Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2253/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Плохотніченко Л. І.
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

іменем України

16.09.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів - Письменного О.А., Фомічова С.Є.,

за участю секретаря - Діманової Н.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

22 червня 2015 року ОСОБА_2 пред'явив позов до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди. Позов обґрунтовано тим, що 15 листопада 2007 року між ним і відповідачем укладено угоду згідно з умовами якої ОСОБА_3 зобов'язаний вирішувати будь-яке питання, що стосуватиметься позивача. 10 жовтня 2011 року позивачем по справі з ОСОБА_3 укладено іншу угоду, відповідно до якої ОСОБА_3 зобов'язується захищати його права. Протягом строку дії цих угод відповідач захищав його права. Проте, оцінивши результати виконання доручення відповідачем по справі, вважає, що відповідачем заподіяно йому майнову та моральну шкоду, що підтверджується судовими рішеннями Верховного Суду України і Європейського суду з прав людини.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 4 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу у якій просить скасувати рішення та повернути справу на новий розгляд. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні його клопотання про витребування матеріалів кримінальної справи в якій був заявлений ним цивільний позов, ці докази необхідно дослідити на підтвердження факту втрати можливості позивачем отримати від винних осіб - заподіювачів відшкодування моральної шкоди. Вважає, що ОСОБА_3, як його представник, мав звернутися з відповідними вимогами до винуватців, а натомість він звернувся з позовом до держави України та отримав негативний результат. Вважає, що відповідач не вжив всіх заходів щодо виконання ухваленого на його користь рішення, несвоєчасно вчиняв процесуальні дії. У зв'язку з втратою ним можливості звернення до суду з вимогами до винуватців у заподіянні йому шкоди через неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків, таку шкоду має відшкодувати сам відповідач. Через несвоєчасне звернення ОСОБА_3 до Європейського суду з прав людини йому було відмовлено у прийнятті заяви. Також він вважає, що через недобросовісність відповідача втратив право на проживання у родинному помешканні.

Відповідач подав заперечення на апеляційну скаргу в яких зазначає, що суд першої інстанції прийняв до розгляду позовну заяву, яка не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України. Вважає, що відповідач невірно тлумачить зміст ч. 1 ст. 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також він вказує на обмеження відповідальності у договірних правовідносинах умовами договору або прямими вимогами закону.

У судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав та надав пояснення про те, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 йому було спричинено моральну шкоду, але відповідач, з яким ним було укладено договори про надання правової допомоги, у судовому порядку не зміг захистити його права та інтереси. Майнову шкоду позивач обґрунтував понесеними ним витратами на ксерокопіювання документів, витратами на поштову кореспонденцію, пов'язану з розглядом справи та захистом прав та інтересів, а також наданими ним послугами відповідачу з проведення ремонту в квартирі відповідача.

Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 157), в судове засідання не з'явився. Проте, відповідно до ст. 305 ЦПК України, його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до довіреності від 15 листопада 2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Звіздун Н.К., яку зареєстровану в реєстрі за №7258 (а.с. 10), на підставі усного договором ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником в державних, громадських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності при вирішенні будь-яких питань, що його стосуватимуться, зокрема, вести цивільні та адміністративні справи у всіх судових установах з усіма правами наданими стороні або третій особі.

Дана довіреність видана на три роки і дійсна до 15 листопада 2010 року.

10 жовтня 2011 року між сторонами укладено договір доручення на участь та ведення справи у кримінальному та адміністративному провадженні (а.с. 9), відповідно до якого відповідач повинен був надати позивачу консультативні та юридичні послуги щодо захисту інтересів позивача у всіх адміністративних, слідчих та судових інстанціях, у тому числі й з правом оскарження з питання притягнення позивача до кримінальної або адміністративної відповідальності.

Згідно з п. 2.1. вказаного договору, відповідач повинен був усно та письмово консультувати позивача з юридичних питань, складати необхідні процесуальні документи, скарги, заяви тощо, особисто примати участь в захисті позивача у всіх адміністративних, слідчих та судових інстанціях України, оскаржувати в установленому порядку постанови, рішення та інші процесуальні акти кримінального та адміністративного провадження.

Правильність встановлення судом першої інстанції цих обставин сторонами не оспорюється.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не було доведено, як самого факту заподіяння його відповідачем майнової і моральної шкоди, так і вини відповідача у цьому.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в цілому погоджується з такими висновками суду першої інстанції, а доводи апеляційної скарги вважає необґрунтованими.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказав на норми ст. Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод а також ст.ст. 316. 317, 1166, 1167 ЦК України, тобто норми, які регулюють цивільні відносини щодо власності а також відшкодування завданої шкоди.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, підставами виникнення цивільних прав і обов'язків між сторонами по справі є не деліктні правовідносини, а договори від 15 листопада 2007 року та від 10 жовтня 2011 року на представництво та захист прав та інтересів ОСОБА_2 в судових та інших установах, організаціях і підприємствах.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язаннямає виконуватися належним чином відповідно до умов договорута вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаївділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Частиною 2 ст. 22 цього ж Кодексу передбачено, що збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договоромабо законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (ч. 2 ст. 614 ЦК).

Зміст вказаних, норм з урахування ст.ст. 10, 60 ЦПК України, дає підстави для висновку, що у справах про відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, позивачем підлягає доказуванню факт порушення зобов'язання відповідачем зобов'язання, наявність та розмір завданих збитків. Натомість відповідач, який заперечує роти позову, має доводити відсутність обставин, якими обґрунтовано позов або відсутність його вини та вжиття ним всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Позивач посилався на те, що ОСОБА_3, як його представник, не вжив необхідних заходів щодо виконання вироку суду від 7 травня 1997 року, яким задоволено його цивільний позов і стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 солідарно 30 000 грн. відшкодування завданої шкоди.

За твердженням позивача, його представник мав право самостійно обирати способи захисту його прав, в тому числі пред'являти позов до держави з приводу тривалого невиконання вироку суду. При цьому він також вважає, що ОСОБА_3 мав пред'явити в його інтересах новий позов до винних осіб, збільшити розмір позовних вимог, але у зв'язку з не вчиненням цих дій він втратив право звернення з позовом.

Проте, як встановлено у справі (а.с. 49 - 51, 62), вирок суду від 7 травня 1997 року в частині стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 солідарно на користь ОСОБА_2 30 000 грн. відшкодування завданої шкоди пред'явлений до виконання і перебував на виконанні за місцем відбуття покарання засудженими, але стягнення проведено лише в частково у сумі 133 грн. 12 коп.

Твердження позивача про втрату ним можливості пред'явлення позовних вимог до ОСОБА_6 є безпідставним так, як його вимоги були задоволені вироком суду від 7 травня 1997 року, а стосовно будь-яких інших вимог позивач не конкретизував їх зміст та не надав доказів того, що він доручив ОСОБА_3 їх пред'явлення а останній не виконав це доручення.

Крім того, відсутні докази, що позивачу по справ було відмовлено в судовому порядку у задоволенні будь-яких вимог до ОСОБА_6 та інших винних осіб через сплив строків звернення до суду.

Не надано позивачем також доказів неможливості виконання вироку суду, щодо стягнення на його користь відшкодування моральної шкоди (постанов відповідних осіб чи органів про відмову у відкритті виконавчого провадження, відмову поновити строк пред'явлення виконавчого документу до виконання, відмову у видачі дубліката виконавчого документа тощо).

Натомість, як вбачається із справи та пояснень самого позивача, ОСОБА_3, діючи в його інтересах, надавав йому допомогу у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного казначейства України про відшкодування шкоди (ч. 1 ст. 1177 ЦК). Однак рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 жовтня 2007 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 19 лютого 2008 року, у задоволенні позову відмовлено. Правильність застосування судами першої та другої інстанції норм матеріального і процесуального права під час розгляду тієї справи підтверджено ухвалою Верховного Суду України від 28 серпня 2008 року (а.с. 4).

Щодо справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про визнання права користування житловим приміщенням, то рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 1 червня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 5 вересня 2012 року, в задоволенні позову відмовлено у зв'язку з втратою ОСОБА_2 права користування спірною квартирою. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 жовтня 2012 року (а.с. 5) відмовлено ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у зв'язку з необґрунтованістю касаційної скарги.

Таким чином, в позові ОСОБА_2 відмовлено через втрату ним права, за захистом якого він звернувся до суду, а не у зв'язку з непрофесійними діями чи бездіяльністю ОСОБА_3

Крім того, на час ухвалення вказаних судових рішень строк дії довіреності від 15 листопада 2007 року, виданої ОСОБА_2 ОСОБА_3, скінчився ще 15 листопада 2010 року, а укладений між цими особами договір від 10 жовтня 2011 року стосувався надання правових послуг по питанню притягнення ОСОБА_2 до кримінальної або адміністративної відповідальності, а не у цивільній справі.

Не підтверджено доказами також і факти несвоєчасного направлення ОСОБА_3 до Європейського суду з прав людини двох скарг ОСОБА_2: від 14 березня 2009 року та від 6 червня 2013 року, що б мало наслідком відмову у їх прийнятті.

Як вбачається з листів Європейського суду з прав людини (а.с. 6 - 8), вказані скарги Суд визнав неприйнятними через їх невідповідність критеріям прийнятності, викладених у ст.ст. 34 і 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно ст. 34 Конвенції суд може приймати заяви від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб, які вважають себе потерпілими від допущеного однією з Високих Договірних Сторін порушення прав, викладених у Конвенції або протоколах до неї. Високі Договірні Сторони зобов'язуються не перешкоджати жодним чином ефективному здійсненню цього права.

Відповідно до приписів ст. 35 Конвенції суд може брати справу до розгляду лише після того, як було вичерпано всі національні засоби юридичного захисту, згідно із загальновизнаними принципами міжнародного права, і впродовж шести місяців від дати постановлення остаточного рішення на національному рівні.

Суд не розглядає жодної індивідуальної заяви, поданої згідно зі статтею 34, якщо вона:

a) є анонімною; або

b) за своєю суттю є ідентичною до заяви, що вже була розглянута Судом чи була подана на розгляд до іншого міжнародного органу розслідування чи врегулювання, і якщо вона не містить нових фактів у справі.

Суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає:

a) що ця заява несумісна з положеннями Конвенції або протоколів до неї, явно необґрунтована або є зловживанням правом на подання заяви;

або

b) що заявник не зазнав суттєвої шкоди, якщо тільки повага до прав людини, гарантованих Конвенцією і протоколами до неї, не вимагає розгляду заяви по суті, а також за умови, що на цій підставі не може бути відхилена жодна справа, яку національний суд не розглянув належним чином.

Суд відхиляє будь-яку заяву, яку він вважає неприйнятною згідно з цією статтею. Він може зробити це на будь-якій стадії провадження у справі.

Таким чином ст.ст. 34 і 35 Конвенції містять кілька самостійних умов прийнятності скарги.

Проте в листах Суду (а.с. 6 - 8) конкретно не вказано, яким саме умовам ці скарги не відповідають.

У зв'язку з цим ОСОБА_2 звертався до Суду з петицією (а.с. 38-39), але конкретної відповіді не отримав.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач не довів фактів порушення зобов'язання з боку відповідача по справі (невиконання або неналежного їх виконання) та завдання йому цим збитків і моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для іншого висновку.

Крім того, як вже зазначалося, відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Оскільки відшкодування моральної шкоди не передбачено договорами, укладеними між сторонами, і відсутній закон, який передбачає відшкодування моральної шкоди у правовідносинах, які склалися між сторонами, а тому відсутні підстави для притягнення позивача до відповідальності за завдану позивачу моральну шкоду.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 303, 304, 307, ст. 308, ст. 313-315. 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 4 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: