Номер провадження: 22-ц/785/2496/15
Головуючий у першій інстанції Асанова З.І.
Доповідач Бабій А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Бабія А. П.

суддів Станкевича В. А., Ступакова О. А.

при секретарі Стадніченко А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Южного міського суду пр області від 19. 12. 2014 р.,

в с т а н о в и л а:

06. 05. 2000 р. ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_8 особою, яка втратила право користування житловим приміщенням - АДРЕСА_1, виселення ОСОБА_8 з цієї квартири і про зобов'язання паспортного столу виписати його з вказаної квартири (т. 1 а. с. 2-3)

24. 05. 2000 р. ОСОБА_8 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_9, про визнання на підставі ст. 57 ЦК України (без конкретизації правових підстав з числа зазначених у цій статті) недійсним договору по переоформленню АДРЕСА_1 від його імені на підставі генеральної довіреності від 23. 12. 1999 р., посвідченої приватним нотаріусом Соромага і проведеної ОСОБА_5 на ім'я своєї доньки. В обґрунтування вимог вказав, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 22. 11. 1999 р. було укладено договір позики в розмірі 28020 грн., що еквівалентно 6000 у. о. строком на 1 рік, а він виступив поручителем виконання договору з боку ОСОБА_9 і в якості забезпечення повернення позики він видав ОСОБА_5 генеральну довіреність на право розпорядження спірною квартирою за умови, що якщо ОСОБА_9 до 22. 11. 2000 р. не поверне борг, то належна йому квартира перейде у власність ОСОБА_5 Вказав, що за станом на 23. 12. 1999 р. частково погасив заборгованість в сумі 1961,4 грн., що еквівалентно 420 доларам США, а ОСОБА_5 порушила умови домовленості і строки повернення позики і у січні 2000 р. переоформила належну йому спірну квартиру на свою доньку (т. 1 а. с. 12-13).

Рішенням Южненського міського суду Одеської області від 11. 08. 2000 р. позов ОСОБА_7 було задоволено, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 відмовлено.

Ухвалою Одеського обласного суду від 19. 12. 2000 р. касаційна скарга ОСОБА_8 задоволена частково. Рішення Южненськог міського суду Одеської області від 11. 08. 2000 р. в частині визнання особою, яка втратила право користування квартирою і виселення скасовано з направленням справи на новий розгляд, а рішення суду в частині вимог про визнання угоди купівлі-продажу квартири недійсною залишено без змін.

В подальшому ОСОБА_8 продовжував заявляти позовні вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним з різних підстав тощо.

Вказані позовні вимоги ОСОБА_7 і ОСОБА_8 неодноразово змінювалися і розглядалися судами.

В остаточній редакції позовних вимог у справі ОСОБА_7 просила усунути їй перешкоди в користуванні її власністю - АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_10; виселити ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_10 з цієї квартири і зняти ОСОБА_8 з реєстраційного обліку за адресою: - АДРЕСА_1 з посиланням на те, що з часу підписання договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_8 перестав бути суб'єктом права власності на цю квартиру і зобов'язаний звільнити її та виписатися з неї, як і проживаючі з ним без прописки ОСОБА_3 і їх донька ОСОБА_10 (які до нещодавнього часу проживали у АДРЕСА_7), чим позбавляють її можливості реалізувати її право власності спірною квартирою (т. 1 а. с. 132-133, т. 2 а. с. 118).

В остаточній редакції позовних вимог у справі від 02. 07. 2012 р., які надійшли до суду 07. 07. 2008 р., ОСОБА_8 в особі його представника ОСОБА_11 пояснив, що у листопаді 1999 р. до позивача ОСОБА_8 звернувся його товариш ОСОБА_12 з проханням виступити його гарантом перед відповідачкою ОСОБА_5 і ОСОБА_8 дав згоду надати у заставу належну йому АДРЕСА_1; 18. 11. 1999 р. ОСОБА_12 і ОСОБА_5 уклали в усній формі договір позики на суму 6000 доларів США строком на 1 рік з виплатою відсотків і в цей же день ОСОБА_5 шляхом обману і зловживання довірою запевнила ОСОБА_8 і ОСОБА_12 про те, що вона порядна людина і з метою ухилення від сплати державного мита у великих розмірах за посвідчення договорів позики та застави запропонувала ОСОБА_8 видати їй довіреність на право розпорядження і відчуження належної йому квартири і будучи введеним в оману ОСОБА_5 позивач ОСОБА_8 видав ОСОБА_5 нотаріально посвідчену довіреність на право користування, розпорядження цією квартирою; згідно умов договору позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_12, останній взяв на себе зобовязання повернути ОСОБА_5 позичену суму грошей до 18. 11. 2000 р., а ОСОБА_5 взяла на себе зобовязання до цього часу не приймати ніяких дій щодо наданої їй в заставу спірної квартири, але уклала 24. 12. 1999 р. договір купівлі-продажу від імені ОСОБА_8 зі своєю донькою ОСОБА_7, про що ОСОБА_8 взнав тільки у травні 2000 р., коли ОСОБА_7 звернулася до нього з позовом про його виселення з вказаної квартири. Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу АДРЕСА_1 з наступних підстав:

- з посиланням на ст. 57 ч. 1 ЦК України 1963 р., що угода, укладена внаслідок зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації і вказівкою, що ОСОБА_5 вступивши в зловмисну угоду зі своєю донькою ОСОБА_7 зробила на її користь від імені позивача ОСОБА_8 відчуження належної йому квартири без його відома і волевиявлення;

- що фактично у даному випадку мав місце не договір купівлі-продажу спірної квартири, а правочин за договором позики і договором застави, а довіреність і договір купівлі-продажу були укладені лише з метою приховати іншу угоду, яка мала місце між ним та ОСОБА_5, а саме договір позики і договір застави;

- з посиланням на ст. 48 ЦК України, що недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону і кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Вказав, що ОСОБА_5 діяла від продавця ОСОБА_8 на підставі нотаріально посвідченої довіреності; щодо грошей, отриманих за продаж квартири, в довіреності не було нічого сказано щодо розпорядження цими грошима, привласнення їх ОСОБА_5 собі; ОСОБА_8 не уповноважував ОСОБА_5 і ОСОБА_8 не отримував грошей за продану квартиру; ОСОБА_7 не отримала квартиру, а ОСОБА_8 не отримав грошей за квартиру, тобто, не виконані в повному обсязі сторонами договору вимоги закону, передбачені ст. 224 ЦК України 1963 р., що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (т. 2 а. с. 290-293).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер і згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 17. 12. 2012 р. спадкоємицею його є ОСОБА_10

Ухвалою Южненського міського суду Одеської області від 19. 12. 2014 р. провадження у даній цивільній справі у відношенні ОСОБА_8 закрито у зв'язку з його смертю ІНФОРМАЦІЯ_2

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 19. 12. 2014 р. відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення і задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений 24. 12. 1999 р. між ОСОБА_7 і ОСОБА_5, та посвідчений приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області Сарамага О. Д., зареєстрований в реєстрі під № 2093.

В апеляційній скарзі і уточнені до неї ОСОБА_2 просила скасувати рішення суду як незаконне та необґрунтоване і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов і відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 з посиланням на те, що відповідно до вимог закону нею за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу було куплено спірну квартиру за 15200 грн., але після продажу продавець не звільнив спірну квартиру і продовжив нею користуватися і після звернення до суду щодо його виселення та під час розгляду справи заселив в квартиру без реєстрації ОСОБА_14 і ОСОБА_4 Зазначила, що самовільне перебування цих осіб в квартирі створювало перешкоди належним їй майном та фактично унеможливлювало його використання за призначенням, а також, що позивачем не надано доказів, які б вказували б на правові підстави для визнання його недійсним, позивачем за зустрічним позовом не вказано підстав позову та які його права були порушені у зв'язку з відчуженням квартири і відповідачі за її позовом до цього часу без будь-яких законних підстав самовільно проживають в спірній квартирі.

В судовому засіданні ОСОБА_15, представник ОСОБА_2, підтримав доводи апеляційної скарги, а ОСОБА_11, представник ОСОБА_4, вважає рішення суду правильним.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши доводи скарги і перевіривши матеріали справи в межах апеляційної скарги та позовних вимог, судова колегія приходить до наступного.

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири на підставі:

- положень ст. 58 ч. 2 ЦК України і визнав, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений договір позики, а між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 був укладений договір застави, а довіреність на право розпорядження квартирою, договір купівлі-продажу укладені з метою приховати іншу угоду, яка мала місце між сторонами, а саме договір застави;

- положень ст. 48 ЦК України тому, що сторонами договору купівлі-продажу не виконані вимоги, передбачені ст. 224 ЦК України до договору купівлі-продажу;

- положень ст. 57 ч. 1 ЦК України і визнав, що ОСОБА_5 до закінчення договору позики, укладеного між нею та ОСОБА_12, продала належну ОСОБА_8 квартиру і вступила в зловмисний зговір з донькою і спочатку на підставі довіреності діяла як представник ОСОБА_8, а після продажу квартири як представник доньки і отримала вигоду, уклавши договір купівлі-продажу квартири, яка на той час не коштувала 6000 доларів США.

Одночасно суд першої інстанції з мотивуванням "за таких обставин" відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення.

Проте цей висновок суду не відповідає вимогам закону і обставинам справи.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 від батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_14 народилася донька ОСОБА_10, а 10. 10. 2002 р. ОСОБА_8 уклав шлюб з ОСОБА_14, якій після укладення шлюбу присвоєне прізвище ОСОБА_8.

З 1995 року ОСОБА_10 проживала разом зі своїми батьками ОСОБА_8 та ОСОБА_14 за адресою: АДРЕСА_1, що вказано у акті обстеження житлово-побутових умов від 21. 11. 2006 р., складеному начальником служби у справах неповнолітніх і спеціалістом цієї служби і затвердженому начальником управління ОКСМП, та у висновку органу опіки та піклування виконкому Южненської міської ради від 05. 12. 2006 р., підписаному заступником міського голови.

У вказаній АДРЕСА_1 з 07. 08. 1995 р. проживав і був зареєстрований лише ОСОБА_8, що вбачається з довідки житлово-експлутаційної організації від 22. 05. 2000 р.

За довіреністю від 18. 11. 1999 р. посвідченою Сарамагою О. Д., приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області, ОСОБА_8 уповноважив ОСОБА_5 розпоряджатися з правом продажу, дарування, міни, застави, здачі в аренду або найм, належною йому АДРЕСА_1, для чого надав їй право отримувати необхідні довідки та інші документи, подавати від його імені заяви, укладати всі передбачені законом угоди по розпорядженню вказаною квартирою, отримати гроші і виконати всі інші дії, пов'язані з цією довіреністю і АДРЕСА_1, довіреність видана терміном на 3 роки і дійсна до 18. 11. 2002 р.

За посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 24. 12. 1999 р. ОСОБА_8 в особі його представника ОСОБА_5, яка діяла від імені ОСОБА_8 по довіреності, посвідченої Сарамагою О. Д., приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області, 18. 11. 1999 р., реєстр № 1882, продав, а ОСОБА_7 купила 4-кімнатну, житловою площею 49,9 кв. м. і загальною площею 78,2 кв. м., АДРЕСА_1 та за викладеними в договорі умовами продаж вчинено за 15200 грн., які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору (п. 2. Договору) з реєстрацією в реєстрі за № 2093 і в Южненському міському бюро технічної інвентаризації 11. 01. 2000 р. і у договорі зазначено, що ця квартира належить ОСОБА_8 на підставі дублікату договору міни, виданого Южненською міською державною нотаріальною конторою 12. 07. 1995 р., зареєстрованого в Южненському міському бюро технічної інвентаризації 20. 07. 1995 р.

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, а члени його сімї ОСОБА_3, ОСОБА_10 проживають у АДРЕСА_1 без правовстановлюючих документів стосовно їх прав на проживання в цій квартирі.

15. 02. 2013 р. ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з ОСОБА_16 і після реєстрації шлюбу їй присвоєне прізвище ОСОБА_16.

09. 03. 2013 р. ОСОБА_10 зареєструвала шлюб з ОСОБА_17 і після реєстрації шлюбу їй присвоєне прізвище ОСОБА_17.

Вказані обставини підтверджені матеріалами справи і не спростовані сторонами.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Аналіз остаточних позовних вимог, заявлених з боку ОСОБА_8, які в подальшому були підтримані з боку його правонаступниці ОСОБА_4, вказує на те, що позивачем не ставилося питання щодо визнання недійсною вказаної нотаріально посвідченої довіреності від 18. 11. 1999 р., а вимоги щодо визнання недійсним вказаного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірної квартири від 24. 12. 1999 р. були заявлені одночасно на підставі положень ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. (стосовно угоди, яка не відповідає вимогам закону), ст. 57 ч. 1 ЦК УРСР 1963 р. (стосовно угоди, укладеної внаслідок зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною), ст. 58 ч. 2 ЦК УРСР 1963 р. (стосовно угоди укладеної з метою приховати іншу угоду (удавана угода)).

За ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. (Недійсність угоди, яка не відповідає вимогам закону) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

За ст. 57 ч. 1 ЦК УРСР 1963 р. (Недійсність угоди, укладеної внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких обставин) угода, укладена внаслідок зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Якщо угода визнана недійсною з однієї з зазначених підстав, то потерпілому повертається другою стороною все одержане нею за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодовується його вартість. Майно, одержане за угодою потерпілим від другої сторони (або належне йому), звертається в доход держави. При неможливості передати майно в доход держави в натурі - стягується його вартість. Крім того, потерпілому відшкодовуються другою стороною понесені ним витрати, втрата або пошкодження його майна.

За ст. 58 ч. 2 ЦК УРСР 1963 р. (Недійсність мнимої і удаваної угод) якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Зі змісту вказаних позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири і відповідних правових положень видно, що у цьому випадку позивачем одночасно були заявлені взаємовиключні та суперечливі позовні вимоги, які ґрунтуються як на взаємовиключних обставинах, якими він обґрунтовував свої вимоги, так і на взаємовиключних правових обґрунтуваннях, і у випадку задоволення цих вимог мають наступити різні правові наслідки визнання зазначеної угоди купівлі-продажу недійсною.

Незважаючи на це, суд першої інстанції за наявності неоспореної нотаріально посвідченої довіреності, на підставі якої ОСОБА_5 діяла при укладенні договору купівлі-продажу квартири, визнав обгрунтованими вказані взаємовиключні та суперечливі позовні вимоги ОСОБА_4, правонаступника ОСОБА_8, з посиланням на взаємовиключні обставини, якими позивач обгрунтовав свої вимоги, та на взаємовиключні положення ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. (стосовно угоди, яка не відповідає вимогам закону), ст. 57 ч. 1 ЦК УРСР 1963 р. (стосовно угоди, укладеної внаслідок зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною), ст. 58 ч. 2 ЦК УРСР 1963 р. (стосовно угоди укладеної з метою приховати іншу угоду (удавана угода)) і на підставі цього визнав недійсним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири від 24. 12. 1999 р.

Разом з тим, наявність суперечливих та взаємовиключних позовних вимог щодо визнання недійсного договору купівлі-продажу спірної квартири (при цьому за наявності неоспореної вказаної довіреності на ім'я ОСОБА_5), які були судом першої інстанції в повному обсязі визнані обґрунтованими, вказує на відсутність підстав у суду першої інстанції для задоволення цих вимог і на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині.

Оскільки згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, то за наявності взаємовиключних та суперечливих позовних вимог у справі стосовно визнання недійсним договору купівлі-продажу з урахуванням вказаних положень ст. 11 ЦПК України апеляційний суд в межах своєї компетенції позбавлений можливості усунути вказані суперечності тому, що позивач ОСОБА_8, а в подальшому його правонаступник ОСОБА_4 розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

При цьому, апеляційний суд враховує також, що відповідно до вимог ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону, а також те, що при вказівці позивачем на ОСОБА_12 як на сторону удаваного правочину ОСОБА_12 має бути стороною у справі, а не третьою особою, але суд першої інстанції не притягнув ОСОБА_18 до участі у справі у якості сторони і в межах своїх повноважень апеляційний суд не може також усунути це порушення.

Що стосується вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення і зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_19 у здійсненні права власності на АДРЕСА_1 і виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з АДРЕСА_1 без надання іншої жилої площі, то стосовно цих позовних вимог апеляційний суд приходить до такого.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 48 Закону України "Про власність" (втратив чинність на підставі Закону № 997-V ( 997-16 ) від 27. 04. 2007 р.), ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб; статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника квартири, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням і аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника квартири на проживання і користування жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; що стосується і права проживання інших сторонніх осіб, право проживання яких є похідним від права власника житла за відсутності правових документів цих осіб стосовно цього житла, і з припиненням права власності такої особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї та інших осіб, право проживання яких є похідним від права власника житла.

Оскільки ж на час виникнення спірних відносин і розгляду даної справи ОСОБА_3, ОСОБА_4 з 1995 р. проживали у спірній квартирі без правових документів з приводу цього проживання з дозволу власника житла ОСОБА_8, були членами сім'ї ОСОБА_8, колишнього власника спірної АДРЕСА_1, то з припиненням права власності на цю квартиру ОСОБА_8 у січні 2000 р. вони втратили право користування спірним жилим приміщенням.

Таким чином, продовжуючи за викладених обставин проживати у спірній квартирі ОСОБА_3, ОСОБА_4 порушують права власності теперішнього власника цієї квартири ОСОБА_2 і перешкоджають їй у здійсненні права власності, користування власністю і це право ОСОБА_2 в силу викладених правових положень підлягає судовому захисту, а рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_2, підлягає скасуванню як незаконне та необгрунтоване.

Викладене вказує на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції у даній справі в повному обсязі і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири на підставі заявлених позивачем взаємовиключних та суперечливих вимог і задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення і зобов'язання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не перешкоджати їй у здійсненні права власності на АДРЕСА_1 і виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з АДРЕСА_1 без надання іншої жилої площі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідно до ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції у даній справі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким належить задовольнити позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення і зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_19 у здійсненні права власності на АДРЕСА_1 і виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з АДРЕСА_1 без надання іншої жилої площі і відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, про визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаної квартири.

Керуючись ст. ст. 209, 304, 307 ч. 1, 309, 313, 314, 316, 317, 318, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Скасувати рішення Южного міського суду Одеської області від 19. 12. 2014 р. про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення і про задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу недійсним і ухвалити нове рішення.

Задовольнити позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення.

Зобов'язати ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_19 у здійсненні права власності на АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з АДРЕСА_1 без надання іншої жилої площі.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Судове рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А. П. Бабій

В. А. Станкевич

О. А. Ступаков