Справа № 370/2647/14-ц Головуючий у І інстанції Косенко А. В.
Провадження № 22-ц/780/2077/15 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 53 06.05.2015
УХВАЛА

Іменем України

06 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого - Мережко М.В.

Суддів - Данілова О.М., Коцюрби О.П.

При секретарі - Ромашині І.В.

Розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 12 лютого 2015 р. по справі за позовом ОСОБА_2 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів ,-

В с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 23 вересня 2013 року відповідно до наказу від 23. вересня 2013 року № 129-к його було призначено на посаду першого заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Київській області в порядку переведення з управління виконавчої дирекції Фонду у м. Києві, що підтверджується записом у трудовій книжці серії НОМЕР_1.

Наказом виконуючого обов'язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду у Київській області № 180-к від 25 вересня 2014 року позивача було звільнено з вищезазначеної посади з 30 вересня 2014 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Підставою для звільнення, є наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 09.07.2014 року № 393 «Про зменшення граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду у Київській області.

Позивач вважає, що його звільнення є незаконними, з таких підстав:

- роботодавець звільнив позивача не запропонувавши йому вакантну посаду заступника начальника;

- роботодавець звільнив позивача без попередньої згоди профспілкової організації, членом якої останній являється;

- роботодавець звільнив позивача не дотримавшись вимог ст. 42 КЗпП України, не врахувавши що позивач є висококваліфікований працівник та є потерпілим від наслідків аварії на ЧАЕС, а отже мав переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці;

- трудову книжку позивачу було видано, а останній розрахунок проведено лише 17 жовтня 2014 року.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 12 лютого 2015 р. в задоволенні позову відмовлено .

Не погоджуючись з рішенням суду , позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, посилаючись на порушення норм матеріальн6ого і процесуального права , та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. В апеляційній скарзі зазначав , що висновки суду не відпадають обставинам справи , суд неповно дослідив обставини справи ,що мають значення для вирішення справи , зокрема що відсутня згода профспілкової організації на звільнення .

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та

обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом першої інстанції ,наказом № 129-к від 23 вересня 2013 року, ОСОБА_2, було призначено на посаду першого заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Київській області в порядку переведення з управління виконавчої дирекції Фонду у м. Києві, що підтверджується записом у трудовій книжці серії НОМЕР_1.(т.1 а.с.7)

Наказом № 180-к від 25 вересня 2014 року виконуючого обов'язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду у Київській області позивача було звільнено з вищезазначеної посади з 30 вересня 2014 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. ( т.1 а.с. 6)

Відповідно до листа-роз'яснення Міністерства соціальної політики України від 05.12.2014 № 511/06/186-14 роботодавець має право самостійно визначати чисельність і штат працівників, структуру підприємства (стаття 64 Господарського кодексу України), законодавством не забороняється переводити більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, на посаду менш кваліфікованого працівника. Визначальним фактором для здійснення такої перестановки є згода працівника. У разі, коли така згода не досягнута через відмову працівника від пропозиції іншої роботи, яка є на підприємстві, він підлягає звільненню відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Наказом № 349 від 25 червня 2014 року Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України затверджена гранична чисельність працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду к Київській області (т.1 а.с. 101-102 ) .

Наказом № 393 від 09 липня 2014 року Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України зменшена гранична чисельність працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду к Київській області ( т.1 а.с. 103) .

Наказом № 94-к від 21 липня 2014 року Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України попереджено про звільнення працівників управління виконавчої дирекції Фонду к Київській області ( т.1 а.с. 104-105) .

Як видно із попередження про наступне звільнення, ОСОБА_2 була запропонована посада начальника відділу профілактики виробничого травматизму та обліку страхувальників -головного страхового експерта з охорони праці , від якої ОСОБА_2 25 вересня 2014 року відмовився.(т.1 а.с. 106)

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Твердження ОСОБА_2 в апеляційній скарзі щодо звільнення без запропонування вакантної посади заступника начальника, є безпідставним, враховуючи, те що позивач 25 вересня 2014 року, відмовився від запропонованої посади, засвідчив власним підписом відмову від запропонованої посади, роботодавець не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу в цьому ж управлінні.

Доводи апеляційної скарги, що розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця відбулося всупереч статті 43 КЗпП без попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої був позивач , також є безпідставними .

Відповідно до ст. 43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках: … звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, щореалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян.

Отже згода первинної профспілкової організації при звільненні позивача є не обов'язковою, оскільки ОСОБА_2 перебував на посаді першого заступника

Вірним є висновок суду першої інстанції , про відсутність переваг позивача перед іншими працівниками на залишення на посаді при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, оскільки ОСОБА_2 є потерпілим від наслідків аварії на ЧАЕС четвертої категорії (посвідчення № 002128 від 09.12.1993 Серія НОМЕР_2), а пільги розповсюджуються на осіб першої та другої категорій, а також учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які належать до третьої категорії.

Безпідставними є твердження позивача щодо грубого недотримання відповідачем норм трудового законодавства при проведенні розрахунку та виплати всіх сум, що належать йому від Управління виконавчої дирекції Фонду у Київській області, суд встановив наступне.

Згідно листа , адресованого керівництву Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області , відповідач передбачав можливість затримки виплати коштів і завчасно звернувся з офіційним листом до вищевказаної служби щодо невідкладного проведення платіжних доручень на оплату праці вивільненим працівникам ( т.1 а.с. 112) .

Відповідно листа Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області від 09 жовтня 2014 № 09-04/1022-6641 платіжні доручення на оплату праці станом на 08 жовтня 2014 року були проведені у повному обсязі.( т.1 а.с.113)

Як видно з матеріалів справи, відповідач повністю дотримався правил частини першої статті 116 КЗпП України, і перед виплатою всіх належних сум письмово повідомив позивача про нараховані суми, належні йому при звільненні про що свідчить засвідчений підписом позивача розрахунковий лист від 30 вересня 2014 року. Так, у розрахунковому листку за вересень 2014 року вказана вся структура нарахувань та відрахувань, а також сума коштів до виплати.( т.1 а.с. 14)

Оскільки позивач не надав суду доказів щодо порушення його права при звільненні , вірним є висновок суду про відмову у задоволенні вимог .

Відповідно до п.1.ч.1.ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи , організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови від 06 листопада 1992 року №9 « Про практику розгляду судами трудових спорів ( із наступними змінами ) роз»яснив ,що розглядаючи трудові спори пов»язані із звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП України , суди зобов»язані з»ясувати ,зокрема , чи дійсно у відповідача мали з місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення штату , чи додержано власником норми законодавства ,що працівник відмовився від переведення на іншу роботу.

Приймаючи до уваги, що від запропонованої посади під час звільнення позивач відмовився , і сам позивач цього не заперечує, адміністрація установи обґрунтовано звільнила його з підстав п.1 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні позову , суд дійшов правильного висновку , що позивач був звільнений з роботи з дотриманням вимог законодавства, у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення штату , власником додержано норми законодавства під час скорочення штату , позивач відмовився від переведення на іншу роботу.

За таких обставин, викладені в апеляційній скарзі доводи , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони матеріалами справи не підтверджуються, не грунтуються на вимогах закону і не спростовують висновків суду. Рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи , постановлено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст, 303, 307, 308, 313- 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

У х в а л и л а

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 12 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді