Справа № 541/1184/15-ц
Номер провадження 2-о/541/53/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21 липня 2015 року. Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі : головуючого судді Чернюк В.Д.,

при секретарі Олешко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миргороді цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,-

в с т а н о в и в :

В травні 2015 року заявник ОСОБА_1 звернувся в суд з заявою про встановлення факту належності заповіту, посилаючись на те, що встановлення цього факту йому необхідно для оформлення спадщини після померлої бабусі ОСОБА_2.

В судовому засіданні ОСОБА_1 подану заяву підтримав, просив задовольнити її, пояснивши, що в 2008 році йому стало відомо про те, що його бабуся ОСОБА_2 склала на його імя заповіт, за яким заповідала йому все належне їй майно та права. В грудні 2010 року цей заповідач померла в с. Петрівці Миргородського району, де також мешкає заявник. У визначений законом строк з заявою про наміри спадкувати до органів нотаріату він не звертався, а звернувшись у грудні 2014 року, одержав відмову нотаріуса у виді постанови з посиланням на неподання заяви про спадкування та пропуск встановленого строку.

Представник заінтересованої особи від Петрівцівської сільської ради Миргородського району Полтавської області ОСОБА_3, яка діє на підставі відповідних повноважень / а.с. 17 /, проти задоволення заяви ОСОБА_1 не заперечувала, пояснивши, що в липні 2006 року дійсно посвідчувала заповіт ОСОБА_2, за змістом якого та заповідала все своє майно і права на таке майно ОСОБА_1. Цей заповіт складався зі слів спадкодавця і документи стосовно ОСОБА_1 нею не перевірялися, що не було обовязковою умовою при здійсненні такого одностороннього правочину. Як виявилося, у заповіті невірно зазначено по батькові заявника, на що раніше не зверталося уваги.

Заслухавши пояснення заявника, дослідивши письмові докази по справі, дослідивши оригінали окремих документів архівної цивільної справи суду № 541/205/15-ц, та, проаналізувавши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що заява ОСОБА_1 не підлягає до задоволення з наступних обгрунтувань.

17 липня 2006 року ОСОБА_2 склала заповіт, за змістом якого все своє майно та права заповідала ОСОБА_4 (так у заповіті). Цей заповіт посвідчено секретарем Петрівцівської сільської ради Миргородського району / а.с. 5 /.

Згідно з витягом із паспорта громадянина України на імя ОСОБА_1 та копії його свідоцтва про народження, по батькові заявника у цих документах зазначено „Улвійович / а.с. 6, 7 /.

Відповідно до ст. 28 ч. 1 ЦК України фізична особа набуває права та обовязки і здійснює їх під своїм імям.

Імя фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Таким чином, невідповідність по батькові заявника у заповіті від 17 липня 2006 року з особистими документами ОСОБА_1 є очевидною.

Між тим, 06 грудня 2010 року заповідач ОСОБА_2 померла в с. Петрівці Миргородського району, що підтверджується копією свідоцтва про її смерть, внаслідок чого відкрилася спадщина / а.с. 4 /.

Як слідує з копії повідомлення приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу ОСОБА_5 та з копії Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, після смерті ОСОБА_2 в грудні 2010 року заяв про прийняття спадщини чи відмови від неї не надходило, а спадкова справа не зводилася / а.с. 20, 21 / і це при тому, що заявник був обізнаний про наявність заповіту на його імя з 2010 року.

18 грудня 2014 року заявник ОСОБА_1 звертався до згаданого нотаріуса по питанню одержання свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_2, проте постановою нотаріуса йому в цьому було відмовлено по причині пропуску строку, встановленого законом для прийняття спадщини / а.с. 19 /.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1223 ч. 1 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За приписами ст. 1268 ч. 1 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Виконуючи вимоги частин 1, 2 ст. 235 ЦПК України на вжиття заходів щодо всебічного, повного і обєктивного зясування обставин справи, при розгляді заяви ОСОБА_1 судом досліджено матеріали архіної цивільної справи № 541/205/15-ц за його ж заявою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини / а.с. 18 22 /.

За змістом досліджених матеріалів такий факт в судовому порядку не встановлено. Відповідне судове рішення про встановлення такого факту відсутнє.

При розгляді справи суду не надано жодного належного і допустимого доказу того, що ОСОБА_1 у спосіб, визначений законом, прийняв спадщину за заповітом чи за законом після померлої ОСОБА_2, що є його правом, а не обовязком.

Відповідно до статті 256 ЦПК України судом встановлюються факти, що мають юридичне значення.

Встановлення факту, який просить встановити заявник ОСОБА_1 не має для нього ніякого юридичного значення, оскільки він належним чином та у строк, визначений ст. 1270 ЦК України, чи в інший спосіб не прийняв спадщини після спадкодавця ОСОБА_2. З цих підстав у задоволенні його заяви слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 11, 234, 235, 256, 259 ЦПК України, ст. ст. 28, 1216, 1220, 1221, 1222, 1223, 1268, 1270 ЦК України, суд ,-

в и р і ш и в :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Миргородський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Миргородського

міськрайонного суду ОСОБА_6