22-ц/775/490/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Матвєєва Ю.О.
Категорія 53 Доповідач Баркова Л.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Баркової Л.Л.,

Мальцевої Є.Є., Пономарьової О.М.

при секретарі Бєльченко Б.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про визнання незаконними дій щодо звільнення, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 березня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом. Зазначав, що з 12.10.2011року працював у відповідача ПАТ «ММК ім.Ілліча на посаді інспектора старшого сектору профілактичної роботи відділу внутрішньої безпеки. Наказом № 79-к від 24.02.2014 року позивача звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці. Цей наказ вважає незаконним, оскільки звільнення не було викликане виробничою необхідністю, змін в організації виробництва і праці, скорочення чисельності та штату на підприємстві не відбулося, відповідач не запропонував йому всіх вакантних посад, що були у штатному розписі, на обіймання яких він міг претендувати, та без додержання правил переважного права на залишення на роботі. Просив визнати незаконними дії відповідача, скасувати наказ ПАТ «ММК імені Ілліча» №79-к від 24 лютого 2014 року в частині звільнення його за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, поновити його на роботі на посаді інспектора старшого сектору профілактичної роботи відділу внутрішньої безпеки Управління безпеки ПАТ «ММК імені Ілліча», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту його звільнення по день постановления рішення, виходячи із середньоденної заробітної плати - 580,80 грн. та 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди, яку спричинено неправомірними діями відповідача.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 березня 2015 року в задоволені позову ОСОБА_3 до ПАТ»ММК ім.Ілліча» про визнання незаконними дій щодо звільнення, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення процесуального закону, неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, та на невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3, - ОСОБА_4, яка просила скаргу задовольнити, представника відповідача ОСОБА_5, яка просила скаргу відхилити, а рішення суду залишити без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. У відповідності із положеннями ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд виходив з того, що відповідачем дотримано порядок розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, передбачений ч.1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з чим правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Не погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При цьому при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з відповідачем з 12.10.2011 року, був прийнятий в управління безпеки на посаду старшого інспектора сектору профілактичної роботи відділу внутрішньої безпеки. Має вищу юридичну освіту, у 1991 році закінчив повний курс Київської вищої школи МВС СРСР ім. Ф.Е. Дзержинського за спеціальністю правознавство. (а.с.15, 16 т.1).

01 березня 2013 року на підприємстві був виданий наказ №151 «Про зміни організаційної структури ПАТ «ММК імені Ілліча» за підписом Генерального директора підприємства, відповідно до п. 2 якого була передбачена ліквідація Управління безпеки, де працював позивач. (а.с. 17)

Пунктом 3 наказу №151 «Про зміни організаційної структури ПАТ «ММК імені Ілліча» від 01 березня 2013 року було передбачено створення управління безпеки та контролю. Обов'язок ознайомити працівників підлеглих структурних підрозділів під підпис був покладений, зокрема на директора по безпеці ОСОБА_6 (п.11 наказу). Таким чином, було ліквідовано сім відділів у складі Управління безпеки комбінату та створено п'ять відділів у складі управління безпеки та контролю, що підтверджується штатним розкладом, який діяв з 01 липня 2012 року і тим, який затверджено 01 березня 2013 року та Положеннями про «Управління безпеки», «Управління безпеки та контролю».(а.с. 17,18т.1)

Як встановлено, позивача з дотриманням порядку, визначеного ст. 49-2 КЗпП України було повідомлено під розписку про зміни організаційної структури ПАТ «ММК ім.Ілліча» та про скасування займаної ним посади старшого інспектора відділу внутрішньої безпеки та про те, що він підлягає вивільненню не раніше, ніж через два місяці з моменту повідомлення в службу зайнятості інформації про це, і цей факт ним не заперечується та підтверджується матеріалами справи (а.с. 20т.1)

В дотримання вимог ст. 42 КЗпП України на виконання наказу № 151 від 01 березня 2013 року, розпорядженням № 191/109-р від 01 квітня 2013 року на підприємстві було створено комісію з розгляду кандидатур працівників, що підлягають вивільненню з наступним працевлаштуванням у складі 8 осіб.

На першому засіданні комісії 03 квітня 2013 року позивача було ознайомлено з усіма вакантними посадами станом на 01 квітня 2013 року, які існували і станом на 22 березня 2013 року, на слідуючому засіданні 17.06.2013 року останнього ознайомлено з усіма вакантними посадами станом на 05.06.2013 року, від яких він відмовився, що підтверджується протоколами засідань комісії Управління безпеки та контролю, Крім того, 02 липня 2013 року на засіданні комісії позивача було повторно ознайомлено з усіма вакантними посадами станом на 01 липня 2013 року, від яких він відмовився, що підтверджується протоколом засідання комісії Управління безпеки та контролю (а.с. 51, 52-63, 64-73т.1).

07 серпня 2013 року на засіданні комісії позивача було повторно ознайомлено з усіма вакантними посадами станом на 06 серпня 2013 року, від яких він відмовився, що підтверджується протоколом засідання комісії Управління безпеки та контролю (а.с. 74-82т.1).

18 грудня 2013 року на засіданні комісії позивача було повторно ознайомлено з усіма вакантними посадами станом на 16 грудня 2013 року, у тому числі і нововведеними, на якому ОСОБА_3 погодився на посаду начальника відділу спеціалізованого управлінського контролю управління безпеки і контролю діяльності , але, як встановлено в судовому засіданні, позивачу було відмовлено в переведенні на вказану посаду, оскільки він не має практичного досвіду на протязі двох років керівника з організації колективної роботи у сфері контролю за виробничою та фінансово-економічною діяльністю на крупному металургійному підприємстві, (а.с.83,84-85,91 т.1)

08 січня 2014 року на засіданні комісії позивача було повторно, в шостий раз, ознайомлено з усіма вакантними посадами станом на 03 січня 2014 року, від яких він відмовився (а.с. 87-88т.1).

Списки вакансій відповідають тим, що зазначені у змісті відповідних протоколів і позивач мав змогу пересвідчуватись в їх оригінальності в момент ознайомленням з ними, будь-яких зауважень до списків або вакансій останнім до відповідача не пред»являлось, що усуває сумніви, висловлені в апеляційній скарзі щодо повноти перелічених вакансій, в тому числі і наявність вакансій у новоствореному Управлінні безпеки і контролю.

Приймаючи до уваги, що позивач не дав згоди на переведення його на запропоновані вакансії, розглянувши подання адміністрації на своєму засіданні 20.02.2014 року, профспілковий комітет управління ПАТ «ММК ім. Ілліча» дав згоду на розірвання з позивачем трудового договору за п.1 ст.40 КЗот України, що міститься в протоколі № 133. (а.с.94 т.1)

Наказом №79-к від 24 лютого 2014 року позивача було звільнено з посади старшого інспектора сектора профілактичної роботи відділу внутрішньої безпеки управління безпеки 24 лютого 2014 року у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці за п.1ст.40 КЗпП України. (а.с. 19 т.1).

Відповідно до положень ст. 62, ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, визначає кадрову політику, встановлює чисельність працівників, штатний розпис та підбирає на вакантні посади кваліфікованих спеціалістів, що закріплено і у Статуті ПАТ «ММК ім. Ілліча».

Із урахуванням пропонування позивачеві у встановленому порядку існуючих вакансій як у новоствореному структурному підрозділі так і по всьому комбінату, чисельності протоколів засідання комісії з працевлаштування, пропонування вакансій впродовж довготривалого часу, та беручи до уваги доступність на підприємстві для вивільнюваних працівників інформації щодо вакансій, доводи позивача про неповноту переліку наданих для ознайомлення вакансій є необгрунтованими, спростовуються зібраними вищенаведеними матеріалами, які вірно оцінені судом.

За таких обставин колегія суддів не вбачає ознак порушення прав позивача прийняттям на роботу зовнішніх кандидатів і не знаходить порушень норм процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції клопотання позивача про витребувння доказів та виклику свідків.

У зв'язку з наведеним є необгрунтованими доводи позивача щодо недодержання відповідачем правил переважного надання йому вакансій у новоутвореному підрозділі.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення роботодавцем процедури звільнення, що полягає не в одночасному наданні йому, разом з попередженням від 19 березня 2013 року переліку вакансій, а лише за збігом часу, є неспроможними з огляду на фактичне звільнення позивача через 11 місяців після попередження, що не можна вважати порушеним його право на можливість залишитись працювати на підприємстві.

Таким чином доводи позивача, що він не був ознайомлений у день попередження з вакантними посадами, які мав займати за своєю кваліфікацією і спеціальністю, не відповідають обставинам справи і не є підставою для задоволення апеляційної скарги.

Ненадання позивачеві та не запропонування йому вакансій у новоутвореному підрозділу також не є підставою для поновлення його на роботі, оскільки посада, яку займав позивач до звільнення, не скорочувалась. На підприємстві відбулися зміни в організації виробництва і праці, які призвели до скорочення чисельності та штату працівників. Крім того, при працевлаштуванні осіб, які підлягають вивільненню у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, переведення робітників, які підлягають вивільненню, на вакантні посади і робочі місця не діють правила про переважне право на залишення на роботі, що встановлені ст. 42 КЗпП України. Переважне право на залишення на роботі не є тотожнім праву на працевлаштування на нову посаду.

Посилання позивача на те, що підприємство в порушення вимог ст.43 КЗпП України не отримало згоди на його звільнення, є безпідставними, оскільки рішення засідання профспілкового комітету управління ПАТ «ММК ім. Ілліча», що міститься в протоколі № 133 від 20 лютого 2014 року, яким дано згоду на розірвання з позивачем трудового договору за п.1 ст.40 КЗот України, на час розгляду справи є чинним, у встановленому законом порядку не скасовано.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду, яких вони не спростовують і не належать до тих підстав з якими процесуальне законодавство пов»язує можливість скасування оскаржуваного рішення, при ухваленні якого суд першої інстанції правильно застосував матеріальний закон, локальні акти підприємства, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України та дійшов обґрунтованого висновку про законність звільнення позивача з посади старшого інспектора сектора профілактичної роботи відділу внутрішньої безпеки управління безпеки у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці за п.1ст.40 КЗпП України, у зв'язку з ліквідацією цього структурного підрозділу, що супроводжувалось скороченням штату працівників, дотримання роботодавцем вимог ч. 2 ст. 40, 42, 43, 49-2 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про скасування наказу про звільнення позивача, поновлення останнього на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Тому, з урахуванням наведеного, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст. 303, 307,308 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції

Судді