6, який є батьком позивача ОСОБА_3 та відповідачки ОСОБА_5, на праві власності належав будинок АДРЕСА_1, що підтверджується записом у погосподарській книзі Усатівської сільської ради, кн. № 4, о/р №313, стор.73-74 за 1967-1969рр. (а.с. 54).

Житловий будинок АДРЕСА_1, 1918 року забудови, складався з житлової будівлі літ. "А", "а", яка складається з приміщень 1-1-веранди, площею 6,75 кв.м., 1-2 коридору, площею 3,2 кв.м., 1-3 комори, площею 3,12 кв.м., 1-4 кухні 6,25 кв.м., 1-5 житлової, площею 14,96 кв.м., 1-6 передньої, площею 3,04 кв.м., та надвірних споруд: літ. "В" - літньої кухні, літ. Б.", "Г" - сараїв (а.с. 47 зв., 86-91).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер (а.с. 51, 52), на момент його смерті в цьому будинку залишились проживати дружина померлого - ОСОБА_7.

Позивач ОСОБА_3 зареєстрований в цьому будинку з 10.12.1968 року, що підтверджується копією паспорта ОСОБА_3 та довідкою № 2018 від 15.10.2001 року, виданою Усатівською сільською радою (а.с. 11, 12).

03.03.2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Біляївської районної державної нотаріальної контори заявою про прийняття спадщини після смерті батька, листом від 04 березня 2013 року та від 14 березня 2014 року йому було відмовлено у цьому, оскільки він не надав належним документів та йому було роз'яснено право звернутись до суду з позовом про продовження строку для вступу в спадщину (а.с. 129,130, 138-140).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки міг дізнатися про порушення своїх прав в 2001 році при оформленні права власності на житловий будинок на матір та при оформленні права на спадщину його сестрою.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися в повному обсязі неможливо, з огляду на наступне.

Згідно із ст. 71 ЦК УРСР (1963р.), який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 76 ЦК УРСР передбачалось, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

У п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, зазначено, що цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

У п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України зазначено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України (2004р.) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У відповідності до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов'язаний довести в судовому засіданні обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме, те, що він в встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів, а також доказів, які додані до апеляційної скарги.

Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно даних погосподарчої книги Усатівської сільської ради № 1754 від 23 грудня 2013 року з 1968 року по 2014 роки в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_6 з 1971 року по 2000 роки зареєстровано господар - матір сторін у справі ОСОБА_7, після її смерті з 2001 року зареєстровано господар - відповідачка ОСОБА_5, з 2006 року по теперішній час - ОСОБА_8 (т. 1, а.с. 54-68).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 померла (т. 1, а.с.13). Після її смерті на підставі рішення виконкому Усатівської сільської ради № 48 від 18.05.2001 року на ім'я ОСОБА_7 21.05.2001 року було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).

06 червня 2001 року відповідачці ОСОБА_5 державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на зазначений будинок після смерті матері ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.17), після чого вона прописалась за вказаною адресою (а.с. 55).

07 серпня 2002 року відповідачка ОСОБА_5 звернулась до Біляївського районного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування жилим будинком, й рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 09 вересня 2002 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03 жовтня 2013 року, позов ОСОБА_5 задоволено в повному обсязі (т. 1, а.с.164-165).

З матеріалів цивільної справи № 2-1047/2002 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житловим будинком, вбачається та встановлено вказаними судовими рішеннями, що позивач ОСОБА_3 з 25 вересня 1969 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_9, шлюб не розірваний.

Згідно довідки Усатівської сільської ради № 12 від 03 вересня 2013 року у період з 1977-1979 років позивач ОСОБА_3 обліковувався як господар житлового будинку АДРЕСА_2, що був збудований подружжями й у 1987 році право власності на нього оформлено на його дружину ОСОБА_9 (справа № 2-1047/2002, а.с. 75). Земельна ділянка, на якій розташований будинок АДРЕСА_2, межує з земельною ділянкою спірного будинку.

В спірному будинку позивач ОСОБА_3 проживав періодично до осені 2001 року, звернення з апеляційною скаргою на вказане рішення суду першої інстанції 03 квітня 2013 року мотивував погіршенням стосунків з дружиною ОСОБА_9, тому апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивач ОСОБА_3 лише зберігав прописку за спірною адресою.

25 вересня 2006 року відповідачка ОСОБА_5 подарувала будинок ОСОБА_8, договір дарування посвідчений нотаріально та зареєстрований у реєстрі №2-3046.

Рішенням Усатівської сільської ради № 220-У від 12 грудня 2006 року, яке було змінено рішенням сільради №1774-У від 08 жовтня 2010 року, ОСОБА_8 передано у власність земельну ділянку площею у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди (т. 1, а.с. 204-205). 04 жовтня 2011 року ОСОБА_8 отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку (т. 1, а.с. 215).

Згідно із інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02 квітня 2014 року та від 18 червня 2014 року власником спірного будинку значиться відповідачка ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 144-145, 184).

Згідно з положеннями статей 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня її відкриття. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст. 553 зазначеного Кодексу).

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подання заяви до нотаріальної контори виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Якщо воля спадкоємця виражена в поданій до нотаріальної контори заяві про прийняття спадщини за законом і жодних дій, які б свідчили про прийняття ним спадщини за заповітом, не було вчинено, то виходячи зі змісту ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що відмовився від спадщини за заповітом (постанова Верховного Суду України від 6 лютого 2013 р. у справі № 6-167цс12).

Аналізуючи вказані норми права, правову позицію Верховного Суду України, яка є обов'язковою для всіх судів України, з'ясовуючи обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що позивачем ОСОБА_3 не доведено належними та переконливими доказами те, що після смерті батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, його волевиявлення було направлено на прийняття спадщини і з цією метою він здійснював протягом шестимісячного строку встановлені законом певні дії. Сам по собі факт реєстрації за спірною адресою на момент смерті спадкодавця не може служити підставою для визнання за ним права на спадщину.

Судами з достовірністю встановлено, що після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, спадщину у вигляді будинку АДРЕСА_1 прийняла матір сторін у справі, дружина померлого - ОСОБА_7, яка фактично вступила в управління та володіння спадковим майном у встановлений законом строк, що підтверджується даними погосподарчої книги Усатівської сільської ради № 1754 від 23 грудня 2013 року, де вона обліковується як господар спірного будинку (т. 1, а.с. 54-68) та тим, що при житті 20 листопада 1986 року розпорядилася майном і склала заповіт на користь дочки, відповідачки ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 17).

Як роз'яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не доведено в судовому засіданні те, що відповідачі порушують його право на спадщину, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України він не має права на захист судом.

Отже, вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими, незаконними й не підлягають задоволенню.

Помилкове застосування судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 10, 58, 59, 60, 64, 212, 213, 215 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України, є підставою для зміни рішення суду й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав за необґрунтованістю вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, задовольнити частково, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 09 жовтня 2014 року змінити й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, до ОСОБА_5, Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області, виконкому Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом, визнання рішення виконкому сільської ради незаконним, свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним, відмовити з інших правових підстав за необґрунтованістю вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

М.М. Драгомерецький