Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/5218/14-ц Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 2 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

Головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.

при секретарі Ковальській Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 24 лютого 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з названим позовом. Свої вимоги обгрунтовувала тим, що з 1996 року була знайома з ОСОБА_4, а з 1997 року вони почали проживати однією сім»єю як чоловік та дружина. 04.02.1998 року за спільні кошти вони придбали квартиру АДРЕСА_1. 27.11.2007 року зареєстрували шлюб та проживали разом до дня смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадкоємцями ОСОБА_4 за законом першої черги є вона та його діти від попереднього шлюбу. У зв»язку з тим, що відповідачі у справі не визнають її право на спірну квартиру, просила визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. Стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 24 лютого 2015 року позов задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 об»єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 при його житті. Визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по оплаті судового збору в рівних частках по 715 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначають, що їх батько все життя працював на високооплачуваних роботах, отримував значну пенсію та ще після продажу квартири АДРЕСА_2 він мав достатню суму грошей і за свої власні кошти, без допомоги ОСОБА_1, придбав спірну квартиру для свого особистого проживання. Наголошують, що в договорі купівлі-продажу вказано, що продавець повністю отримав гроші від покупця до підписання договору, тому зміст наданої ОСОБА_1 розписки про передачу нею грошей за квартиру представнику продавця ОСОБА_5 є незаконним. Також вказують, що в спірній квартирі ОСОБА_1 була прописана лише у 2008 році, що, на їх думку, свідчить про те, що з того часу вона і стала проживати в цій квартирі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що за час спільного сумісного проживання однією сім»єю внаслідок спільних трудових зусиль та спільних грошових коштів в рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_4 придбали квартиру АДРЕСА_1. Відповідно ОСОБА_1 довела, що вона має право на 1/2 частину спірної квартири. Так, належними та допустимими доказами визначення ступеня участі ОСОБА_1 своєю працею та особистими коштами в придбанні спірної квартири є розписка від 02.04.1998 року, розписка від 04.02.1998 року, копія трудової книжки та довідки про доходи позивача у період з 1996 по 1998 роки.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 ст.17 Закону України «Про власність» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім»ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Із змісту п.5 постанови Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року „Про практику у справах за позовами про захист права приватної власності" випливає, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об»єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім»ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об»єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Договором купівлі-продажу квартири серії ААК №785356 підтверджується, що 4 лютого 1998 року ОСОБА_6, в інтересах якого за дорученням діяв ОСОБА_5, продав, а ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1 та складається з двох кімнат /а.с.10/.

Пунктом 2 зазначеного договору встановлено, що продаж цей вчинено на суму в 4559грн.44коп., гроші представник продавця одержав від покупця повністю до підписання цього договору.

Із змісту ксерокопії розписки ОСОБА_5 від 04.02.1998 року, яка міститься в матеріалах справи, слідує, що він отримав від дружини ОСОБА_7 - ОСОБА_1 гроші в сумі 4559грн.44 коп. за продаж квартири АДРЕСА_1 і ключі від квартири передав особисто ОСОБА_1 /а.с.16/.

Зазначену розписку суд першої інстанції взяв до уваги при винесенні рішення, як належний та допустимий доказ, та на підставі цього обґрунтовував свої висновки.

Колегія суддів вважає, що наведена розписка не є доказом в контексті положень ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

Так, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що оригінал розписки нею втрачено, залишилась лише ксерокопія з якої вона зняла ще одну копію та подала до суду.

Наведена обставина виключає можливість проведення експертизи на предмет часу написання розписки, про що пояснив представник відповідачів в суді апеляційної інстанції. Такі доводи сторони відповідачів є обґрунтованими і колегія суддів погоджується з ними.

Окрім того, зміст наведеної розписки спростовується змістом п.2 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу про передачу саме цієї суми коштів - 4559грн.44 коп. покупцем ОСОБА_4 представнику продавця ОСОБА_5 /а.с.10/.

З цих же підстав колегія суддів вважає неналежним доказом ксерокопію розписки ОСОБА_1, датовану 02.02.1998 року, про те, що вона взяла в борг у ОСОБА_8 2000грн. на купівлю квартири АДРЕСА_1. Відсутність оригіналу розписки також позбавляє можливості провести відповідну експертизу щодо її дійсності.

Окрім того, сама ОСОБА_1 пояснила, що спірна квартира була придбана після того як ОСОБА_4 після смерті своєї другої дружини ОСОБА_9 продав квартиру АДРЕСА_2.

Відповідачі в апеляційній скарзі також зазначили, що ОСОБА_4 після продажу квартири АДРЕСА_2 мав значну суму коштів і за свої особисті гроші придбав спірну квартиру по АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не довела тієї обставини, що купила квартиру за спільні з ОСОБА_4 кошти.

Окрім того, задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_4 однією сім»єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 1996 року, проте сама ОСОБА_1 в позовній заяві зазначила, а свідок ОСОБА_10 підтвердив, що позивачка у 1996 році лише познайомилась з ОСОБА_4, а з 1997 року почала проживати однією, а уже на початку 1998 року - 4 лютого 1998 року була придбана спірна квартира.

Пояснення свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про те, що позивачка працювала на двох роботах, а тому квартира куплена внаслідок спільних грошових та трудових затрат, при цьому вона внесла більшу половину коштів для придбання спірної квартири, необхідно оцінити критично, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перед покупкою квартири прожили нетривалий час, щонайбільше один рік, оскільки позивачка вказує, що почали проживати разом з 1997 року, не вказуючи конкретну дату, ОСОБА_1, хоча й працювала на двох роботах, проте утримувала велику сім»ю, про що сама пояснила. Внесення коштів на придбання квартири також не підтверджено, оскільки розписки є неналежними доказами, про що зазначено вище.

Окрім того, після покупки спірної квартири ОСОБА_1 у ній не була зареєстрована і лише після укладення шлюбу з ОСОБА_4 27.11.2007 року зареєструвалась в АДРЕСА_1 01.08.2008 року /а.с.8.9/.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що позивачкою не було доведено свої позовні вимоги належними та допустими доказами, а тому рішення суду першої інстанції про задоволення позову є помилковим та підлягає скасуванню на підставі положень ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 24 лютого 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді