Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2015 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючої - судді Семенцової Л.М.,

за участі секретарів - Никончук М.С., Андрушко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про визнання майна особистою власністю, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у 1987 році між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, а рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12.08.2010 року шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу у 2002 році згідно договору дарування вони придбали в рівних частках будинок АДРЕСА_1. За особисті кошти вона побудувала гараж та сарай до будинку, які були введені в експлуатацію у 2004 році згідно рішення Житомирської міської ради від 25.03.2004 року. А також у 2000 році нею за особисті кошти, отримані в позику від ОСОБА_4, було придбано автомобіль марки "Mitsubishi L 300" 1988 року випуску, що був зареєстрований у відповідному відділі УДАІ УМВС України в Житомирській області. Тому оскільки відповідач стверджує, що вказане майно відноситься до спільної сумісної власності подружжя, просить визнати автомобіль марки "Mitsubishi L 300" 1988 року випуску та гараж і сарай, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, її особистою власністю.

У судовому засідання позивач та її представники вимоги позову підтримали та уточнили, вказавши, що вимоги позову стосуються гаражу, позначеного літерою "Д" та сараю, позначеного літерою "Е". Позивач пояснила, що у 1999 році вона отримала в борг від сина ОСОБА_4 15000 дол. США для будівництва гаражу та сараю, будівництвом яких з 2000 року по 2002 рік займався її син ОСОБА_4, а спірний автомобіль вона купила в 2000 році у відповідача за 8000 дол. США, які також були позичені у ОСОБА_4, але при цьому нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу укладено між ними не було. У подальшому автомобіль був проданий нею третій особі ОСОБА_3

Представники позивача пояснили, що гараж, сарай та автомобіль були придбані позивачем за її особисті кошти. Вона була замовником будівельних робіт і сплачувала кошти за їх виконання.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали. Відповідач пояснив, що протягом 2002-2003 років за його участі здійснювалося будівництво гаражу та сараю, при цьому письмових договорів щодо їх будівництва укладено не було. Автомобіль марки "Mitsubishi L 300" з 1996 року по 2000 рік був зареєстрований за ним, а 23.12.2000 року він зареєстрував автомобіль за позивачем, щоб не сплачувати податок за нього, так як вона є інвалідом та звільнена від його сплати. При цьому договору купівлі-продажу між ними укладено не було та будь-яких коштів за автомобіль він від неї не отримував.

Третя особа в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи у його відсутності та вказав, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Суд, заслухавши позивача та її представників, відповідача та його представника, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частинами 1 та 2 ст. 24 КпШС України визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їм, йому особисто.

Відповідно ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

За положеннями ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що 17.07.1987 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12.08.2010 року (а.с. 5, 6).

Під час перебування у шлюбі згідно нотаріально посвідченого договору дарування частини житлового будинку від 05.04.2002 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2489, вони в рівних частках прийняли у дар 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7), і право власності сторін було зареєстроване Житомирським обласним державним комунальним підприємством по технічній інвентаризації 16.04.2002 року (а.с. 9).

Як убачається з інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.01.2015 року (а.с. 124-126), за позивачем зареєстровано право спільної часткової власності на 1/4 частину зазначеного житлового будинку на підставі договору дарування від 05.04.2002 року, а за відповідачем зареєстровано право спільної часткової власності на 62/200 частин цього будинку згідно рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16.02.2011 року (справа № 2-433) та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 06.12.2011 року (справа № 22ц/0690/957/11).

Із пояснень сторін, показань допитаних в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та плану земельної ділянки (а.с. 129) суд встановив, що в період часу з 2000 року по 2003 рік за місцем розташування будинку АДРЕСА_1 здійснювалося будівництва гаражу літ. "Д" та сараю літ. "Е".

Згідно рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 25.03.2004 року № 156 "Про закінчення будівництвом нових житлових об'єктів малоповерхової забудови, які пред'являються державній комісії для прийняття їх в експлуатацію та оформлення житлових і підсобних приміщень, реконструйованих, розширених в існуючих житлових будинках та новозбудованих або реконструйованих, розширених існуючих об'єктів господарського призначення на присадибних ділянках" (а.с. 10) на підставі висновків міської міжвідомчої архітектурно-будівельної комісії вирішено оформити збудовані гараж літ. "Д" та сарай літ. "Е" загальними зовнішніми розмірами 12,60 м х 4,82 м на земельній ділянці по АДРЕСА_1 на власників частини домоволодіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 09.10.2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу позов задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача 75000 грн. у рахунок погашення заборгованості за договором позики. Судом було встановлено, що згідно розписки від 10.12.1999 року відповідач ОСОБА_1 отримала від позивача ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 75000 грн., що в еквіваленті становить 15000 дол. США, підтвердженням чому є, зокрема розписки від 21.04.2008 року та 12.05.2011 року (а. с. 24, 12-14). Із змісту розписки від 12.05.2011 року слідує, що ОСОБА_1 підтверджено факт отримання від ОСОБА_4 10.12.1999 року зазначеної суми коштів для здійснення будівництва підсобних приміщень свого домоволодіння.

Однак суд не примає до уваги посилання позивача та її представників на те, що будівництво гаражу та сараю було здійснене за отримані позивачем від ОСОБА_4 в позику її особисті кошти, так як до суду не надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що позичені від нього кошти були витрачені саме на це будівництво. При цьому стороною позивача не надано також доказів укладення відповідних договорів щодо виконання будівельних робіт та придбання нею будівельних матеріалів на будівництво спірного гаражу та сараю.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 надали показання про те, що вони приймали безпосередню участь у будівництві гаражу та сараю по АДРЕСА_1, але ніяких письмових договорів з приводу виконання будівельних робіт з ними не укладалось, за виконану роботу з ними розраховувався відповідач.

Згідно ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Статтею 186 ЦК України визначено, що річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зважаючи на те, що 1/2 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 була набута позивачем та відповідачем під час шлюбу на праві спільної часткової власності, оскільки частки кожного з них на частину нерухомості було визначено укладеним ними 05.04.2002 року договором дарування, і є головною річчю, а збудовані гараж літ. "Д" та сарай літ. "Е", які зареєстровані згідно рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 25.03.2004 року № 156, є приналежними до даного житлового будинку, тому вони належать сторонам на праві спільної часткової власності відповідно до їхніх часток у праві власності на частину будинку.

Сторонами та їхніми представниками не заперечувалося, що автомобіль марки "Mitsubishi L 300" 1988 року випуску був придбаний сторонами під час їхнього перебування у шлюбі та з 1996 року по 2000 рік право власності на нього було зареєстроване за відповідачем.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 (а.с. 11) та, як убачається з відповіді УДАІ УМВС України в Житомирській області від 20.01.2015 року (а.с. 127), автомобіль марки "Mitsubishi L 300" 1988 року випуску на підставі довідки-рахунку серії ДЮО № 449969 було зареєстровано 23.12.2000 року за позивачем. Втім доказів на підтвердження посилань позивача та її представника щодо укладення між нею та відповідачем відплатного договору купівлі-продажу автомобіля до суду не надано. З 22.09.2011 року автомобіль марки "Mitsubishi L 300" 1988 року випуску зареєстровано за третьою особою ОСОБА_3, підтвердженням чому є повідомлення УДАІ УМВС України в Житомирській області від 04.04.2014 року (а. с. 92).

Таким чином, враховуючи, що автомобіль марки "Mitsubishi L 300" 1988 року випуску був набутий позивачем у період шлюбу з відповідачем, а також за відсутності належних, допустимих та достатніх доказів його придбання позивачем за відплатним договором за її особисті кошти суд вважає, що до переходу права власності на нього 22.09.2011 року до третьої особи ОСОБА_3 спірний автомобіль був об'єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача як колишнього подружжя.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За наведених обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки вимоги позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та не ґрунтуються на положеннях закону.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 22, 24 КпШС України, ст. ст. 57, 60 СК України, ст. ст. 181, 186 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", ст. ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про визнання майна особистою власністю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.М. Семенцова