Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №334/2623/14 Головуючий у 1 інстанції: Козлова Н.Ю.
Провадження №22ц/778/1286/15 Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого судді: Стрелець Л.Г.

суддів: Каракуші К.В.

Гончар М.С.

при секретарі: Мосіній О.В.

за участю прокурора Маруєвої Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно їх малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 вказувала, що відповідач є батьком їх дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з нею з липня 2008 року після припинення фактичних шлюбних стосунків з ОСОБА_3 Посилаючись, як на підставу для позбавлення батьківських прав ч.4 ст.155, 164 СК України, а саме самоусунення відповідача від виконання батьківських обов'язків, зазначала що ОСОБА_3 не сплачує присудженні за рішенням суду аліменти, не приймає участі у вихованні дитини, проходив курс лікування від наркотичної залежності, проте продовжує вживати наркотичні засоби, пиячить.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено. Позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявлених до нього вимог, зазначаючи, що висновки суду щодо його ухилення від виконання батьківських обов'язків не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що він не нехтує своїми батьківськими обов'язками по відношенню до доньки, оскільки до вересня 2013 року він приймав активну участь у її вихованні та утриманні, проте через перешкоди які чиняться ОСОБА_4 та її батьками він не змозі виконувати свої обов'язки, через що звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначила, що судом встановлено факт ухилення відповідача від виховання та утримання доньки, тому просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

У листі Відділ по Ленінському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, просить розглядати справу без їх участі з врахуванням наданого суду першої інстанції висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

В судове засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_3, якого належним чином було повідомлено про час та місце судового розгляду, не з'явився, що у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги не визнала, пояснивши суду про те, що вона після припинення шлюбних відносин з відповідачем з липня 2008 року разом з донькою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживають у її батьків, де створені гарні умови для виховання дитини. ОСОБА_4 працює за кордоном (Швейцарія) і за умовами роботи, кожні два місяці приїздить до родини. Вважає, що відповідач нехтує своїми батьківськими обов'язками, до того ж вона бажає, щоб у вихованні її доньки відповідач не приймав участі, оскільки він є неадекватною особою.

Прокурор Маруєва Т.В, діючи в інтересах дитини, доводи апеляційної скарги вважає обґрунтованими, а висновки суду такими, що не підтверджені належними доказами. Вважає, що підстав для позбавлення відповідача батьківських прав не має.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, думку прокурора, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо його малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, суд першої інстанції виходив з доведеності того, що відповідач не виконує передбачених ст. 150 СК України обов'язків по вихованню і розвитку дитини.

Проте до такого висновку суд дійшов, допустивши порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Судом встановлено, що сторони є батьками малолітної ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після припинення фактичних шлюбних відносин між батьками з липня 2008 року проживає за адресою АДРЕСА_1., з матір'ю та її батьками, які займаються її вихованням та утриманням. Відповідач ОСОБА_3 проживає за адресою АДРЕСА_2 разом з батьками.

Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пп. 15,16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (з послідуючими змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до ч.1ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України").

Відповідач ОСОБА_3 в ході розгляду справи судом першої інстанції заперечував своє ухилення від виконання батьківських обов'язків стосовно малолітньої доньки, пояснивши, що має бажання брати участь у її вихованні та утриманні, проте через неприязні стосунки з позивачем та її батьками, які в цьому чинять йому перешкоди, він з вересня 2013 року не має змоги спілкуватися з дитиною. На його думку позивач має намір виїхати на постійне місце проживання за кордон разом з їх дочкою і позбавлення його батьківських прав покликано саме цим. Від утримання дитини він не відмовляється, зазначаючи, що почне погашати заборгованість по аліментам. (т.1, а.с.64).

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 пояснили, що протягом 6 років ОСОБА_3 наркотичні засоби та алкогольні напої не вживає, до вересня 2013 року піклувався про свою доньку, кожні вихідні проводив з нею, придбавав ії речі.

Суд першої інстанції в основу рішення поклав висновок органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району у висновку від 27 травня 2014 року про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки він не займається вихованням дитини та її матеріальним утриманням (т.1, а.с.78).

Згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

З вказаного висновку вбачається, що позивач ОСОБА_4 працює за кордоном, тому до виховання дитини залучені дід - ОСОБА_13, 1948 р.н. та баба - ОСОБА_14, 1954р.н., які доглядають, виховують та утримують ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Батько дитини ОСОБА_3 повідомив, що не має стабільного доходу, але завжди намагається приймати участь у вихованні та утриманні дитини: возив доньку на море, відвідував з нею культурні заходи, купував одяг. ОСОБА_3 останній раз бачився з донькою у вересні 2013 року, коли його донька гостила у нього за місцем проживанням його батьків. Після відмови сплатити навчання доньки в школі танців через відсутність коштів та не згоду надати дозвіл на виїзд матері за кордон разом з донькою, ОСОБА_4 та її батьки ізолювали дитину від спілкування з батьком. Всі спроби побачитись з донькою закінчувались конфліктними ситуаціями які провокувались зі сторони батьків ОСОБА_4.(т.1, а.с.75-76).

Зі змісту вказаного висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав вбачається, що він ґрунтується лише на фактах окремого проживання батька та дитини, інформації дошкільного закладу «Лазурний» про відсутність інтересу з боку батька про успіхи доньки та те, що дитина найбільш близькою людиною для себе сприймає матір, а батька вважає малозначущим.

Вказаний висновок не узгоджується з висновками фахівця психолога ОСОБА_15 про те, що образ батька формується у дитини зі слів бабусі ОСОБА_15 (матір позивача) і матері (ОСОБА_4.) як злого, поганого, з яким вона не бажає спілкуватись (п.6). Аналіз вказаної ситуації свідчить про те, що ані матір ОСОБА_4, ані батько ОСОБА_3 не приділяють належної уваги дитині, вихованням та розвитком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, займаються батьки ОСОБА_4.(п.10). Для повноцінного розвитку дитині потрібне спілкування як з матір'ю, так і з батьком, окрім спілкування дитина потребує уваги, турботи та любові з боку обох батьків(п.11). Відсутність турботи з боку батька, за умови обмеженої материнської турботи, в разі, якщо це не буде компенсуватись з боку інших значущих родичів, може привести до формування негативних рис особистості(п.12) (т.1, а.с.186-195).

Таким чином, висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батька батьківських прав є необґрунтованим та суперечить інтересам дитини.

Посилання позивача і суду першої інстанції на ту обставину, що відповідач ОСОБА_3 перебуває на обліку у наркологічному диспансері не є достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав з підстави ухилення від виконання обов'язків по вихованню дитини (ч.1 п.2 ст.164 СК України). Даних про те, що відповідач є хронічним алкоголіком або наркоманом матеріали справи не містять. Відсутні належні та допустимі докази про вживання відповідачем наркотичних засобів або зловживання алкогольними напоями на протязі 2009-2014 роках.

Враховуючи, що під час судового розгляду належних та допустимих доказів, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків та його винної поведінки позивачем надано не було, і такі обставини судом не встановлені, а також приймаючи до уваги позицію відповідача, який бажає приймати участь у вихованні та утриманні доньки, колегія суддів вважає, що позбавлення його батьківських прав є недоцільним та таким, що не буде відповідати інтересам малолітньої дитини.

Не врахувавши обставини, за якими відповідач не займався вихованням дитини з вересня 2013 року, зокрема неприязні стосунки між сторонами, між відповідачем та сім'єю позивача, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

Керуючись ст. ст. 303 304, п.2ч.1ст.307, ст.ст.309, 313,314,316,317,319,324 ЦПК України,колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2014 року скасувати і ухвалити нове наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: