Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/1792/15 Головуючий у 1 інстанції: Ткачов О.М. Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.

суддів: Подліянової Г.С.

Кримської О.М.

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4 на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 17 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 в інтересах якого діє ОСОБА_3 до ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, третя особа: орган опіки та піклування про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року позивач ОСОБА_4 в інтересах якого діє ОСОБА_3, звернувся до суду з позовом до відповідачів в якому просив визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням - житловим будинком, розташованим по АДРЕСА_1: - ОСОБА_5, - ОСОБА_8, - ОСОБА_6

В позові зазначено, що відповідачка з дітьми є колишня дружина її сина ОСОБА_4, яка разом з дітьми зареєстрована в будинку, що розташований по АДРЕСА_1 та належить її сину на праві особистої власності. ЇЇ син перебуває в місцях позбавлення волі. Вона теж там зареєстрована, однак, не може оформити собі субсидію і несе великі витрати по утриманню будинку. При цьому відповідач разом з дітьми мешкає у своєї матері і може там себе зареєструвати з дітьми, в неї з невісткою склались не зовсім доброзичливі відносини.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 17 грудня 2014 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року про зміну територіальної підсудності судових справ у відповідності до Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції", підсудність даної справи визначено апеляційному суду Запорізької області.

В засідання апеляційного суду сторони, будучи належно та своєчасно повідомленими про час та місце судового засідання до апеляційного суду не з'явилися. З клопотаннями про відкладення судового засідання з повідомленням про поважність причин неявки до апеляційного суду не звернулися. ОСОБА_3 надала до апеляційного суду заяву про розгляд справи без її участі. Судова колегія ухвалила про можливість розглядати справу за відсутності сторін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_4 є власником жилого будинку, розташованого по АДРЕСА_1, який йому було передано в дар на підставі договору дарування жилого будинку від 30.09.2008 року. Право власності на зазначений будинок за ОСОБА_4 було зареєстровано Комунальним підприємством "Бюро технічної інвентаризації" 19.02.2009 року ( а.с. 13-15) .

04.06.2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського МУЮ Донецької області, актовий запис № 61.

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 19.12.2013 року шлюб між сторонами був розірваний ( а.с. 17).

Відповідно до домової книги у спірному будинку зареєстровані: ОСОБА_4 з 21.03.1997 року, ОСОБА_3 з 29.05.1974 року, ОСОБА_5 з 27.02.2004 року, а також малолітні діти ОСОБА_8 та ОСОБА_6 ( а.с. 18-22).

Відповідно до акту від 13.11.2014 року, який складений комісією в складі голови вуличного комітету Левадною З.В., жителями АДРЕСА_1 ОСОБА_10, ОСОБА_11 вбачається, що з квітня 2013 року в спірному жилому будинку відповідачка ОСОБА_5 разом з дітьми не мешкає, її речей там не має, до будинку вселитись не намагалась, мешкає за іншою адресою ( а.с. 16).

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Частина 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Відповідно до вищезазначеного слід прийти до висновку, що відповідачка ОСОБА_5 вселилася до власника спірного будинку ОСОБА_4, як його дружина, у них народилося двоє дітей, тобто відповідачі є членами сім"ї власника вищезазначеного будинку і за ними зберігається право користування цим житлом після припинення сімейних відносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на те, що відповідачка не проживає в спірному будинку з травня 2013 року без поважних причин.

Відповідачка ОСОБА_5 в суді першої інстанції не заперечує, що вона з дітьми не проживає в спірному будинку з вересня 2013 року, проте, залишила вона зазначений будинок з поважних причин, оскільки колишній чоловік створив неможливі умови для її проживання та проживання дітей, бив її, виганяв з дому, з матір"ю ОСОБА_4 - ОСОБА_3 у неї також склалися неприязні відносини, тому вона забрала дітей і вимушена була піти тимчасово проживати до своєї матері. Інтересу до будинку вона не втратила, там знаходяться її речі та речі дітей, які мають право на користування цим будинком, оскільки при розірвані шлюбу з позивачем місце проживання дітей не визначалось. В спірному будинку вона разом з колишнім чоловіком зробили ремонт, провели газ. На теперішній час у неї іншого житла не має, в будинку її матері проживає багато осіб різної статі та віку.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку передбаченому законом.

Згідно ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Районний суд дійшов правильного висновку, що відповідачка та її малолітні діти не проживали у спірному житловому приміщенні з поважних причин, малолітні діти мають право на користування спірним будинком на рівні з власником, тому підстав для задоволенні позову ОСОБА_4 згідно з вимогами ч. 2 ст. 405 ЦК України немає.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають і їх не спростовують, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 17 грудня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: