Справа №473/5680/14-ц 23.04.2015 23.04.2015 23.04.2015
Провадження № 22ц/784/935/15 Суддя першої інстанції Вуїв О.В.
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

23 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М,

суддів: Мурлигіної О.Я., Шаманської Н.О.,

при секретарі Романенко Ю.О.,

за участю: представника позивача - Піроцької А.А.,

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідачів - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 січня 2015 року та на рішення цього ж суду від 27 лютого 2015 року за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (надалі - Банк) до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про звернення стягнення на іпотечне майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

4 грудня 2014 року Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про звернення стягнення на майно та стягнення штрафу за невиконання зобов'язань щодо страхування іпотечного майна.

Свої вимоги Банк мотивував тим, що 3 березня 2009 року між відкритим акціонерним товариством «Ощадбанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 100 000 грн. на строк до 2 березня 2019 року зі сплатою процентів у розмірі 23% річних від суми залишку заборгованості та комісії за його обслуговування.

Для забезпечення виконання умов кредитного договору 3 березня 2009 року між відкритим акціонерним товариством «Ощадбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого остання передала Банку в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

За умовами іпотечного договору іпотекодавець зобов'язаний за власний рахунок застрахувати предмет іпотеки на весь період дії договору або на один рік з переукладанням кожного року до повного погашення заборгованості за кредитним договором. За невиконання цього зобов'язання передбачена сплата штрафу на користь іпотекодержателя у розмірі 10% вартості невиконаного зобов'язання.

У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору утворилась заборгованість перед Банком у розмірі 54 958.66 грн.

Посилаючись на викладене, Банк з урахуванням зменшення суми боргу до 48 842.07 грн. просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на іпотечне майно шляхом продажу предмету іпотеки на публічних торгах за початковою ціною не нижче за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій та крім того стягнути з ОСОБА_4 штраф у розмірі 20 000 грн. за порушення умов договору іпотеки щодо обов'язкового страхування предмету іпотеки.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 січня 2015 року судом прийнято відмову Банку від позову в частині стягнення з ОСОБА_4 штрафу у розмірі 20 000 грн. та провадження у цивільній справі в цій частині закрито.

Рішенням цього ж суду від 27 лютого 2015 року в задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

В апеляційній скарзі Банк просив скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про відмову від частини позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, а також скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі з огляду на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 3 березня 2009 року між відкритим акціонерним товариством «Ощадбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 26, відповідно до якого Банк надав йому, як позичальнику, на споживчі потреби кредитні кошти в розмірі 100 000 грн. на строк до 2 березня 2019 року за сплатою 23% річних від суми залишку заборгованості та комісії за їх обслуговування (а.с.5-7).

В порядку забезпечення виконання умов кредитного договору в день його укладення між банком та ОСОБА_4 було також укладено договір іпотеки за яким остання передала позивачу в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, ринкова вартість якого на час укладення договору становила 218064 грн. заставна вартість за домовленістю сторін - 200 000 грн.(а.с.12-16).

Пунктами 3.1.3, 4.2, 4.3, 6.1 іпотечного договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання або обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За умовами п.п. 3.3.7 цього договору іпотекодавець зобов'язаний за власний рахунок застрахувати предмет іпотеки на весь період дії договору або на один рік з переукладанням кожного року до повного погашення заборгованості за кредитним договором. За невиконання цього зобов'язання передбачена сплата штрафу на користь іпотекодержателя у розмірі 10% вартості невиконаного зобов'язання (п. 7.2 договору іпотеки).

З положень ст. 174 ЦПК України вбачається, що позивач може відмовитися від позову, зробивши усну заяву. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову, суд роз'яснює наслідки такої процесуальної дії, перевіряє чи не обмежений представник позивача, який висловив намір вчинити цю дію, у повноваженнях на її вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Суд першої інстанції не в повній мірі дотримався цих вимог процесуального закону.

Так, 23 січня 2015 року представник позивача ОСОБА_6 заявила клопотання про приєднання до матеріалів справи заяви про зменшення позовних вимог Банку щодо суми заборгованості за договором кредиту у зв'язку з частковим погашенням суми боргу. Одночасно з цим клопотанням представник заявила усне клопотання про відмову від позовних вимог в частині стягнення штрафу у розмірі 20 000 грн. за порушення умов договору іпотеки щодо обов'язкового страхування предмету іпотеки.

Суд першої інстанції, заслухавши думки учасників судового процесу, 23 січня 2015 року постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання представника позивача про часткову відмову від позовних вимог та закрив провадження у справі в частині стягнення штрафу у розмірі 20 000 грн. за порушення умов договору іпотеки щодо обов'язкового страхування предмету іпотеки.

Проте, місцевий суд не перевірив відсутність обмежень повноважень представника позивача щодо реалізації права Банку на відмову повністю або частково від позовних вимог. Між тим, як вбачається з довіреності, виданої Банком 16 червня 2014 року на ім'я ОСОБА_6 на представництво інтересів позивача в суді, права останньої обмежені, зокрема, довіреність має застереження, що представник Банку не вправі відмовлятися від позовних вимог повністю або частково.

За такого, ухвала суду про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення штрафу за порушення умов договору іпотеки постановлена з порушенням норм процесуального права, а відтак на підставі п. 4 ч. 1 ст. 311 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині позовних вимог до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічні умови передбачені й договором іпотеки.

Між тим, відповідно до ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене порушення боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

В роз'ясненнях п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначається, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

В судовому засідання встановлено, що строк кредитного договору спливає 2 березня 2019 року, заборгованість за кредитним договором станом на 26 лютого 2015 року становила 48 842,07 грн., що складається з поточної заборгованості по кредиту - 40 833,17 грн., простроченої заборгованості по кредиту - 4 993,35 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 2 859, 81 грн., супроводження кредиту - 76,47 грн., нарахованої пені за порушення умов договору - 79,28 грн.(а.с. 20- 23). Вартість предмету іпотеки на час укладення договору за домовленістю сторін складала 200 000 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів, враховуючи загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність, дійшла висновку, що суд першої інстанції дав правильну оцінку співмірністі суми заборгованості та вартості іпотечного майна, зазначивши, що вартість іпотечного майна значно перевищує суму заборгованості, співставив ці обставини з намаганнями іпотекодавця сплатити суми заборгованості відповідно до графіку платежів, здійснення страхування предмету іпотеки, а також те, що іпотечне майно є єдиним житлом ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги про те, що для визначення вартості предмета іпотеки не була проведена відповідна експертиза, а тому висновок суду про не співмірність суми заборгованості та іпотечного майна не може бути взято до уваги, оскільки вартість предмету іпотеки була узгоджена сторонами в договорі іпотеки і під час розгляду справи сторонами не оспорювалась та будь-яких заяв та клопотань з цього приводу не заявлялось.

Крім того, позивачем не надано відповідних доказів та не встановлено таких обставин в судовому засіданні, що зазначені порушення основного зобов'язання за кредитним договором завдають збитків іпотекодержателю і змінюють обсяг його прав.

За такого, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів також погоджується з відмовою в задоволені позовних вимог до ОСОБА_3 за безпідставністю, оскільки предметом позову є правовідносини, що виникли з зобов'язань за іпотечним договором, укладеним між позивачем та відповідачкою ОСОБА_4 Звернення стягнення на іпотечне майно не стосується інтересів та прав ОСОБА_3, оскільки він не є власником або користувачем цього майна.

Посилання в апеляційній скарзі, що ОСОБА_3 є позичальником за договором кредиту, який не виконує своїх зобов'язань, не є правовою підставою для пред'явлення до нього вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначення судом у рішенні про те, що кредитні кошти фактично отримала ОСОБА_4 і після пред'явлення позову вона намагалася увійти у графік погашення кредитної заборгованості не впливають на права та обов'язки сторін у договорах кредиту та іпотеки, а правильно розцінені судом як намагання іпотекодавця забезпечити належне виконання зобов'язань за кредитним договором, що не суперечить правовій природі майнового поручителя.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до тлумачення заявником як обставин, так і норм права на свою користь та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині рішення, а тому рішення суду першої інстанції скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 311, 313 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 січня 2015 року про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення штрафу за порушення умов договору іпотеки у розмірі 20 000 грн. скасувати, а справу в цій частині позовних вимог направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Рішення цього ж суду від 27 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: