22-ц/775/501/2015(м)
Категорія 27 Головуючий у 1-ій інстанції Адамова Т.С.
Суддя - доповідач Ігнатоля Т.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого - Ігнатоля Т.Г.,

суддів - Соломаха Л.І., Пономарьової О.М.,

при секретарі - Берліній Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» про визнання кредитного договору та додаткових угод до нього недійсними

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» (далі ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку») на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» про визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що 03 жовтня 2012 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, за умовами якого він отримав кошти в розмірі 3000 000 грв. зі сплатою 22% річних, зі строком повернення до 2 жовтня 2017 року. Додатковою угодою від 21 грудня 2012 року сума кредиту була збільшена до 8 000 000 грв., а відповідно до додаткової угоди від 30 вересня 2013 року змінено п.2.2. кредитного договору щодо порядку погашення кредитного ліміту - графік погашення. Вважає, що при укладенні договору відповідачем порушені вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач не надав йому, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредиту. Крім того, відповідач включив в умови договору положення, які, відповідно до ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки позичальник повинен сплатити банку окрім відсотків за користування кредиту, ще й додаткову комісію та пеню. Крім того, встановлення плати за дії, які банк здійснює в процесі кредитування, в даному випадку - надання кредитних ресурсів, є підприємницькою діяльністю, яка вводить в оману, згідно ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому, договір є недійсним.

В процесі розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги і остаточно просив визнати недійсними кредитний договір № MKLNF3.60518.002. від 03 жовтня 2012 року з додатком №1 та додаткові угоди №1 від 21 грудня 2012 року та №2 від 30 вересня 2013 року (а.с.60).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним кредитний договір № MKLNF3.60518.002, з додатком №1 від 03 жовтня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку».

Визнано недійсною додаткову угоду №1 від 21 грудня 2012 року до кредитного договору № MKLNF3.60518.002. від 03 жовтня 2012 року, укладену між ОСОБА_2 та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку».

Визнано недійсною додаткову угоду №2 від 30 вересня 2013 року до кредитного договору № MKLNF3.60518.002 від 03 жовтня 2012 року, укладену між ОСОБА_2 та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку».

Не погодившись з рішенням суду і посилаючись в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі. Зокрема, посилається на те, що кредитний договір було укладено на підставі заяви - анкети позичальника із застосуванням індивідуальної схеми кредитування. Перед укладенням договору банк, на виконання вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», повідомив ОСОБА_2 у письмовій формі шляхом надання письмових відомостей, а також розміщення на інформаційному стенді всієї необхідної інформації, з якою ОСОБА_2 був ознайомлений та підписанням договору засвідчив свою обізнаність з запропонованими умовами користування кредитними коштами та уклав кредитний договір; волевиявлення його було вільним, будь - яких застережень при підписанні договору не зазначив, договір на протязі тривалого часу виконував. При укладенні додаткових угод сторонами було погоджено, що вони є невід'ємними частинами кредитного договору. Разом з цим, судом не надано даним фактам належної правової оцінки, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» Аврамову О.О., яка підтримала доводи скарги та просила її задовольнити, заперечення проти скарги представника позивача - ОСОБА_4, який просив скаргу відхилити, а рішення суду залишити без зміни, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права,

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 03 жовтня 2012 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» був укладений кредитний договір № MKLNF3.60518.002 із застосуванням індивідуальної системи кредитування, за якою позивач отримав кредит у 3 000 000 гривень, строком до 02 жовтня 2017 року, із сплатою 22 % річних за його використання та зобов'язався повернути кредитні кошти разом з нарахованими відсотками (а.с. 6-9).

Відповідно до додатку №1 до кредитного договору від 03 жовтня 2012 року, який підписаний сторонами в день укладення договору та є його невід'ємною частиною, сторонами визначено розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, визначено щомісячні розміри платежів (а.с. 61).

21 грудня 2012 року сторони уклади додаткову угоду № 1 до кредитного договору відповідно до якої були внесені зміни в п.п. 1.1.1., 2.2, 2.5, 4.2.14, основного договору, та доповнено його п. 4.2.15. Відповідно до вказаної додаткової угоди позивач отримав кредит у 8 000 000 гривень, при цьому строк повернення та сплата річних за користування кредитними коштами не змінені. Сторони погодили, що додаткова угода №1 є невід'ємною частиною кредитного договору № MKLNF3.60518.002 від 03 жовтня 2012 року (а.с. 62-64).

30 вересня 2013 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору від 03 жовтня 2012 року, якою змінено п.2.2 щодо забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення кредиту та п.2.5 кредитного договору від 03 жовтня 2012 року, яким змінено графік погашення кредитного ліміту. Сторони погодили, що додаткова угода №2 є невід'ємною частиною кредитного договору № MKLNF3.60518.002 від 03 жовтня 2012 року (а.с. 65-67).

Задовольняючи позов про визнання договору та додаткових угод до нього недійсними, суд виходив з того, що при укладенні кредитного договору позивач не був проінформований про всі істотні умови договору; не мав письмового документу з детальним розписом загальної вартості кредиту; графік погашення кредиту не видавався, що свідчить про введення споживача в оману щодо сукупної вартості кредиту. Крім того, умови кредитного договору щодо встановлення пені за порушення строків погашення кредиту є несправедливими, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації, що свідчить поро наявність істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і ставить споживача в тяжке несправедливе становище у договірних зобов'язаннях.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, судове рішення таким вимогам не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом оспорюваного кредитного договору є надання банком у тимчасове користування позичальника ОСОБА_2 на умовах повернення, строковості, платності грошові кошти у розмірі 8 000 000 грв.

Відповідно до пункту 1.2 Договору кредиту, кредит надається озичальнику на споживчі цілі.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на невідповідність кредитного договору та додаткових угод до нього вимогам закону; крім того, на укладення договору під впливом обману з боку відповідача.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою, шостою ст.203 цього Кодексу.

У відповідності з положеннями ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У відповідності з роз'ясненнями, які містяться у п.20 постанови Пленуму Верхового Суду України №9 від 6 листопада 2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо до яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під вплив обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.ст. 1049, 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Частиною першою ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів» передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти або бере на себе зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками .

Відповідно до ч.2 ст.11 цього Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч.4 в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Положеннями п.п. 3.1, 3.4 розділу 3 Правил, надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року (далі - Правила), передбачено обов»язок банку в кредитному договорі або в додатку до нього зазначити: детальний розпис сукупної вартості кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним; вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку комісій (тарифів банку), що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, в тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково - касове обслуговування, здійснення валютно - обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

Аналіз змісту кредитного договору від 3 жовтня 2012 року з додатком №1, додаткової угоди №1 від 03 жовтня 2012 року, додаткової угоди №1 від 21 грудня 2012 року свідчить про те, що всі пункти договору відповідають вимогам чинного законодавства.

Будь - яких належних та допустимих доказів, які б вказували, що на момент укладення кредитного договору сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договору, або було порушено форму укладення договору, сторона не була ознайомлена у з умовами договору, або не було дійсним волевиявлення сторін, позивач, в порушення вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, суду не надав.

Як вбачаться з тексту оспорюваного кредитного договору позичальник ОСОБА_2 своїм підписом, який міститься в розділі 9 кредитного договору, а також на кожній сторінці кредитного договору, підтвердив факт ознайомлення зі змістом договору, з умовами кредитування, за якими наданий кредит, та погодився на його умови, що свідчить про те, що договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача; будь -яких застережень або заперечень при укладенні договору від позичальника не надходило ( а.с. 6-9,61).

Твердження позивача про те, що він не був обізнаний з порядком погашення щомісячних платежів та сукупною вартістю кредиту спростовується Додатком №1 до договору - Таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, що є невід»ємною частиною кредитного договору, який також підписаний позичальником ( а.с. 85-86).

Відповідно до положень, закріплених у ч.1, 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь - яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Колегія суддів вважає, що оскільки при укладенні договору відповідачем було надано у повному обсязі інформацію стосовно умов кредитування і позивач не мав претензій щодо умов договору при його укладення та засвідчив свою згоду підписом, висновок суду про те, що дії відповідача містять ознаки нечесної підприємницької практики, є безпідставними.

.

Відповідно до ч.6 ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку починається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто або через уповноважену особу або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані за договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

Позивач, отримавши грошові кошти в розмірі 3000 000 грв., приступив до виконання договору і не скористався своїм правом, передбаченим Законом України «Про захист прав споживачів», відмовитися в односторонньому порядку від кредитного договору і, більш того, 21 грудня 2012 року збільшив суму кредиту до 8 000 000 грв.

Таким чином, колегія суддів на підставі повно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність та допустимість, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та визначивши правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2, оскільки волевиявлення позивача на укладення договору було вільним, доказів того, що договір не відповідає вимогам закону та укладений внаслідок введення його відповідачем в оману, не надано.

Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушені норми матеріального і процесуального права, відповідно до вимог ст.309 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» про визнання кредитного договору від 03 жовтня 2012 року та додаткових угод до нього від 21 грудня 2012 року та 30 вересня 2013 року недійсними відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : Т.Г.Ігнатоля

Судді : Л.І.Соломаха

О.М.Пономарьова