Справа № 444/1881/14 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є.
Провадження № 22-ц/783/2375/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 03 лютого 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Державний нотаріус Жовківської державної нотаріальної контори Львівської області про стягнення з відповідача на його користь 57305. грн.

ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про стягнення 1517.26 грн. завданих збитків, 22000.00 грн. моральної шкоди, визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1.

Оскаржуваним рішенням в задоволені первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, вважає, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_4 він був позбавлений можливості користуватися квартирою, речами, що у ній знаходились, змушений був переїхати проживати до батьків в м. Енергодар Запорізької області, звідки приїзджав у судові засідання, користуючись послугами залізниці, та несучи при цьому збитки. Крім цього, незаконними діями відповідача, який позбавив його житла, можливості користуватися квартирою та у ній проживати, йому спричинено моральні страждання. На думку апелянта суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин ст. 216 ЦК України та не визнав ОСОБА_4 втративши право на користування спірною квартирою. Вважає, що суд першої інстанції не врахував вищенаведеного та ухвалив незаконне та необгрунтоване рішення, яке в частині відмови в задоволенні зустрічного позову слід скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за зустрічним позовом всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, збитків в розумінні ст. 233 ЦК України, а також виходив з безпідставності позовної вимоги про визнання відповідача втратившим право на житло саме з підстав, передбачених ст. 233, 216 ЦК України, на які посилався позивач, як на підстави для задоволення цієї вимоги.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Як вбачається з позовної заяви позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 позовні вимоги обґрунтовує ст. ст. 216, 233 ЦК України.

Відповідно до ст. 233 ЦК України при визнанні недійсним правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, застосовуються наслідки, встановлені ст. 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов»язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв»язку з вчиненням цього правочину.

Статтею 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв»язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 30.04.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18.11.2013 р та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13.03.2014 р., визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 02.02.2011 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України.

Зі змісту зустрічної позовної заяви вбачається, що позивач, з посиланням на ст. ст. 216, 233 ЦК України, просить стягнути з відповідача ОСОБА_4 1517.26 грн. збитків, які він поніс у зв»язку з розглядом цивільної справи за його позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі - продажу, а саме, витрати на сплату судового збору в розмірі 107.30 грн., а також кошти в розмірі 1409.96 грн., які він витратив для придбання проїзних квитків для приїзду в судові засідання з м. Енергодар Запорізької області.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який відмовив у задоволенні цієї позовної вимоги, оскільки відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов»язаних з розглядом справи. До витрат, пов»язаних з розглядом справи, належать витрати сторін та їх представників, що пов»язані з явкою до суду. Витрати, пов»язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також наймання житла, несуть сторони(ст. 85 ЦПК).

Розподіл судових витрат здійснюється судом відповідно до вимог, встановлених ЦПК (статті 88, 89 ЦПК України). Крім цього, суд під час ухвалення рішення вирішує, зокрема, питання про розподіл судових витрат, про що зазначається в його резолютивній частині (п.6 ч.1 ст. 214, п.4 ч.1 ст. 215 ЦПК України).

У разі не вирішення питання про судові витрати, суд, що ухвалив рішення, за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи, може ухвалити додаткове рішення (п.4 ст.220 ЦПК України). Ухвали суду щодо визначення розміру судових витрат окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку відповідно до п.9 ч.1 ст. 293 ЦПК України. У зв»язку з цим питання про судові витрати не можуть вирішуватися іншим судом або шляхом пред»явлення позову в іншій справі.

Таким чином, види, зміст судових витрат, порядок їх розподілу, регулюються нормами ЦПК України, за змістом яких питання про відшкодування судових витрат, якими є судовий збір та витрати сторін та їх представників, що пов»язані з явкою до суду, повинні вирішуватись судом лише в порядку, передбаченому главою 8 ЦПК України, оскільки за своєю правовою природою вищезазначені судові витрати пов»язані з розглядом справи, відшкодування яких не може вирішуватися на підставі ст. ст. 216, 233 ЦК України, оскільки це не є збитки в розумінні змісту цих статей.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову в частині позовних вимог про визнання ОСОБА_4 втративши право на користування квартирою АДРЕСА_1 з підстав, передбачених ст. 216 ЦК України, на яку він посилається, як на підставу для задоволення цієї вимоги.

Стаття 216 ЦК України передбачає правові наслідки недійсності правочину. Відповідно до положень цієї статті, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (реституція). Реституція за своїм змістом передбачає повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину.

Разом з тим, як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_2, посилаючись на ст. 216 ЦК України, звернувся з вимогою не про повернення йому у власність квартири АДРЕСА_1, яка перейшла у власність відповідача за зустрічним позовом на підставі договору купівлі - продажу, визнаного судом недійсним, а про визнання ОСОБА_4 втративши право на користування цією квартирою, не врахувавши, що зазначена норма права не регулює питання визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. За змістом ст. 216 ЦК України визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, не є наслідком недійсності правочину.

Крім цього, судом першої інстанції встановлено, і цього не заперечували ОСОБА_2 та його представник в суді апеляційної інстанції, що після визнання в судовому порядку недійсним договору купівлі - продажу вищезгаданої квартири, ОСОБА_2 у встановленому законом порядку зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру, повернувши її у свою власність.

З підстав вищенаведеного, а також враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст. 11 ЦПК України), суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання ОСОБА_4 втративши право на користування житлом, саме з підстав, передбачених ст. 216 ЦК України.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних чи душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд, зокрема, повинен з»ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи.

Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди ОСОБА_7 обгрунтовував ст. 233 ЦК України, якою передбачено що сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов»язана відшкодувати другій стороні моральну шкоду, що завдана у зв»язку з вчиненням цього правочину.

Пред»явивши позовну вимогу про стягнення з ОСОБА_4 22000.00 грн. моральної шкоди, ОСОБА_2 не вказав у чому полягає завдана йому моральна шкода, яких душевних страждань він зазнав у зв»язку з вчиненням договору купівлі - продажу квартири, позивач взагалі не обґрунтував зазначений ним розмір моральної шкоди, не вказав з чого виходив, визначаючи її саме у такому розмірі, а відтак суд вірно відмовив у задоволенні цієї позовної вимоги.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення 57305 грн. не оскаржувалося, а відтак в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

З врахуванням вищенаведеного, на думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, а тому рішення суду слід залишити без змін, так як таке ухвалене при повному з»ясуванні судом обставин справи та при відповідному застосуванні норм матеріального права.

На думку колегії суддів суд першої інстанції з врахуванням положень ст. 212 ЦПК України дав належну оцінку доводам позивача та наданим ним доказам, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду про безпідставність позову.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 03 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.