Справа № 159/667/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Луньова Т.В.
Провадження № 22-ц/773/1580/15 Категорія: 44 Доповідач: Завидовська-Марчук О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Завидовської - Марчук О.Г.,

суддів - Федонюк С.Ю., Грушицького А.І.,

при секретарі Перебойчуку Р.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом та виселення за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду від 17 березня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, покликаючись на те, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, в якій зареєстрований та постійно проживає її син, відповідач по справі ОСОБА_2, що вселився у цю квартиру за її згодою.

Своєю поведінкою ОСОБА_2 порушує її право на користування та володіння належною їй квартирою, оскільки систематично влаштовує сварки, зловживає спиртними напоями, постійно приводить до квартири сторонніх людей і надає їм там притулок без її згоди, спричиняє їй матеріальну шкоду, не бере участі в оплаті житлово-комунальних послуг. З цього приводу вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів, внаслідок чого за 2014 рік відповідача було шість разів притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративні стягнення за насильство в сім'ї. Крім того, з вини відповідача у її квартирі виникла пожежа, в результаті якої було пошкоджено побутову техніку, меблі, речі домашнього вжитку, вхідні двері.

Так як застосовані до відповідача правоохоронними органами та судом заходи не дали позитивного результату, він продовжує порушувати правила співжиття, що робить неможливим її проживання з ним в одній квартирі, просила виселити відповідача з належної їй квартири.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 березня 2015 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом, що перебуває у приватній власності шляхом виселення відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на це рішення, в якій, покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 20 квітня 2015 року апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задоволено, рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 березня 2015 року скасоване та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Ухвалено виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 365грн. 40 коп. судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 09 вересня 2015 року рішення апеляційного суду Волинської області від 20 квітня 2015 року скасоване, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечив та просив її відхилити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_2

Судом правильно встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.11.2009 року (а.с.7).

В січні 2014 року відповідач за згодою своєї матері ОСОБА_1 вселився у вищевказану квартиру та був зареєстрований за вказаною адресою. Дана обставина підтверджується копією будинкової книги (а.с. 9-10).

Крім цього, з пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що між ними склалися неприязні стосунки, що виявляється в постійних суперечках та сварках.

Вказані обставини підтверджуються копіями постанов у справах про адміністративні правопорушення №159/2498/14-п (провадження №3/159/882/14); №159/3173/14-п (провадження №3/159/1127/14); №159/3374/14-п (провадження №3/159/1176/14); №159/5526/14-п (провадження №3/159/1893/14); №159/6805/14-п (провадження №3/159/2288/14); №159/2026/14-п (провадження №3/159/740/14), з яких вбачається, що відповідач ОСОБА_2 упродовж 2014 року шість разів притягався до адміністративної відповідальності за вчинення стосовно позивача ОСОБА_1 діянь, які містять склад правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП (насильство в сім'ї).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 покликалась на те, що відповідач систематично влаштовує сварки, що підтверджується вищевказаними постановами у справах про адміністративні правопорушення, зловживає спиртними напоями, постійно приводить до квартири сторонніх людей і надає їм там притулок без її згоди, спричиняє їй матеріальну шкоду, не бере участі в оплаті житлово-комунальних послуг.

Відповідач, в свою чергу, заперечуючи проти позову зазначав, що ініціатором неодноразових суперечок і скандалів є саме ОСОБА_1, яка задалася метою виселити його із квартири і з цією метою не дає користуватись газовою плитою, виключає світло, створює умови, за яких його проживання в даній квартирі є неможливим. Ці його пояснення підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_3, ОСОБА_4 Свідок ОСОБА_5 - дільничний інспектор в судовому засіданні пояснив, що скарги на ОСОБА_2 поступали лише від позивача, причому від сусідів по їх квартирі скарг на його поведінку не було.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.11 своєї постанови №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). У мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50; далі - Конвенція).

Як зазначено у ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Разом з тим відповідно до ч.1 ст. 165 ЖК України члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені статтею 157 ЖК України та частиною першою ст. 116 ЖК України.

Зокрема, виселення відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, для застосування норми цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Крім того, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що не мають відношення до користування сторонами даним приміщенням.

Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів тощо.

Як вбачається з постанов у справах про адміністративні порушення щодо ОСОБА_2.(а.с.11-16) до адміністративної відповідальності останній притягався за насильство в сім'ї відносно своєї матері ОСОБА_1, а саме за вчинення конфліктів, під час яких виражався в її сторону нецензурною лайкою і намагався затіяти бійку. Порушення правил співжиття в даному випадку сталося не з приводу користування сторонами даним приміщенням, а в результаті неприязних стосунків, які склалися у сім'ї.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На підтвердження позовних вимог позивачкою не надано належних та допустимих доказів, що відповідач систематично порушував правила співжиття з приводу користування спірною квартирою, і до нього в зв'язку з цим вживалися заходи попередження або громадського впливу, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для виселення відповідача з підстав визначених ст.ст.157, 116 ЖК України, а також з підстав визначених ч.1 ст.405 ЦК України, на які позивачка посилалася в позовній заяві.

Крім того, наявні в матеріалах справи докази на підтвердження викликів працівників міліції та звернення до правоохоронних органів, не можуть бути розцінені судом як заходи запобігання чи громадського впливу.

До того ж в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження покликання позивача на спричинення їй матеріальних збитків. А також те, що дії відповідача призводять до пошкодження квартири.

Зокрема, згідно довідки №4 від 05.01.2015 року, виданої Ковельським міськрайонним відділом управління ДСНС України у Волинській області, ймовірна причина пожежі в квартирі АДРЕСА_1 є коротке замикання електропроводки, що спростовує її доводи про те, що відповідач спричинив пожежу.

Таким чином, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не містять підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду від 17 березня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді: