Номер провадження: 22-ц/785/3964/15
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2015 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Журавльова О.Г.

Кононенко Н.А.

при секретарі Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства "Будівельно-монтажне управління №26" про стягнення невиплаченої заробітної плати та моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2015 року,

встановила:

06 жовтня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ПАТ "Будівельно-монтажне управління №26" про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 11 201 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 послався на те, що працював на підприємстві на посаді тесляра 4 розряду з квітня 2001 року відповідно до наказу №11к від 02 квітня 2011 року. Відповідач протягом тривалого часу з 2002 року затримував іноді йому виплату заробітної плати, пояснюючи тимчасовими фінансовими труднощами. Також він просив стягнути у зв'язку з цим і моральну шкоду у розмірі 8000 грн.

В судовому засіданні:

- позивач підтримав позовні вимоги та пояснив, що суму невиплаченої заробітної плати він розрахував виходячи що йому повинні були платити по 30 грн. за день та помножив на 831 день, при цьому він нараховував їх з урахуванням на 3-х осіб які тоді відпрацювали: на себе, його покійного сина та ОСОБА_5 Про таку оплату він особисто домовлявся з керівником відповідача ОСОБА_6 та який постійно йому обіцяв з ним розрахуватися. Про те, що його звільнили він взагалі не знав, так як йому повідомили, що на підприємстві зараз фінансові труднощі тому він знаходився у тривалій відпустці. Лише з листа відповідача він дізнався про своє звільнення, хоча при цьому позивач вважав, що воно є незаконним, і що відповідач скористався його похилим віком. Він звертався з скаргою до інспекції праці, до прокурора. Позивач при цьому також пояснив, що впродовж тривалого часу він на прохання голови правління ОСОБА_6 також працював і у нього вдома в приватному будинку, допомогав в інших роботах, іноді з ним ОСОБА_6 особисто розплачувався готівкою. А іноді він отримував кошти по відомостям. Проте позивач просив стягнути вказані кошти за відпрацьовану роботу;

- представник відповідача позовні вимоги не визнала, та пояснила, що позивач прийнятий до них на роботу з 01 грудня 2003 року за сумісництвом. За весь час він отримав всі належні йому кошти згідно відомостям. Також вона пояснила, що раніше на цьому ж підприємстві працював і син позивача.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших, які беруть участь у справі.

Як вбачається з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні вищевказаного позову на підставі Закону України "Про оплату праці", ст.ст. 94, 115, 116, 117 КЗпП України, суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Позивач прийнятий на роботу до ЗАО "БМЦ №26 "Одесабуд" з 01 грудня 2003 року згідно наказу №22-к від 01 грудня 2003 року на посаду тесляра 4 розряду.

Згідно трудової книжки позивача, він прийнятий на посаду тесляра 4 розряду 01 грудня 2006 року, яке 04 квітня 2011 року ЗАО "БМЦ №26 "Одесабуд" реорганізовано в ПАТ "СМУ №26".

З листа ПАТ "СМУ №26" від 11 лютого 2014 року №11 на ім'я ОСОБА_7 повідомлено позивача, що він звільнений 11 лютого 2014 року по ст. 40 ч. 4 КЗпП України та про необхідність з'явитися до відділу кадрів за отриманням кінцевого розрахунку: компенсація за невикористану відпустку за період з 01 грудня 2009 року по 11 лютого 2014 року у кількості 99 кал. Днів - 2790,55 грн.

З відповіді заступника прокурора Приморського району м. Одеси від 08 лютого 2014 року вбачається відсутність підстав для прокурорського реагування.

З листа територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області від 11 січня 2014 року (а.с. 21-22) вбачається, що заробітна плата нараховувалась виходячи з встановлених штатним розписом тарифних ставок за фактично відпрацьований робочий час. При цьому, були порушені строки виплати заробітної плати позивачу за весь час щорічної відпустки та виплачена без урахувань вимог ч. 1 ст. 115 КЗпП України 1 раз на місяць, та ст. 84 ч. 2 КЗпП України (не більше 15 кал. днів) (а.с. 21-22).

За наслідками перевірки складено акт та видано припис від 10 січня 2014 року (а.с. 60, 61-68).

Відповідно до видаткового касового ордеру №58 від 11 лютого 2014 року, ОСОБА_4 нараховані та виплачено компенсація за невикористану відпустку у сумі 2790,55 грн.

З відомостей на виплату грошей, платіжних відомостей за період з 2004 року по 2013 рік включно вбачається підпис ОСОБА_4 на звороті про отримання коштів в ці періоди.

Доказів про працевлаштування ОСОБА_4 в період з 2001 року по листопад 2003 року суду не надано.

Надані позивачем до суду на підтвердження своїх вимог копії табелів обліку за квітень-червень 2001 року, липень 2001 року, травень 2002 року з прізвищами ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та з позначкою про оплату 30 грн. в день, суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги, так як зазначені документи не засвідчені належним чином, спростовуються копією трудової книжки та відомостями з УПФ в Приморському районі м. Одеси.

Також, є неможливим виходити з розрахунків, наданих позивачем, оскільки розмір заробітної плати не може ґрунтуватися на начебто усній домовленості про оплату праці по 30 грн. за день.

При цьому, судова колегія зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що позивач не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обов'язком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

Отже, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2015 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства "Будівельно-монтажне управління №26" про стягнення невиплаченої заробітної плати та моральної шкоди - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді С.П. Гайворонський

О.Г. Журавльов

Н.А. Кононенко