22-ц/775/654/2015(м)
Головуючий у 1-ій інстанції ОСОБА_1
Суддя доповідач Ткаченко Т.Б.
Р і ш е н н я

Іменем України

24 червня 2015 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі :

Головуючого - Ткаченко Т.Б

Суддів - Песоцької Л.І., Мальцевої Є.Є.

При секретарі - Брежнєві Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю багатопрофільного підприємства «Азовмашпром» про поновлення строку звернення до суду, внесення зміни формулювання причини звільнення у трудову книжку за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю багатопрофільного підприємства «Азовмашпром», в особі його представника ОСОБА_3, на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю багатопрофільного підприємства «Азовмашпром» (далі ТОВ БП «Азовмашпром), в якому просив поновити йому строк на звернення з позовом до суду, визнати запис про причини звільнення, яка викладена підприємством в його трудовій книжці такою, що не відповідає діючому законодавству, змінити формулювання причини звільнення, виклав її як звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, з внесенням відповідних змін в запис у трудовій книжці ОСОБА_2

Посилався на те, що з листопада 2011 року по 24 лютого 2014 року працював у ТОВ БП «Азовмашпром» охоронником. З грудня 2012 року останнє не виплачувало йому заробітну плату, заборгованість по якій становить 22 732,86 грн., що явилось причиною його звільнення з підприємства. В день звернення із зявою про звільнення він отримав трудову книжку з записом про звільнення за ст.38 КЗпП України. Однак вказаний запис в трудовій книжці не відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок робітників, оскільки у записі відсутнє посилання на конкретний пункт ст.38 КЗпП України.

Крім того, відповідач видав наказ про його звільнення за № 19 від 24 лютого 2014 року, а запис в трудовій книжці зроблений на підставі наказу № 5 від 24 лютого 2014 року.

Отримав 21 травня 2014 року копію наказу про його звільнення, йому стало відомо, що він звільнений з підприємства по п.1 ст.38 КЗпП України, а не по п.3 цієї статті.

Зазначена в наказі причина звільнення не відповідає дійсності, оскільки він не попереджав власника про розірвання трудового договору за два тижні відповідно до п.1 ст.38 КЗпП України, а був звільнений в день звернення з заявою. Його бажання звільнитися на підставі п.3 ст.38 КзпП України було обумовлене тим, що відповідач тривалий час не виплачував йому заробітну плату.

Про те, що запис в трудовій книжці не відповідає дійсності, і що він звільнений на підставі п.1 ст.38 ЗКпП України йому стало відомо тільки після отримання копії наказу про звільнення 21 травня 2014 року, а під час звільнення адміністрація підприємства не ознайомила його з наказом. У звязку з чим він з поважної причини пропустив строк звернення до суду з позовом.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя від 17 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

ОСОБА_2 поновлено строк звернення з позовом до суду.

Визнано формулювання причини звільнення ОСОБА_2 з ТОВ БП «Азовмашпром» на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням таким, що не відповідає чинному законодавству.

Зобовязано ТОВ БП «Азовмашпром» змінити формулювання причини звільнення, а саме звільнити ОСОБА_2 на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у звязку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю та внести відповідні зміни в запис про звільнення до трудової книжки.

Стягнуто з ТОВ БП «Азовмашпром» на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243 грн.60 коп.

Не погоджуючись з цим рішенням і посилаючись в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, відповідач, в особі його представника ОСОБА_3, просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Зокрема, вказує, що поновлення строку для звернення до суду є необґрунтованим оскільки строк звернення до суду з позовом у позивача сплинув 24 березня 2014 року. Він 24 лютого 2014 року отримав трудову книжку, і саме в цей день міг дізнатися про формулювання причини звільнення. В подальшому звертався до центру зайнятості, з приводу порушення його прав в квітні 2014 року звертався до прокурора Іллічівського району м.Маріуполя, а до суду звернувся лише 04 червня 2014 року, тобто після спливу 1-місячного строку.

Суд безпідставно за працедавця визначив, яку причину останній повинен зазначити в формулюванні про звільнення позивача, оскільки під час розгляду справи встановлено, що працівник в заяві про звільнення не зазначив причину звільнення порушення працедавцем законодавства про працю. ОСОБА_2 звернувся з заявою про звільнення за власним бажанням, без зазначення жодних причин. Так само було зазначено і в наказі про звільнення.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності позивача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи. Звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими ґрунтувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні данні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд виходив з того, що на підприємстві ТОВ БП «Азовмашпром» мало місце систематичне порушення трудового законодавства, умов колективного та трудового договору відносно позивача, який належним чином виконуючи свої трудові обовязки відповідно до вимог трудового та колективного договору, майже на протязі двох років не отримував оплату за свою працю. Звільнення позивача на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням є таким, що не відповідає трудовому законодавству. Відповідач, всупереч чинного законодавства, видав наказ про звільнення ОСОБА_2 № 19 від 24 лютого 2014 року без зазначення причин звільнення, про що свідчить і запис в трудовій книжці.

Оскільки трудова книжка була видана позивачу 24 лютого 2014 року, в якій не були вказані причини звільнення позивача відповідно до законодавства, а тільки зазначено загальна назва даної статті 38 - звільнення за власним бажанням, без зазначення підстави, копія наказу про звільнення ОСОБА_2 не видавалась, про звільнення з підприємства за ч.1 ст.38 КЗпП України відповідач повідомив вперше позивача тільки 14 травня 2014 року, яке отримано позивачем 21 травня 2014 року, а 04 червня 2014 року він звернувся до суду з даним позовом, суд дійшов висновку щодо поважності пропуску строку звернення до суду та необхідності його поновлення.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, оскільки він не відповідає обставинам справи, наданим доказам і нормам матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що з 11 листопада 2011 року позивач ОСОБА_2 прийнятий у відділ охорони ТОВ БП «Азовмашпром» охоронником за сумісництвом, згідно наказу від 09 листопада 2011 року № 107 (а.с.6).

Згідно довідки ТОВ БП «Азовмашпром», ОСОБА_2 працював в ТОВ БП «Азовмашпром» на посаді охоронника. З грудня 2012 року по лютий 2014 року відповідач не поводив оплату праці та має заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_4 у розмірі 22732 грн.86 коп. (а.с.9).

Згідно наказу ТОВ БП «Азовмашпром» від 24 лютого 2014 року № 19 ОСОБА_2 звільнено за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, згідно поданої заяви, з 24 лютого 2014 року (а.с.8, 29, 30).

Відповідно до запису в трудовій книжці ОСОБА_2, останній був звільнений 24 лютого 2014 року по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням на підставі наказу № 5 від 24 лютого 2014 року (а.с.6).

Після звільнення, починаючи з березня 2014 року позивач неодноразово звертався до державних органів з причин порушення роботодавцем законодавства про працю з приводу не виплати заробітної плати (а.с.10-17).

Відповідно до листа ТОВ БП «Азовмашпром» від 14 травня 2014 року № 80, ОСОБА_2 був звільнений на підставі п.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням 24 лютого 2014 року, згідно поданої ним заяви, за ініціативою робітника.

Згідно з ч. ч. 1,3 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання ; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сімї відповідно до медичного висновку або інвалідом 1 групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 24 лютого 2014 року звернувся з заявою, в якій просив звільнити його за власним бажанням (а.с. 30).

Даних про те, що позивач просив його звільнити за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України по причині порушення працедавцем законодавства про працю, заява ОСОБА_2 не містить.

З матеріалів справи також вбачається, що заочним рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 24 квітня 2014 року (справа № 264/2872/14-ц), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 16 липня 2014 року, з ТОВ БП «Азовмашпром» на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 22732 грн.86 коп. У стягненні вихідної допомоги у розмірі тримісячного заробітку позивачу було відмовлено.

Погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення вихідної допомоги, апеляційний суд виходив з того, що судом було встановлено, що звільнення ОСОБА_2 проведено за власним бажанням без зазначення як причини звільнення невиконання уповноваженим власником органом законодавства про працю (а.с.155- 156).

Посилання в позовній заяві на те, що причиною звільнення позивача було порушення відповідачем трудового законодавства, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в заяві ОСОБА_2 про звільнення не містить посилання на вищенаведену причину звільнення. Звільнення останнього з роботи також не проведено із зазначеної підстави. Такі обставини були встановлені вищезазначеними судовими рішеннями, які не скасовані і набули чинності.

Обгрунтовуючи рішення та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд дійшов помилкового висновку, що звільнення позивача на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням є таким, що не відповідає трудовому законодавству.

Згідно п 2.3. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зі змінами та доповненнями (далі Інструкція), записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження) (п.2.4 Інструкції).

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний запис, зроблений в трудовій книжці ОСОБА_2 (а.с.6), відповідає тексту наказу № 19 від 24 лютого 2014 року про звільнення позивача.

З позовних вимог ОСОБА_2 вбачається, він не погодився з формулюванням причини його звільнення, викладену в трудовій книжці, просив визнати її такою, що не відповідає діючому законодавству та змінити її, виклав як звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України.

З вимогами про зміну наказу про його звільнення, скасування тощо, позивач не звертався та не були предметом розгляду даної справи.

Посилання позивача на те, що мали місце затримки виплати заробітної плати та він раніше звертався з заявою до адміністрації підприємства з питання виплати заборгованості по заробітній платі, в якій зазначав, що у разі невиплати заробітної плати вимушений буде звільнитися (а.с.80), не може бути підставою для задоволення позову, оскільки у працівника мається право щодо вибору підстав при звільненні. Звертаючись 24 лютого 2014 року з заявою про звільнення ОСОБА_2 не зазначив, що просить звільнити його на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, а саме у звязку з невиконанням підприємством законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

Безпідставно позивач послався в позові і на ті обставини, що не попереджав відповідача про звільнення за два тижні, оскільки проведення звільнення в день подачі заяви, також не може свідчити про те, що він просив звільнити його саме у звязку з невиконанням підприємством законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Будь-яких інших позовів, окрім стягнення з відповідача всіх сум, що належать йому від підприємства на час звільнення, середнього заробітку, вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди, позивач до ТОВ БП «Азовмашпром» не заявляв.

Відповідно до висновку суду, помилка в номерах наказу про звільнення ОСОБА_2 № 19 та посилання на цей наказ у трудовій книжці за № 5 є технічною помилкою та може бути виправлена відповідачем.

Рішення суду в цій частині не оскаржувалось позивачем і підстав для перегляду в апеляційному порядку колегія суддів не вбачає.

Враховуючи зазначене та вимоги закону, колегія суддів вважає, що рішення суду, як таке що не відповідає вимогам ст.ст.10,60,214-215 ЦПК України, ст.38 КЗпП України, підлягає скасуванню в повному обсязі.

Ухвалюючи нове рішення, колегія суддів, виходячи з того, що доказів законності та обґрунтованості позовних вимог позивачем ОСОБА_2 не надано, вважає необхідним у задоволенні його позову до ТОВ БП «Азовмашпром» про визнання формулювання причини звільнення, викладеної в трудовій книжці такою, що не відповідає діючому законодавству та зміни її, з викладенням як звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України відмовити.

Питання щодо поновлення строку звернення до суду з позовом колегія суддів не обговорює, оскільки під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено порушення прав позивача при його звільненні та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 необхідно відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю багатопрофільного підприємства «Азовмашпром», в особі його представника ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 квітня 2015 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю багатопрофільного підприємства «Азовмашпром» про визнання формулювання причини звільнення, викладеної в трудовій книжці такою, що не відповідає діючому законодавству, зміни причини формулювання звільнення з внесення відповідних записів у трудову книжку ОСОБА_2, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді Л.І.Песоцька

ОСОБА_5