АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/4002/15 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 643/8236/14-ц Сиротников В.Є.
Категорія:сімейні Доповідач -Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого , судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

Кругова С.С.,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора Московського району м.Харкова в інтересах держави в особі Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю в Харківській області, Харківської міської ради на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа : Харківська міська рада про поділ майна подружжя, визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

05.06.2014 року позивач звернувсь до суду з позовом, в якому просив в порядку поділу спільного майна подружжя, просив суд визнати за ним право власності та кухонні меблі та телевізор ( а.с.1).

Після відкриття судом першої інстанції провадження у справі за вказаним позовом позивач в порядку доповнення позовних вимог, з посиланням на ч.3 ст. 376 ЦК України просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 та складається з приміщень першого поверху І, 1, 2,3,4 та другого поверху 1,2,3,4,5 загальною площею 154,0 кв.м. та заявою про залишення позовної заяви про поділ майна без розгляду ( а.с.19, 21).

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 11 червня 2014 року позовні вимоги позивача про визнання права власності задоволені. Суд визнав за позивачем право власності на зазначену квартиру.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує порушенням судом першої інстанції при ухваленні зазначеного рішення норм ст. 331, 376, ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» .

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з»явились, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставинах, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні в судовому засіданні.

В ч.1 ст. 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд, зокрема вирішує такі питання як : чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 215 ЦПК України,зміст рішення суду зокрема також складається з його мотивувальної частини із зазначенням: встановлений судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин ; мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обгрунтовувалися вимоги чи заперечення; чи були порушені, не визнані або ос порені права чи свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким.

Ухвалене у зазначеній справі судом першої інстанції рішення вимогам вказаних норм ЦПК України не відповідає.

Так, як свідчать матеріали справи, звертаючись до суду з позовом про розподіл спільного майна подружжя, позивач зазначив як місце свого проживання, так і місце проживання відповідача, вул. Тевелева, 31 м.Харкова, при цьому матеріали позовної заяви не містили доказів реєстрації місця проживання чи перебування відповідача за вказаною адресою.

Суд в порушення вимог ч.3 ст. 122 ЦПК України не перевірив інформації про зареєстроване місце проживання чи перебування відповідача, тоді як згідно інформації відділу адресно-довідкової роботи управління з питань громадянства , реєстрації та роботи з громадянами на тимчасово окупованій території України ГУДМС України в Харківській області, , відповідач з 17.12.2009 року зареєстрована на території Дзержинського району м.Харкова, по АДРЕСА_1 ( а.с74).

Більш того, зазначене нерухоме майно, право власності на яке просив визнати позивач, також знаходиться на території Дзержинського району м.Харкова, тоді як у відповідності до вимог ч.1 ст. 114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред»являються за місцезнаходження майна або основної його частини.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув вказану справу та ухвалив рішення з порушенням виключної підсудності розгляду цієї справи.

Крім того, в оскаржуваному рішенні суд в якості третьої особи суд зазначив Харківську міську раду , однак матеріали справи не містять будь-яких доказів того ,що Харківська міська рада у відповідності до вимог ст. 35 ЦПК України взагалі залучалась судом до участі у справі .

Задовольняючи вказані позовні вимоги позивача та визнаючи за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 та складається з приміщень першого поверху І, 1, 2, 3, 4 та другого поверху 1,2,3,4,5 загальною площею 154 кв.м., суд першої інстанції, посилаючись на вимоги части 1 та 3 ст. 376 ЦК України , не навів мотивів та підстав обгрунтованості та законності вказаних вимог позивача .

При цьому, як свідчать матеріали справи позивач на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 24 вересня 2009 року набув право власності на квартиру № АДРЕСА_1 та складалась з однієї кімнати житловою площею 9, 5 кв.м. та загальною площею 22, 3 кв.м. ( а.с.17-18).

Як свідчить технічний паспорт на вказану квартиру, станом на 13 квітня 2011 року вказана квартира складається із однієї кімнати 14,0 кв.м. та вбиральні- 3,5кв.м.на 1-му поверсі одноповерхового будинку та самовільно побудованих на першому поверсі : гаража - 15 кв.м., кухні 35,9 кв.м., сходинкової клітини -9,6 кв.м.. На масандрі 2-го поверху ,житлові кімнати площею 43,3 кв.м., у тому числі: 1-а кімната - 17,0 кв.м. 2-а кімната -26, 3 кв.м., сходиноква клітина -9,0 кв.м. , хол - 11, 1 кв. м. санвузол -11,7 кв.м.. Квартира обладнана балконом -3 кв.м. та її загальна площа складає 154,0 кв.м. ( а.с.13-16).

Згідно до вимог ч.2 ст. 383 ЦК України, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт та зміни у квартирі,наданій йому для використання як єдиного цілого - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст ,є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об»єкти комунальної власності.

При цьому, матеріали не мітять будь-яких доказів, що земельна ділянка на якій позивачем добудовані до вказаної квартири гараж площею 15 кв.м., кухня площею 35,9 кв.м. та сходинкова клітина площею 9,6 кв.м. , належить йому на праві власності , чи у встановленому законом порядку він набув право на її користування та таких доказів не надала представник позивача і в суді апеляційної інстанції.

Вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про те, що позивач не здійснив ремонт та зміни у зазначеній квартирі в розумінні ч.2 ст. 383 ЦК України, а самовільно побудував фактично на земельній ділянці, що належить територіальній громаді, в особі Харківської міської ради, побудував інший об»єкт нерухомості .

Згідно із частинами 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Таким чином, вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про те, що здійснивши самочинне будівництво вказаної квартири, позивач не набув на неї права власності.

В ч.2 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди) тощо виникає з моменту завершення будівництва ( створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За змістом вказана норма права передбачає прийняття новоствореного нерухомого майна в експлуатацію.

Відповідно до ч.3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй виділена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що така земельна ділянка позивачу була виділена Харківською міською радою, як власником спірної земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, вказані вище обставини справи та зазначені вище норми матеріального права не дають підстав вважати обґрунтованим будівництво вказаного нерухомого майна .

Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Матеріали справи не містять доказів того, що при зверненні позивача у суд з зазначеним позовом, між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 виник спір щодо права власності на самочинне збудоване вказане нерухоме майно, як і не містять доказів того, що на час ухвалення судом першої інстанції рішення суду, яким за позивачем визнано право власності на вказану вище квартиру, такий спір виник у позивача та Харківською міською радою.

Вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про відсутність підстав вважати порушеним право позивача та захищати таке право, шляхом визнання за ним права власності на зазначену квартиру.

З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції , у відповідності до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 309 ЦПК України підлягає скасуванню як таке, що ухвалено судом з порушенням вказаних вище норм матеріального права та процесуального права , при невідповідності висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам , з ухваленням у справі нового рішення у справі про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог з зазначених підстав.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 червня 2015 року за заявою прокурора Московського району м.Харкова в інтересах держави в особі Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю в Харківській області та Харківської міської ради були вжиті заходи забезпечення позову, шляхом заборони позивачу вчиняти дії, пов»язані з набуттям шляхом державної реєстрації права власності, передачею права власності іншим особам, а також передачею в іпотеку квартири АДРЕСА_1 та складається з приміщень першого поверху І, 1, 2, 3, 4 та другого поверху 1,2,3,4,5.загальною площею 154 кв.м.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача звернулась з заявою про скасування вжитих вказаною ухвалою апеляційного суду Харківської області заходів забезпечення позову.

За змістом ч.6 ст. 154 ЦПК України, вжиті заходи забезпечення позову , якщо в задоволенні позову відмовлено, застосовуються до набрання рішенням законної сили , також суд одночасно з ухваленням судового рішення може скасувати заходи забезпечення позову.

Оскільки в позові позивачу відмовлено та відпала потреба у вжитих апеляційним судом заходах забезпечення позову, судова колегія вважає за необхідне скасувати такі заходи забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 309, 316, 317, 319, 218 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Московського району м.Харкова в інтересах держави в особі Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю в Харківській області, Харківської міської ради задовольнити.

Скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2014 року .

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 та складається з приміщень першого поверху І, 1, 2, 3, 4 та другого поверху 1,2,3,4,5 загальною площею 154 кв.м.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 червня 2015 року в частині заборони ОСОБА_3 вчиняти дії, пов»язані з набуттям шляхом державної реєстрації права власності, передачею права власності іншим особам, а також передачею в іпотеку квартири АДРЕСА_1 та складається з приміщень першого поверху І, 1, 2, 3, 4 та другого поверху 1,2,3,4,5 загальною площею 154 кв.м.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді :