Справа № 372/4624/14-ц Головуючий у І інстанції Потабенко Л. В.
Провадження № 22-ц/780/2448/15 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 29 29.04.2015
УХВАЛА

Іменем України

29 квітня 2015 року колегія судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

при секретарі: Химинець Н.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 лютого 2015 року за позовом ОСОБА_2 до Управління юстиції в Обухівському районі Київської області, Головного управління юстиції в Київській області, Управління Державного казначейства в Київській області, Відділу державної виконавчої служби Обухівського МУЮ в Київській області, третя особа ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

встановила:

у вересні 2014 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування свої позовних вимог позивач зазначав, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 березня 2006 року у цивільній справі №2-168/06 позивача було зобов»язано звільнити самовільно зайняті земельні ділянки на загальній площі 0,05га., що розташовані вздовж берега водойми та вздовж проїзду біля земельної ділянки ОСОБА_2 по АДРЕСА_1, шляхом знесення самовільно побудованих на них споруд: паркану, гойдалки, причалу, частини теплиці, воріт, клумби, водозабірного колодязю та споруди розподілу електричних мереж, а також зобов»язано повернути самовільно зайняті ділянки за належністю до земель Козинської селищної ради у придатному для використання стані.

За вказаним рішенням судом було видано виконавчий лист, який звернуто до примусового виконання ВДВС Обухівського МРУЮ, останнім відкрито виконавче провадження.

В ході виконання рішення суду державним виконавцем було знесене майно яке не підлягало знесенню за рішенням суду, оскільки знесенню підлягала огорожа та ворота розміщені на певній відстані від належної позивачу ділянки, яких фактично не існувало, бо ворота та огорожа знаходились на межі, та були встановлені законно.

В зв»язку з неправильними діями відповідача позивачу було спричинену матеріальну шкоду в сумі 29 226 грн., та моральну шкоду в сумі 25 000 грн., яку він просив стягнути.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 лютого 2015 року, ухвалити нове, яким стягнути на його користь з Управління казначейської служби у Київській області, УЮ в Обухівському районі Київської області, УЮ у Київській області 29 226 грн. за заподіяну матеріальну шкоду та 25 000 грн. моральної шкоди. Зазначив, що рішення незаконне, ухвалене в результаті неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Вказав, що висновки суду є помилковими, не відповідають обставинам справи.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 березня 2006 року у цивільній справі №2-168/06 зобов»язано ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняті земельні ділянки на загальній площі 0,05га., що розташовані вздовж берега водойми та вздовж проїзду біля земельної ділянки ОСОБА_2 по АДРЕСА_1, шляхом знесення самовільно побудованих на них споруд: паркану, гойдалки, причалу, частини теплиці, воріт, клумби, водозабірного колодязю та споруди розподілу електричних мереж, а також зобов»язано повернути самовільно зайняті ділянки за належністю до земель Козинської селищної ради у придатному для використання стані.

За вказаним рішенням судом 23.05.2007 року було видано виконавчий лист, який звернутий до примусового виконання до ВДВС Обухівського МРУЮ, останнім відкрито виконавче провадження.

Так, боржником рішення суду добровільно не було виконано, після чого державний виконавець почавздійснювати заходи щодо примусового виконання рішення суду, а саме 30.07.2007р., 31.07.2007р., 01.08.2007р., 02.08.2007 року було складено акти про проведені виконавчі дії.

01.10.2007 року ВДВС винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

У відповідності до рішення суду від 15.07.2009 року постановою ВДВС від 31.08.2010 року поновлено виконавче провадження за виконавчим листом №2-168/06 з примусового виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 березня 2006 року.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 26.08.2014 року по скарзі ОСОБА_2 на бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області, в задоволенні скарги ОСОБА_2 на бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області відмовлено повністю. Дана ухвала набрала законної сили.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судові рішення про визнання неправомірними дій чи бездіяльності державних виконавців по виконанню виконавчого листа №2-168/06 відсутні.

У відповідності до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ст.ст.10.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Крім того ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.1,2 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Завдана шкода підлягає відшкодуванню за наявності складу цивільного правопорушення, складовими елементами якого є: наявність шкоди, неправомірність дій заподіювача шкоди, безпосередній причинний зв'язок між шкодою та діями, а також вина заподіювача шкоди. При цьому відсутність хоча б одного складового виключає можливість відшкодування шкоди.

У відповідності з роз»ясненнями, які містяться в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов»язковому з»ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв»язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з»ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в які грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянину внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з ст.1173 ЦК шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У відповідності до ст.1174 ЦК шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до роз»яснень викладених у п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173,1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв»язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Згідно з ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлено, що в матеріалах справи відсутні дані про те, що дії державного виконавця по виконанню виконавчого листа №2-168/06 в судовому чи в позасудового порядку визнавались неправомірними.

Крім того, будь-які докази, які б підтверджували факт заподіяння матеріальної, чи моральної шкоди позивачу дією чи бездіяльністю державного виконавця відділу ДВС Обухівського МУЮ в матеріалах справи відсутні.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі про порушення норм матеріального права при його ухваленні, на переконання колегії суддів апеляційної інстанції, не знайшли свого підтвердження і повністю спростовуються дослідженими належними та допустимими доказами по справі.

За таких обставин, колегія судів, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку відмовивши в задоволенні позову.

Оскільки рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційні скарги і залишити рішення суду без змін.

Керуючись: ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді