Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 333/6005/14
№ провадження 22-ц/778/2704/15 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрієва М.М.
2015 р. Суддя-доповідач: Савченко О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„07" травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, виконавчого комітету Запорізької міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: міське комунальне підприємство "Основаніє", про визнання незаконними розпорядження про приватизацію кватири та свідоцтва про право власності на житло, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, виконавчого комітету Запорізької міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: МКП "Основаніє", про визнання незаконним розпорядження про приватизацію кватири, про визнання незаконними свідоцтва про право власності на житло.

У позові зазначала, що вона з дитинства проживала постійно разом із батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, проживає у цій квартирі до цього часу постійно, зареєстрована у квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року її батько ОСОБА_5 помер.

Лише у ході оформлення спадщини після смерті батька дізналася, що 27.12.1999 року головою Комунарської РДА Запорізької міської ради було прийнято розпорядження № 1269/23 про приватизацію квартири і передачу її у спільну сумісну власність її батьку ОСОБА_5, її матірі ОСОБА_3 та її брату ОСОБА_4

27.12.1999 року Комунарською РДА Запорізької міської ради на підставі зазначеного розпорядження ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на житло, копія якого була надана їй лише у квітні 2014 року.

Між тим, у серпні 1999 року вона тимчасово виїжджала зі свого постійного місця проживання у квартирі до м. Мелітополя у зв'язку із навчанням у Мелітопольському державному педагогічному інституті.

На час навчання тимчасово зареєструвала своє місце проживання у студентському гуртожитку.

У 2000 році вона закінчила Мелітопольський державний педагогічний інститут і отримала диплом про повну вищу освіту.

Після завершення навчання повернулась до місця свого постійного проживання у квартиру за адресою: АДРЕСА_1, та 18.04.2000 року зареєструвала своє місце проживання у цій квартирі.

Таким чином, станом на 27.12.1999 року, тобто на час приватизації квартири, вона мала статус повнолітнього тимчасово відсутнього постійного мешкання цієї квартири та за нею на весь час навчання зберігалося право на жиле приміщення у вказаній кватирі.

Ця обставина не була врахована органом місцевого самоврядування при оформленні у грудні 1999 року приватизації, яка, таким чином, була здійснена з порушенням її права на отримання у власність в порядку приватизації частки квартири, без її участі та без її письмової згоди. У розпорядженні про приватизацію квартири та у свідоцтві про право власності на житло вона, як співвласник цієї квартири, не зазначена.

Посилаючись на вказані обставини, просила задовольнити позов.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2015 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1, ч.1 ст. 5, ст. 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну власність або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім"ї, які постійно мешкають у даній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно із ч.3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.5 ст. 5 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою оплатою один раз.

Виходячи з аналізу змісту Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" у поєднанні з нормами ст.ст. 1,6,9,61 ЦПК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім"ї.

За положеннями п.2 ч.3 , ч.4 ст. 71 ЖК України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, тимчасовим виїздом наймача або члена його сім"ї з місця постійного проживання ввжається їх тимчасова відсутність у місті постійного проживання у зв"язку з навчанням( учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), коли місце навчання не співпадає з посійним місцем проживання особи, що навчається.

Жиле приміщення зберігається за таким тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім"ї протягом усього часу навчання, а також протягом 6 місяців після його закінчення.

На підтвердження доводів про порушення її прав на приватизацію квартири у грудні 1999 року, коли квартира без її згоди була передана у спільну сумісну власність її батькам та брату, ОСОБА_2 посилалась на те, що відсутність її у місці постійного проживання у цей період була обумовлена стаціонарним навчанням у Мелітопольському державному педагогічному інституті, що підтверджується даними її трудової книжки про період навчання з 01.09.1995 року по 15.08.2000 року у названому навчальному закладі,(а.с.54), довідкою та даними картки прописки про те, що з 30.08.1999 року вона була прописана тимчасово до УІІ 2000 року, тобто до закінчення навчання, та проживала у гуртожитку АДРЕСА_4, вибула з якого 30.03.2000 року(а.с.92-94).

Зазначені обставини, а саме, не проживання ОСОБА_2 АДРЕСА_1 на час приватизації саме у зв"язку з її навчанням у м. Мелітополі, визнавалися матір"ю позивачки, - відповідачем ОСОБА_3, не заперечували сторони і факт повернення позивачки до спірної квартири на постійне проживання після завершення навчання 18.04.2000 року.

Відмовляючи за вказаних обставин у задоволенні позову, суд послався на недоведеність його допустимими, змістовими та достовірними доказами.

З висновками суду погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм процесуального права.

За вимогами ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз"яснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року „Про судове рішення у цивільній справі" у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обгрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що даказування не може грунтуватися на припущеннях (ч.4 ст. 60 ЦПК).

Ухвалюючи рішення по справі, на вказані вимоги закону суд належної уваги не звернув, а тому, зазначивши у рішенні в якості встановленого факту те, що ОСОБА_2 17.08.1999 року вибула з постійного місця проживання до м. Мелітополя на навчання, що підтверджується повідомленням від 25.02.2015 року № 2312/567 з Комунарського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області(а.с.150-151), даними картки прописки ОСОБА_2 про її виписку 17.08.1999 року на навчання (а.с.129зв), одночасно дійшов висновку про недоведеність при цьому факту збереження ОСОБА_2 у період навчання права на житло, а отже і права на його приватизацію.

Таким чином, відсутність у позивача права на приватизацію суд помилково пов"язав лише з тим фактом, що на час приватизації ОСОБА_2 не була зареєстрована в квартирі.

Відмовляючи у позові, суд послався лише на те, що подана до Комунарської районної адміністрації 30 листопада 1999 року заява про оформлення приватизації була підписана тільки ОСОБА_5 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4, як членами його с ім"ї, а і у наданій ЖЕД 53 ВРЕЖО № 5 довідці від 30.11.1999 року про склад сім"ї наймача квартири, із зазначенням дати їх прописки, були відсутні відомості про збереження за позивачкою права користування цим житлом(а.с.68,69).

В порушення вимог ч. 3 ст. 212 ЦПК України, відповідно до якої суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, оцінку наданим позивачкою доказам того, що відсутність її у квартирі була пов"язана саме з навчанням, отже була тимчасовою і в силу ст. 71 ЖК України на цей період за нею зберігалося право на вказане приміщення, суд не надав, в результаті висновок суду про недоведеність позову не погоджується з матеріалами справи.

Згідно з ч.1 ст. 58, ч.2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформаціющодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Надані позивачкою докази достовірно підтверджують факт її навчання у період з 01.09.1995 року по 15.08.2000 року на стаціонарному відділенні Мелітопольського педінститу та її проживання на час приватизації квартири у студентському гуртожитку вказаного учбового закладу.

За їх наявності висновок суду про недоведеність того, що зняття позивачки з реєстрації 17.08.1999 року було пов"язане з вибуттям саме на навчання, нічим не мотивований, враховуючи, що ніяких доказів вибуття її з квартири з інших підстав по справі не надавалось.

Той лише факт, що у період з 13 листопада 1999 року , тобто під час навчання, і до 28 квітня 2001 року ОСОБА_2 перебувала у шлюбі(а.с.7), не може розцінюватися, як безумовне свідчення наявності у неї на момент приватизації іншого постійного місця проживання, враховуючи, що до приватизації спірної квартири такою, що втратила право користування жилим приміщенням з передбачених ст. 107 ЖК України пістав, ОСОБА_2 в судовому порядку не визнавалась.

Не можна погодитися і з висновком суду про те, що про приватизацію квартири, з позовом про оскарження правомірності якої ОСОБА_2 звернулась у липні 2014 року, вона дізналася 18 квітня 2000 року, коли повторно реєструвала своє місце проживання у АДРЕСА_1, враховуючи, що Комунарський РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області, як орган реєстрації місця проживання особи, ніяких функцій, пов"язаних з приватизацією житла, не виконував.

Такий висновок грунтується лише на припущеннях, оскільки доводи як позивача ОСОБА_2, так і відповідача ОСОБА_3 про те, що факт приватизації квартири до відома позивачки не доводився і про нього вона дізналася лише після виклику до нотаріальної контори у зв"язку з діями ОСОБА_4 по прийняттю спадщини після смерті батька ОСОБА_5, нічим не спростовані.

Зважаючи ж на те, що про порушення свого права на приватизацію квартири позивачка дізналася лише після смерті батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, то підстав вважати, що строк давності на поновлення цього права нею пропущений, немає.

Враховуючи встановлені обставини, колегія колегія суддів вважає доведеним, що розпорядження голови Комунарської РДА Запорізької міської ради № 1269/23 від 27.12.1999 року про приватизацію житла гр. ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1, було прийнято з порушенням вимог ст. 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду", без згоди тимчасово відсутнього члена сім"ї, за яким зберігалося право на житло, а тому позов ОСОБА_2 про визнання незаконними зазначеного розпорядження та виданого на його підставі свідоцтва НОМЕР_1 від 27.12.1999 року про право власності на квартиру за вказаною адресою підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2015 року по даній справі скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати незаконними розпорядження голови Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради № 1269/23-р від 27.12.1999 року про приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_1 та видане на його підставі Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради свідоцтво НОМЕР_1 від 27 грудня 1999 року про право власності на житло, згідно якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: