Справа №487/6168/13-ц 23.04.2015 23.04.2015 23.04.2015
Провадження №22-ц/784/1091/15
Категорія 27 Головуючий у першій інстанції - Боброва І.В.
Доповідач апеляційного суду - Шаманська Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шаманської Н.О.,

суддів - Данилової О.О., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання - Орельській Н.М.,

за участю: представника позивача - Ремешевського Є.А., відповідачки - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2014 року, ухваленого за позовом

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

(далі-ПАТ КБ «ПриватБанк»)

до

ОСОБА_4

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору від 10 травня 2006 р. ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 5 000 грн. зі сплатою 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на те, що відповідачка порушує кредитні зобов'язання та має станом на 31 травня 2013 р. заборгованість у розмірі 35 851 грн. 45 коп., яка складається з: 9 654 грн. 58 коп. - заборгованості за кредитом, 24 013 грн. 47 коп. - заборгованості по процентам, 500 грн. - штрафу (фіксованої частини), 1 683 грн. 40 коп. - штрафу (процентна складова), позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2014 р. позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача 35 601 грн. 45 коп. заборгованості за кредитним договором від 10 травня 2006 р., з яких: 9654 грн. 58 коп. - заборгованості за кредитом, 24 013 грн. 47 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 250 грн. - штрафу (фіксована частина), 1 683 грн. 40 коп. - штрафу (процентна складова). Розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідачка просила скасувати рішення та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову, застосувавши наслідки пропуску строку позовної давності та визнати недійною заяву № б/н від 10 червня 2006 р., яку позивач вважає договором.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не виконує свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим заборгованість за кредитом має бути стягнута у повному обсязі. Крім того, суд вважав, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності, оскільки позичальник перервала перебіг позовної давності, сплативши у березні 2009 р. кошти в рахунок погашення боргу.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 10 травня 2006 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 у розмірі 5000 грн. зі сплатою 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Договір складається із заяви кредитора, Умов і правил надання банком послуг та Правил користування платіжною карткою та Тарифів.

Вказану кредитну картку відповідачка отримала 10 травня 2006 р.

Строк дії вказаної картки визначено до травня 2009 року включно, про що зазначено на лицевій стороні картки.

З матеріалів справи вбачається, що умови договору відповідачка виконувала неналежним чином, у зв'язку з чим, утворилась заборгованість.

Звертаючись до суду у липні 2013 р., позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість, яка утворилась станом на 31 травня 2013 р. у розмірі 35 851 грн. 45 коп., яка складається з: 9654 грн. 58 коп. - заборгованості за кредитом, 24 013 грн. 47 коп. - заборгованості по процентам, 500 грн. - штрафу (фіксованої частини), 1 683 грн. 40 коп. - штрафу (процентна складова).

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права ( ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного , електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

З матеріалів справи вбачається, що Правилами користування платіжною карткою, пунктом 5.12 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача. Наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Правила розуміла відповідачка, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Правила містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Правила, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались, матеріали справи не містять.

Крім того, у заяві позичальника від 10 травня 2006 р. домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

За такого, колегія суддів виходить з загальних правил, передбачених ст. 257 ЦК України, щодо строку позовної давності тривалістю у три роки.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що сторони встановили, що позичальник виконує зобов'язання шляхом погашення кредиту щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості.

В той же час, з заяви позичальника вбачається, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, тобто строк повернення кредитних коштів відповідає строку дії картки ( до травня 2009 року включно).

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина перша та п'ята ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 5 статті 261 ЦК передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною 3 статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка не виконує свої зобов'язання з квітня 2009 р.

Отже, звертаючись до суду у липні 2013 р., позивач має право на стягнення сум, строк оплати яких настав з липня 2010 р., а саме 10 150 грн. 30 коп. заборгованості по процентам, що підтверджується наданим позивачем в засіданні судової колегії розрахунком.

При цьому колегія суддів виходить з того, що право на одержання від позичальника процентів від суми позики передбачено ст. 1048 ЦК України, а також зазначене витікає з умов договору та положень ст. 1054 ЦК України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Таким чином, сплата процентів за користування кредитом є основною вимогою, оскільки входить в межі еквівалентного обміну між сторонами зобов'язання на визначених законодавством та договором умовах.

За такого, колегія суддів вважає, що 10 150 грн. 30 коп. заборгованості по процентам, які нараховані Банком в межах строку позовної давності, та без врахування 72%, які нараховуються Банком в зв'язку з порушенням позичальником зобов'язань за кредитним договором (так як відповідачки не була ознайомлена з такими умовами), підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача, а доводи апелянта стосовно пропуску позивачем строку позовної давності в частині стягнення процентів за користування кредитом, колегія суддів вважає безпідставними.

В той же час, вимоги про стягнення заборгованості за кредитом позивачем заявлені поза межами строку позовної давності, оскільки строк остаточного виконання зобов'язань позичальника настав 31 травня 2009 року (з закінченням строку дії картки), а з позовом Банк звернувся лише 18 липня 2013 року, тобто з пропуском визначеного законом строку звернення до суду за захистом своїх прав.

Відповідачкою до суду першої інстанції було подано заяву про застосування строку позовної давності ( а.с. 53).

Таким чином, вимоги про стягнення заборгованості за кредитом задоволенню не підлягають, у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Що ж стосується вимог про стягнення з відповідача на користь Банку штрафу за порушення клієнтом строків платежів, то колегія суддів також не вбачає підстав для їх задоволення виходячи з наступного.

Так, звертаючись до суду з даним позовом позивач просив стягнути з ОСОБА_4 штраф за порушення нею строків платежів із розрахунку фіксованої частини 500 грн.( п.8.6 Умов та правил).

Під час розгляду справи до суду першої інстанції надано Умови та правила, які передбачають штраф у розмірі 250 грн.( п.5.10 Умов та Правил) ( а.с.71).

У заяві від 10 травня 2006 року про надання кредиту сторонами не передбачено розмір штрафу.

За таких обставин, не можна зробити категоричний висновок про те, що між сторонами взагалі було досягнуто домовленості щодо стягнення таких сум.

Крім того, штрафом є неустойка, що обчислюється від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина 2 статті 549 ЦК України).

Виходячи з аналізу частини 2 статті 549 ЦК, штраф є відповідальністю, яка залежить лише від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання й у часі визначається з настанням однієї з подій як невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Штраф має разовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання.

Умовами передбачено, що у разі порушення термінів платежів позичальник зобов'язаний сплатити штраф - 500 грн. (250 грн.) та 5% від суми позову.

За змістом цього зобов'язання нарахування процентної (розрахункової) частини штрафу пов'язано не з певною подією кредитних правовідносин (прострочення платежів), а з фактом звернення з позовом, що не відповідає сутності штрафу як способу забезпечення виконання зобов'язання

Оскільки суд першої інстанції, вирішуючи спір, не звернув належної уваги на зазначені обставини та норми матеріального права, які регулюють спірній правовідносини, то рішення суду першої інстанції слід змінити, частково задовольнивши вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягнути з відповідачки на користь позивача 10 150 грн. 30 коп. заборгованості по процентам.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню 101 грн. 50 коп. судових витрат.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2014 р. змінити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 10 150 грн. 30 коп. заборгованості по процентам .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 101 грн. 50 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: