Справа № 494/741/15-ц
02 вересня 2015 року м.Березівка
Березівський районний суд Одеської області у складі:
судді Римаря І.А.,
за участю секретаря - Козубенко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Березівський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби в Одеській областіпро визнання особи таким, що втратив право користування житловим будинком та зобовязання зняти з реєстрації, -
03 червня 2015 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Березівський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання особи таким, що втратив право користування житловим будинком та зобовязання зняти з реєстрації.
Ухвалою суду від 03.06.2015 року вищевказану позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою суду від 17.06.2015 року відкрито провадження по справі.
Ухвалою суду від 01.07.2015 року замінено неналежного відповідача по справі - Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області на належного Березівський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області.
На обґрунтування своїх позовних вимог позивача вказала, що вона є власницею житлового будинку №6 по вул. Матросова у м. Березівка Одеської області, що підтверджується договором купівлі-продажу. В даному будинку мешкає позивач із членами своєї сімї. Відповідач є чоловіком її дочки, про що було зареєстровано шлюб 01.09.2010 року. У 2013 році ОСОБА_2 звернувся до позивача з проханням зареєструвати його у її будинку та 26 червня 2013 року зареєстровано. У травні 2014 року дочка з відповідачем припинили шлюбні стосунки, ОСОБА_2 Г залишив її будинок і переїхав до місця проживання своєї співмешканки. На прохання позивача, відповідач не знявся з реєстрації, мешкає не за місцем реєстрації, що підтверджується актами обстеження. Відповідач за вказаною адресою не проживає, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальними послугами, не несе інших витрат на утримання помешкання та не приймає участі у спільному побуті, він не є членами її сімї, а отже втратив право користування жилим приміщенням. З питань зняття його з реєстрації позивач зверталась до Березівської міської ради, Березівського районного сектору ГУ ДМС України в Одеській області. Виходячи з вищенаведеного, просила позовну заяву розглянути та задовольнити її.
В судове засідання 02.09.2015 року позивач не з'явилась, хоча була належним чином повідомлена про час, день та місце розгляду справи. Разом з цим, 02 вересня 2015 року подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, на позовних вимогах наполягала та проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_2 у судові засідання 01.07.2015 року,21.07.2015 та 02.09.2015 року не з'явився. Згідно довідки Березівського РС ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.29) ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Судом направлялись на вищезазначену адресу повістки про виклик до суду, однак конверти повернулися із відміткою: за відмовою адресата від одержання (а.с.36,38). Окрім цього, відповідач викликався через оголошення в газеті, про що свідчить копія газети «Одеські вісті» випуск від 29.08.2015 року №75, а тому в даному випадку відповідач повідомлений належним чином про час, день та місце розгляду справи.
Відповідач Березівський РС ГУДМС України в Одеській області у судові засідання також не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи, про що свідчить розписка від 26.08.2015 року.
Відповідно до частини 4 статті 169 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), - у разі якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд ухвалює заочне рішення відповідно до ст. 224 ЦПК України, про що не заперечував представник позивача.
Врахувавши думку представникапозивача, викладену в його письмовій заяві, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
В силу ст. 379 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року зі змінами та доповненнями (далі -ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення призначені та придатні для постійного проживання в них.
Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права.
У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін ''суд, встановлений законом'' поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: ''Сокуренко і Стригун проти України'' від 20 липня 2006 року та ''Лавентс проти Латвії'' від 7 листопада 2002 року).
Право на житло передбачено в міжнародно-правових актах Організації Об'єднаних Націй та Ради Європи. У Загальній декларації прав людини 1948 року визначено, що кожна людина має право на житло (пункт 1 статті 25). У Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року держави - учасниці визнали право кожного на достатній життєвий рівень, у тому числі на житло (пункт 1 статті 11).
У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання ''вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло'' (рішення у справі ''Кривіцька та Кривіцький проти України'' від 02.12.2010 року та ''Рохля проти України'' від 17.05.2011 року).
Одночасно суд зауважує, що пункт 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до ст.ст. 1, 10, 60 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень ; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі ; доказування не може грунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 71 ЖК України особа може бути визнана такою, що втратила право на житло, якщо вона не проживає в жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин.
Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року ''Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України'' у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду справи в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою для відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.
Відповідно до положення ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмеження у його здійсненні.
Позивач, являючись власником житлового будинку №6 по вул. Матросова у м. Березівка Одеської області (а.с.4-10) позбавлена права вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки у спірній квартирі зареєстрований ОСОБА_2, який не проживає в ній без поважних причин з травня 2014 року, участі у витратах на утримання будинку не приймає, речей своїх в будинку не зберігає, про що складено акти обстеження (а.с.13-14), вибрався із квартири добровільно та перешкод у користуванні квартирою йому ніхто не чинив.
Відповідно до ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням ,інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло»не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих звязків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло.
Відповідно до ст. 71 ЖК України , особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за умови її відсутності понад 6 місяців без поважних причин , за виключенням випадків, передбачених частиною 3 цієї норми.
Отже,збереження або втрата права користування житлом за відсутності мешканцем, у будь-якому випадку прямо залежить від причин відсутності , тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що ОСОБА_2 необхідно визнати такими, що втратив право на користування жилим приміщенням спірного житла на підставі положення ст.ст. 71, 150, 156 ЖК України.
Щодо вимоги позивача про зобовязання Березівський РС ГУДМС України в Одеській області зняти з реєстрації відповідача за адресою: вул. Матросова, 6 в м. Березівка, Одеської області, то вона на не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
В постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс 11, Верховний суд України виклав правову позицію, якою чітко встановлено, який порядок повинен бути застосований до правовідносин щодо вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку особи, яка не являється членом сім'ї власника або ж наймача. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання пред'явивши разом з тим одну з таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Відповідно до абз.2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою
Тобто, позовна вимога позивача про зняття відповідача з реєстрації за місцем проживання передбачає втручання в діяльність суб'єкта владних повноважень - Березівський РС ГУДМС України в Одеській області, який уповноважений приймати відповідні рішення, тоді як, суд не може підміняти собою суб'єкта владних повноважень щодо реалізації ним власних повноважень, наданих законодавством.
Така позиція суду щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, повністю узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеною в постанові Пленуму № 13 від 24 жовтня 2008 року, згідно якої, суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень та з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.
Керуючись ст.ст. 209, 212-215 ЦПК України, на підставі ст.ст. 71,150,156 ЖК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Березівського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання особи таким, що втратив право користування житловим будинком та зобовязання зняти з реєстрації задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим будинком №6 по вул. Матросова в м. БерезівкаБерезівського району Одеської області.
В решті позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області через Березівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.А. Римар