Справа № 451/1204/14 Головуючий у 1 інстанції: Крет А.І.
Провадження № 22-ц/783/884/15 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

при секретарі: Івановій О.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4-ОСОБА_2 на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року, по справі за позовом ОСОБА_4 до ДП «Львіввугілля», про стягнення моральної шкоди, завданої у зв»язку з ушкодженням здоров»я під час виконання трудових обов»язків-

встановила:

В серпні 2014 року позивач ОСОБА_4 звернувся з позовом в суд до відповідача ДП "Львіввугілля" про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров"я при виконанні трудових обов"язків.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в період з 1984 року по 1996 рік він працював на підземних роботах на шахті № 3 "Великомостівська". Звільнений з роботи 26 вересня 1996 року у зв»язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров»я, що перешкоджає продовженню даної роботи. У зв"язку із тривалою роботою в особливо шкідливих умовах праці в нього значно погіршився стан здоров"я, внаслідок чого неодноразово звертався за медичною допомогою. Висновком МСЕК від 8 жоовтня 1997 року йому встановлено ІІІ группу інвалідності та 50% втрати працездатності. Просив суд стягнути з відповідача 12 180 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров"я при виконанні трудових обов"язків.

Оскаржуваним рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року позов задоволено частково, стягнуто з ДП "Львіввугілля" в користь ОСОБА_4 3000 грн. моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров"я при виконанні трудових обов"язків.

Стягнуто ДП "Львіввугілля" в користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн..

В реші позову - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_4-ОСОБА_2 В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про обов"язковість відшкодування моральної шкоди, проте він не згідний з розміром, який визначено судом. В цій частині вважає рішення незаконним та необґрунтованим. Висновки суду не відповідають обставинам справи, зокрема судом не враховано що максимальний розмір відшкодування моральної шкоди , який не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати, слід обраховувати, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на час розгляду справи. Стверджує, що сума моральної шкоди в розмірі 12 180 грн. враховує характар отриманого ушкодження здоров»я, встановлений ступінь стійкої втрати працездатності -50% та 3 групи довідок МСЕК про встановлення 3 групи інвалідності, тривалість роботи в шкідливих умовах (понад 10 років) , а також погіршення стану здоров»я, що завдає позивачу додаткових страждань та вимагає додаткових зусиль для організації свого життя.

Просить змінити рішення районного суду в частині стягнення 3000 грн. відшкодування моральної шкоди та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному розмірі.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду підлягає зміні на підставі п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, виходячи з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Колегія суддів приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду в повній мірі не відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що позивач з 16 липня 1984 року по 26 вересня 1996 року працював на підземних роботах.

Наказом № 78-к від 26 вересня 1996 року він звільнений з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України по стану здоров»я.

Згідно довідки обласної МСЕК № 413070 позивачу безтерміново встановлено ІІІ группу інвалідності по причині професійного захворювання.

У зв"язку із ушкодженням здоров"я, позивач втратив професійну працездатність, позбавлений можливості повною мірою реалізувати своє право на працю, постійно відчуває фізичні страждання, неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що підтверджується матеріалами справи, а саме виписками з історій хвороби.

Тому ОСОБА_4, на думку суду першої інстанції, має право на відшкодування моральної шкоди.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимога законодавства.

Отже, право на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я внаслідок професійного захворювання у позивача виникло 8 жовтня 1997 року, коли висновком обласної МСЕК йому встановлено 50% втрати професійної працездатності.

На цей час спірні правовідносини були врегульовані ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про охорону праці" та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, затвердженими постановою КМУ № 472 від 23 червня 1993 року.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлений у три роки.

Разом з тим, згідно із ст. 83 ЦК УРСР 1963 року позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Згідно із п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року, до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством - тримісячний строк захисту права (ст. 233 КЗпП). До інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК УРСР не застосовуються.

Оскільки вимоги позивача випливають з порушення особистих немайнових прав тому, відповідно до ст. 83 ЦК УРСР 1963 року позовна давність не розповсюджується на такі вимоги позивача.

Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР 1963 року моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

У п. 9 постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року звернуто увагу на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та ін. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

В ході розгляду справи встановлено, що виконуючи трудові обов'язки позивач отримав ушкодження здоров'я, з приводу чого тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні та продовжує лікуватися. Даний факт стверджується дослідженими медичними документами, а також актом розслідування професійного хронічного захворювання, з якого вбачається, що професійне захворювання ОСОБА_4 виникло внаслідок роботи у зв'язку з довготривалим контактом з шахтним пилом.

Згідно із п. 1 "Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків" затверджених постановою КМУ № 472 від 23 червня 1993 року, які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин, власник підприємства, установи і організації (надалі - підприємство) або уповноважений ним орган (надалі - власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків (надалі - ушкодження здоров'я), а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного виливу небезпечних або шкідливих умов праці.

Таким чином, суд першої інстанції правильно поклав обов'язок відшкодувати моральну шкоду позивачу на відповідача ДП "Львіввугілля".

Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, суд врахував те, що даний розмір згідно із п. 11 Правил (в редакції від 23 червня1993 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), не може перевищувати 200 мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер заподіяної позивачу шкоди, глибину його фізичних та душевних страждань, а також вважав необхідним врахувати ті обставини, що ОСОБА_4 не має можливості повноцінно працювати і для організації свого життя, йому доводиться докладати додаткові зусилля, ступінь втрати його працездатності у зв'язку з професійним захворюванням становить 50 відсотків, тому, суд визначив належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди - 3000 гривень.

Проте суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для визначення розміру морального відшкодування, та не врахував і не дав належної оцінки усім доказам у справі, тому сума моральної шкоди, що визначена судом першої інстанції до відшкодування позивачу, на думку судової колегії є недостатньою.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5) вказав, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визнає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, з урахуванням відомостей акта розслідування хронічного професійного захворювання від 20 вересня 1996 року, довідки МСЕК від 8 жовтня 1997 року, з врахуванням принципу виваженості, розумності та справедливості, колегія суддів прийшла до висновку, що розмір достатньої грошової компенсації відшкодування моральної шкоди повинен складати 6500 грн., що буде адекватною компенсацією страждань, що їх зазнав ОСОБА_4 у зв'язку з ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, внаслідок професійного захворювання.

У зв'язку з цим рішення суду підлягає зміні в частині розміру відшкодування моральної шкоди.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4-ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року змінити, збільшити розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_4, спричиненої ушкодженням здоров"я при виконанні трудових обов'язків внаслідок професійного захворювання.

Стягнути з Державного підприємства "Львіввугілля" в користь ОСОБА_4 6500 (шість тисяч п»ятсот) гривень відшкодування моральної шкоди.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: