Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 226/2522/14-ц
Справа № 22-ц/778/3120/15 Головуючий у 1-й інстанції: Петунін І.В.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Кочеткової І.В.,

При секретарі: Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Красноармійськвугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

за апеляційною скаргою Державного підприємства «Красноармійськвугілля» на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 10 березня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 03.12.2008р. по 14.02.2011р. Належні йому від підприємства суми були виплачені останнім не в день звільнення, а 25.03.2011 року, у зв'язку з чим судовим рішенням від 14.06.2011р. з роботодавця в порядку ст.117 КЗпП України стягнуто на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.02.2011р. по 25.03.2011р. Проте у вересні 2014 року підприємство нарахувало йому компенсацію за 10 днів невикористаної відпустки і перерахувало 1048 грн. на його картковий рахунок. Посилаючись на вказані обставини, просив суд на підставі ст.117 КЗпП України стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 26.03.2011р. по 03.10.2014р. в загальній сумі 186 708, 39 грн.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 10 березня 2015 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто ДП «Красноармійськвугілля» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 186 708,39 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ДП «Красноармійськвугілля» посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи сторони не з'явилися, направили суду письмові клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За змістом ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не відповідає таким вимогам, а тому з ним не можна погодитися.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що остаточний розрахунок з працівником був проведений не в день звільнення, а у жовтні 2014 року, а тому на підставі ст.117 КЗпП України з підприємства на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню середній заробіток за 879 днів затримки розрахунку.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, вони не ґрунтуються на зібраних у справі доказах, а тому з ними не можна погодитися.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Встановлено, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ДП «Красноармійськвугілля» відокремлений підрозділ «Шахта центральна» з 03.12.2008 року по 14.02.2011 року, наказом №3к від 12.01.2011 року його звільнено з роботи за ст.36 п.1 КЗпП України (а.с.3).

Рішенням Димитрівського міського суду Донецької області від 14 червня 2011 року з ДП «Красноармійськвугілля» на користь ОСОБА_2 стягнуто 5 947, 48 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 15.02.2011 по 25.03.2011 року. Вказаним судовим рішення встановлено, що остаточний розрахунок з ОСОБА_2 був проведений 25 березня 2011 року. Спору між сторонами щодо розміру нарахованих і виплачених підприємством ОСОБА_2 сум при звільненні не було (а.с.5-8).

У серпні 2014 року бухгалтерією підприємства ОСОБА_2 було помилково нараховано грошову компенсацію за 10 днів невикористаної відпустки, сума якої за відрахуванням обов'язкових податків і платежів становила 1085,28 грн. була переказана підприємством на його картковий рахунок 2 жовтня 2014 року (а.с.20).

У зв'язку з допущеною рахунковою помилкою у листопаді 2014 року ДП «Красноармійськвугілля» позивалося до ОСОБА_2 в порядку ст.1212 ЦК України про стягнення зайво сплачених коштів. Рішенням суду від 3 лютого 2015 року позов підприємства залишений без задоволення, оскільки спірні суми були виплачені підприємством добровільно за відсутності недобросовісності з боку набувача. Як встановлено вказаним судовим рішенням, за наказом ВП «Шахта «Центральна» ДП «Красноармійськвугілля» №274 від 11.11.2014 р. на підприємстві була створена комісія з інвентаризації правильності надання відпусток і виплат сум, що належать при звільненні колишньому працівнику шахти ОСОБА_2 Згідно протоколу від 17.11.2014 р. нарахована у серпні 2014 року компенсація за невикористану щорічну і додаткову відпустку за 10 днів у сумі 1272,9 грн., яка за мінусом податків становила 1085, 28 грн. і була перерахована на картковий рахунок ОСОБА_2 02.10.2014 року є наслідком рахункової помилки. Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 зазначав у суді, що вказана сума являється компенсацією моральної шкоди за затримку розрахунку при звільненні у 2011 році (а.с.29-30).

Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пленумом Верховного Суду України в п. 7 Постанови від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що оскільки обставини, встановленні судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Оскільки судовими рішеннями, що набрали законної сили, за участю тих самих осіб встановлені як дата проведення підприємством остаточного розрахунку з працівником - 25 березня 2011 року, так і факт безпідставного переказу підприємством у жовтні 2014 року на рахунок ОСОБА_2 грошових коштів, вказані обставини в силу ч.3 ст.61 ЦПК України мають преюдиціальне значення і доказуванню не підлягають.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що нарахування підприємством у серпні 2014 року позивачеві грошових коштів являється затримкою розрахунку при звільненні не відповідає фактичним обставинам справи і вимогам закону.

Помилкове нарахування підприємством працівникові через три з половиною роки після розірвання трудового договору компенсаційних виплат, відмова суду у задоволенні позову про стягнення з останнього зайво сплачених коштів за правилами ч.1 ст.1215 ЦК України, не є підставою для застосування до відповідача санкцій, передбачених ст.117 КЗпП України.

За таких обставин оскаржуване рішення на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у позові.

Керуючись ст. ст.307,309,314,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Красноармійськвугілля» задовольнити.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 10 березня 2015 року по цій справі скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Державного підприємства «Красноармійськвугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: