Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Овідіопольського району Одеської області в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа - орган опіки і піклування Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, про визнання договорів дарування недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року прокурор Овідіопольського району Одеської області, в інтересах малолітнього ОСОБА_3, законним представником якого є батько ОСОБА_6, звернувся до суду з позовом про визнання договорів дарування будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а також земельної ділянки, яка розташована за вказаною адресою, площею 0,1500 га, від 23 квітня 2014 року, недійсними.

Свої позовні вимоги мотивували тим, що до прокуратури Овідіопольського району звернулася ОСОБА_7 - бабуся малолітнього ОСОБА_3, з приводу невиконання її колишнім чоловіком, ОСОБА_4 рішень Овідіопольського районного та апеляційного суду Одеської області щодо примусового вселення ОСОБА_7 у вищевказаний житловий будинок.

Зазначений будинок належить відповідачу на підставі договору дарування на 1/3 частину зазначеного будинку та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 вказаного будинку, після смерті свого батька.

Станом на 03 липня 2014 року малолітній ОСОБА_3 взагалі ніде не зареєстрований, незважаючи на те, що проживає у вказаному будинку.

Відповідач ОСОБА_4 чинить перешкоди в користуванні житловим будинком, та не надавав домової книги для зазначення в ній в подальшому реєстрації малолітнього (а.с. 9 - 12).

23 квітня 2014 року ОСОБА_4 безоплатно передав у власність (подарував) ОСОБА_5 житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Цим же днем був укладений та посвідчений договір дарування земельної ділянки, площею 0,1500 га, що розташована за цією ж адресою.

Посилаючись на те, що для укладення вищевказаних правочинів була необхідна згода органу опіки і піклування, прокурор просив визнати договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та договір дарування земельної ділянки за вищевказаною адресою недійсними.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 листопада 2014 року до участі в розгляді справи в якості співвідповідача притягнуто набувача вищевказаної нерухомості ОСОБА_5

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог прокурора Овідіопольського району Одеської області, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3, було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позовні вимоги прокурора Овідіопольського району Одеської області в інтересах малолітнього ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсними договори дарування, посвідчені 23 квітня 2014 року, згідно яких ОСОБА_4 безоплатно передав у власність (подарував) ОСОБА_5 житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а також земельну ділянку, площею 0,1500 га, що розташована за цією ж адресою.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та просить залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що малолітній ОСОБА_4 набув право користування житловим будинком, з господарчими будівлями та спорудами, а також земельною ділянкою площею 0,1500 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, і іншого житла у нього немає. Недотримання припису обов'язковості отримання згоди органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна, право користування яким має дитина, відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ст. 215 ЦК України, є підставою для визнання правочинів недійсними.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанцій погодитися не можна.

Установлено, що 23 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 належний йому на праві приватної власності житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15 - 16).

23 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 належну йому на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,1500 га, надану для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17, 18).

Згідно довідки № 1664 від 03 липня 2014 року Овідіопольської РС ГУ ДМС України в Одеській області за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с. 17).

Як вбачається з акту (а.с.15), пояснень сторони позивачів, представника третьої особи, показань свідків, а також не заперечується представником відповідачів, за адресою: АДРЕСА_1, без реєстрації проживає малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до свідоцтва про народження батьками малолітнього ОСОБА_3 є ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (а.с.16).

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_116/ed_2013_05_16/pravo1/T012402.html?pravo=1> держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти-члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (в редакції Закону №3234-УІ від 19 квітня 2011 року) неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Положенням п. 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 року <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_10_22/pravo1/KP080866.html?pravo=1> визначено, що дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина, надається районною, районною у містах Києві та Севастополі державною адміністрацією, виконавчим органом міської, районної в місті ради за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 6 ст. 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> передбачено, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, недотримання припису обов'язковості отримання згоди органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна, право користування/власності нерухомим майном, яке має дитина, в силу наведених приписів ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>. У відповідності до ч. 2 ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною 1 ст. 224 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843262/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> встановлено, що до нікчемних правочинів належить і правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (ст. 71 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843102/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач ОСОБА_4 не є батьком, усиновлючавем, опікуном чи піклувальником малолітнього ОСОБА_3, заборони на відчуження належного йому на праві власності майна без дозволу органу опіки та піклування цивільне законодавство не містить, у зв'язку з чим правові підстави для задоволення позову прокурора відсутні.

Таким чином, за наслідками розгляду справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, дав належну оцінку наявним у справі доказам, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статтями 213, 214 ЦПК України.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону.

Враховуючи зазначене, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і матеріалам справи, тому підстави для його зміни або скасування відсутні.

Керуючись статтями 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 339, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2015 року скасувати, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 грудня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська