Справа № 520/1919/14-ц
Провадження № 2/520/32/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2015 року

Київський районний суд м.Одеси

в складі: головуючого - судді Луняченка В.О.

при секретарі - Нефедової Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 , треті особи Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Одеська товарна біржа про визнання договору дійсним, визнання права власності на частку в нерухомому майні,-

ВСТАНОВИВ:

24.02.14 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання договору дійсним, визнання права власності на частку в нерухомому майні, в якому просить поновити їй строк позовної давності за заявленими позовними вимогами, визнати дійсним договір №2827 купівлі- продажу нерухомого майна, укладений 12.05.1994 року на Одеській товарній біржі між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на підставі якого придбана квартира АДРЕСА_1 загальною площею 64,6 кв.м; визнати за нею право власності на ? частку трьох кімнатної квартири АДРЕСА_2 загальною площею 64,6 кв.м.

В судове засідання, призначене на 30.04.2015 року, ані позивачка ані її представник не з'явились, повідомлені належним чином, позивач ОСОБА_1 повідомлялась належним чином, у відповідності до ст. 74 ЦПК України, шляхом оголошення у пресі.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі.

Відповідач ОСОБА_2 надав до судового засідання заяву, в якій позовні вимоги не визнає в повному обсязі, позов вважає незаконним і безпідставним, у зв'язку з чим просить у позові відмовити та розглянути справу за його відсутністю.

Представник третьої особи Одеської товарної біржі в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі.

Представник третьої особи ПАТ «Дельта Банк» до суду надав заяву про розгляд справи за відсутністю представника

Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що у позові слід відмовити.

Матеріалами справи встановлено, що з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.08.1994 року, який було розірвано рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.11.2008 року. Однак сторони до реєстрації шлюбу перебували, як зазначає в позові ОСОБА_1 у фактичних шлюбних відносинах з 18.01.1989 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_5. 12.05.1994 подружжям за власні кошти та кошти які були позичені позивачкою, у сумі 10700 дол. США, на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна №2827 була придбана квартира АДРЕСА_3, 64,6 кв.м у м.Одеса, реєстрація права власності на зазначену квартиру відбулась 20.12.1994 року в КП «ОМБТІ та РОН», про що здійснено запис НОМЕР_1 на стор.62 в книзі15к та проставлено відповідний штамп на примірнику договору. В подальшому 04.11.1996 року позивачка разом зі своєю матір'ю здійснили продаж квартири АДРЕСА_8 належної їм на праві приватної власності квартири, про що свідчить договір купівлі- продажу від 04.11.1996 року На отримані від продажу зазначеної квартири кошти, як зазначено в позові. Позивачка здійснила капітальний ремонт квартири АДРЕСА_4. на даний час у сторін виник спір щодо прав на зазначену квартиру, у зв'язку з чим позивачка звернулась за захистом своїх прав з позовними вимогами щодо визнання за нею права власності на ? частину зазначеної квартири, однак при підготовки документів для подання позову, позивачці стало відомо, нотаріального посвідчення біржового договору про придбання нерухомого майна в силу ч.1 ст. 47 ЦК УРСР, що діяв на момент придбання спірної квартири, має наслідком недійсність укладеного правочину.

Разом з тим, у відповідності зі ст.227 ЦК України в редакції 1963 року, що діяла на момент виникнення правовідносин, при укладені договорів купівлі продажу потрібна нотаріальна форма договору, якщо хоча б однієї зі сторін договору є громадянин.

Згідно до ч.2 ст.47 ЦК України (у редакції 1963року) та ст. 220 ЦК України (у редакції 2005 року), якщо одна зі сторін повністю або частково виконала договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, а інша ухиляється від нотаріального посвідчення, суд вправі на вимогу однієї зі сторін визнати угоду дійсної.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони дійшли згоди по всіх істотних умовах договору купівлі-продажу й виконали умови договору.

При укладанні договору купівлі продажу нерухомого майна № 2827 від 12.05.1994 року, сторонами були виконані всі умови, а саме покупцем ОСОБА_2 було передано кошти у розмірі 13000000,00 карбованців ОСОБА_4 -продавцю, в рахунок вартості квартири АДРЕСА_5 в свою чергу ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 ключі та документи на квартиру, у зв'язку з чим позивачка просить визнати дійсним договір купівлі- продажу нерухомого майна, укладений 12.05.1994 року на Одеській товарній біржі між ОСОБА_4 і ОСОБА_2, на підставі якого придбана квартира АДРЕСА_6. На підставі цих фактів, позивачка, зазначила, що пропустила строк позовної давності з поважних причин.

Так судом встановлено, що розірвання шлюбу між сторонами відбулось 03.11.2008 року. З позовом про поділ майна подружжя ОСОБА_1 зверталась до суду 02.10.2008 року , в якому одних з пунктів позовних вимог були вимоги щодо виділення їй у власність трьох кімнатної квартири АДРЕСА_7. 06.12.13 року ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги щодо поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, після уточнення позовних вимог, вимог щодо поділу квартири АДРЕСА_7 позивачкою не заявлялись. Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 23.12.13 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя задоволені частково.

Стаття 60 СК України презюмує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, хоча можливість про добровільне вирішення спору судом надавалася неодноразово, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У відповідності до ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

З положень абз. 2 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вбачається, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Тобто позовна давність не розпочинається до моменту, коли один з колишнього подружжя, не дізнається про порушення свого права власності на частку у спільному майні іншим з подружжя.

Судом встановлено, що з моменту укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, тобто з 12.05.1994 року позивачці було відомо, що право власності оформлено лише на відповідача, вона усвідомлювала про що дала пояснення у позові. Також суд звертає увагу на той факт, що шлюб між сторонами розірвано 03.11.2008 року, а з позовом про визнання договору дійсним та визнання права власності на частку в нерухомому майні позивачка звернулась 24.02.14 року.

Відповідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В підтвердження позовних вимог не надано належних і допустимих доказів, незважаючи що суд надавав таку можливість, а також доказів того, що вона дізнався про своє порушене право лише 2014 році, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення, а сплив такої позовної давності є підставою для відмови у позові.

Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 28.01.2013 року роз'яснив також судам, що встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови.

Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене.

Позивачкою, всупереч ч. 5 ст. 267 ЦК України, не надано доказів поважності причин пропуску нею трьохрічного терміну звернення до суду за захистом своїх прав.

Аналізуючи викладені обставини, наведені норми законодавства, суд вважає позов ОСОБА_1 таким, що не підлягає задоволенню у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Поважних причин для поновлення цього строку суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 79, 80, 88, 209, 212-214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 , треті особи Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Одеська товарна біржа про визнання договору дійсним, визнання права власності на частку в нерухомому майні відмовити за пропуском строку позовної давності.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 - денний строк з дня проголошення рішення скарги про апеляційне оскарження. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Луняченко В. О.