Справа № 466/686/14 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/783/114/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М., Струс Л.Б.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, представника ЖБК № 224 - Смачило В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_4, третя особа - Житлово-будівельний кооператив № 224, про визнання недійсним та скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на квартиру, -

в с т а н о в и л а:

В січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_4, який у червні 2014 року уточнив, просить ухвалити рішення про: визнання недійсним та скасування п. 1.2. розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 112 від 08.02.2006 року; визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1, виданого ОСОБА_7 Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради 08.02.2006 року; визнання недійсним договору дарування квартири від 03.04.2006 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 і посвідченого приватним нотаріусом Пелех О.З. за № 1223; визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1. В обґрунтування позову посилається на те, що є членом ЖБК № 224, вселився у спірну квартиру разом з батьками на підставі ордера від 23.08.1994 року. Вважає, що квартира безпідставно була оформлена на батька ОСОБА_7, так як пайові внески за цю квартиру сплачував він через рахунок в Ощадбанку, а не батько, у якого такого рахунку і коштів не було. Вважає, що він є власником квартири. Батько не вправі був розпоряджатися квартирою та дарувати її доньці ОСОБА_4

Окаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_2 до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_4, про визнання недійсним та скасування п. 1.2. розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 112 від 08.02.2006 р., визнання недійсним Свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1, виданого ОСОБА_7 Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради 08.02.2006 р., визнання недійсним договору дарування квартири від 03.04.2006 р., укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 і посвідченого приватним нотаріусом Пелех О.З. за № 1223, визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 - відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що батько ОСОБА_2 не був та не міг бути одноосібним власником спірної квартири і не мав права оформляти право власності на спірну квартиру на себе одного, а в подальшому подарувати її ОСОБА_4 Стверджує, що оплату за спірну квартиру здійснював ОСОБА_2, а не його батько, відтак Свідоцтво про право власності на спірну квартиру, видане Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради від 08.02.2006 року, порушує його право власності, є незаконним та підлягає визнанню недійсним. Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 червня 2014 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, представника ЖБК № 224 - Смачило В.І., перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7, повністю внісши в 1993 році свій пайовий внесок за квартиру, з 1993 року набув право власності на неї і це право власності ним належним чином оформлено на підставі розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 112 від 08.02.2006 року з видачею йому Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради 08.02.2006 року Свідоцтва про право власності на квартиру, яке зареєстроване в ОКП ЛОР БТІ та ЕО 27.03.2006 року. А оскільки ОСОБА_7, як власник спірної квартири, у відповідності до закону уклав 03.04.2006 року з ОСОБА_4 договір дарування даної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Пелех О.З. та зареєстрований в реєстрі за № 1223, то підстав визнавати недійсним цей договір, як і підстав для визнання права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 - немає.

Судова колегія погоджується з такими висновками районного суду, виходячи з наступного.

Статтею 133 ЖК України передбачено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, вправі вступити до житлово-будівельного кооперативу і одержати в ньому квартиру.

Відповідно до положень глави 5 ЖК України та Примірного статуту ЖБК порядок надання квартир у будинках ЖБК регулюється цими та іншими актами законодавства України (ст. 137 ЖК України).

Згідно п. 4 Примірного статуту ЖБК виконавчий комітет місцевої Ради народних депутатів або адміністрація підприємства, установи, організації чи орган кооперативної або іншої громадської організації і профспілковий комітет на підставі заяв громадян, які перебувають на обліку бажаючих вступити до кооперативу (у списку осіб, які користуються правом на вступ до кооперативу поза чергою), з додержанням установленої черговості складають списки громадян, які вступають до даного кооперативу, і членів їх сімей та проводять загальні збори громадян, на яких приймається рішення про організацію кооперативу. Рішення зборів про організацію кооперативу, список громадян, які вступають до кооперативу, і членів їх сімей, що виявили бажання оселитися в будинку кооперативу, затверджуються виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. При цьому, з урахуванням заяв громадян і виходячи з вимог пункту 28 цього Примірного статуту, визначаються типи квартир (однокімнатні, двокімнатні і т. ін.), які надаватимуться вказаним громадянам. Розподіл квартир між членами кооперативу провадиться перед здачею жилого будинку в експлуатацію.

З матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_7 за місцем праці - БУ-52 фірми «Галбуд» перебував на кооперативному квартирному обліку з 1990 року.

На підставі рішення РТК підприємства (протокол № 11 від 06.11.1990 року) ОСОБА_7 було позачергово надано квартиру у 80-квартирному будинку по АДРЕСА_1.

Згідно протоколу № 13 загальних зборів членів кооперативу від 15.01.1994 року, ОСОБА_7 був членом ЖБК № 224, що підтверджується довідкою ЖБК № 224 від 25 лютого 2014 року за № 07/2014.

Відповідно до списку членів ЖБК № 224 на оформлення ордерів у зв'язку із заселенням 80-квартирного будинку по АДРЕСА_1, спірна квартира надається ОСОБА_7, як члену ЖБК, та членам його сім'ї дружині ОСОБА_9 і сину ОСОБА_2

Згідно ордеру № 7864 йому на склад сім'ї з 3-х чоловік була надана трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 на підставі рішення загальних зборів ЖБК від 15.01.1994 року та розпорядження голови Львівської міської ради народних депутатів від 04.08.1994 року за № 1131 (а.с. 72).

Відповідно до довідки ЖБК № 224 від 10 січня 2006 року за № 1/2006 ОСОБА_7 є членом ЖБК № 224, повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру в 1993 році і сума паєнагромадження складає 10 520 000 крб. (а.с. 59).

Згідно розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 08 лютого 2006 року за № 112 ОСОБА_7 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 45, 46).

Відповідно до положень чч. 1, 3 ст. 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Згідно ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім?ї, є спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою згодою між ними.

Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 року (зі змінами та доповненнями) роз'яснив, що відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмової угодою між ними. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази внесення позивачем, як членом сім'ї ОСОБА_7, коштів в рахунок сплати пайового внеску за спірну квартиру.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сама по собі наявність у позивача ощадної книжки на його ім'я, в якій містяться записи про прийняття 30.01.1993 року 33000 крб. і 14.05.1993 року 50000 крб. та списання цих коштів в день їх надходження не дає підстав для висновку, що ці кошти використані позивачем для сплати пайового внеску ОСОБА_7, та що позивач не був членом ЖБК, оскільки рішення про включення позивача у члени кооперативу не було, що і було підтверджено представником позивача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

03.04.2006 року ОСОБА_7 на підставі договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Пелех О.З. та зареєстрований в реєстрі за № 1223, передав безоплатно у власність, а ОСОБА_4 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 30).

15 квітня 2013 року ОСОБА_7 помер (а.с. 43).

Згідно ст. 22 КпШС України (яка діяла на час набуття права власності на квартиру, а саме внесення повної суми пайового внеску за квартиру) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Отже пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

З копії матеріалів по договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Пелех О.З. 03.04.2006 року за реєстровим № 1223, вбачається, що ОСОБА_9 нотаріально завіреною заявою 03 квітня 2006 року дала згоду ОСОБА_7 на дарування квартири АДРЕСА_1, яка була набута ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі, на ім?я ОСОБА_4. Шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 був зареєстрований 22.03.1957 року (а.с. 141 - 148).

За таких обставин висновок суду першої інстанції про правомірність права власності ОСОБА_7 на час відчуження ним квартири АДРЕСА_1, та відповідно, його право розпорядитися цією квартирою на свій розсуд - є правильним.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Копняк С.М.

Струс Л.Б.