У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за теплопостачання за касаційною скаргою комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради (далі - КП «Теплоенерго») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідач зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1. Підприємство, як виробник теплової енергії, надає послуги з централізованого опалення населенню, у тому числі і відповідачу. Оскільки з жовтня 2006 року відповідач не оплачує надані послуги, утворилась заборгованість у розмірі 19 988 грн 18 коп., яку позивач просив стягнути на його користь з відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 грудня 2014 року, позов КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь

КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради заборгованість за теплопостачання за період з квітня 2011 року по червень 2014 року включно у розмірі 8 300 грн 52 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить частково скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов в частині стягнення заборгованості за теплопостачання за період з квітня 2010 року по червень 2014 року у розмірі 11 806 грн 45 коп.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, відповідач не виконав своїх зобов'язань перед позивачем, допустив заборгованість, яка підлягає стягненню у межах строку позовної давності.

Апеляційний суд погодився з такими висновками, зазначивши також, що позивач пропустив строк позовної давності на іншу суму заборгованості.

Проте погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1.

КП «Теплоенерго», як виробник теплової енергії, надає послуги з централізованого опалення населенню, у тому числі і відповідачу.

Оскільки з жовтня 2006 року відповідач не оплачує надані послуги, утворилась заборгованість у розмірі 19 988 грн 18 коп.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 заборгованість за надані послуги за період жовтня 2006 року по листопад 2013 року, посилаючись на те, що 4 грудня 2013 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було видано судовий наказ про стягнення заборгованості за надані відповідачу послуги, проте ухвалою цього суду від 7 лютого 2014 року його було скасовано, тобто було переривання позовної давності.

Стягуючи заборгованість з квітня 2011 року, суд вважав, що видача судового наказу не може вважатися перериванням перебігу позовної давності, оскільки позовна давність переривається лише у разі пред'явлення позову, а не при видачі судового наказу.

При цьому апеляційний суд не врахував наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 4 грудня 2013 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було видано судовий наказ № 201/13871/13ц, за яким з ОСОБА_3 на користь КП «Теплоенерго» було стягнуто заборгованість по сплаті за теплопостачання 9 137 грн 29 коп.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 7 лютого 2014 року зазначений судовий наказ скасовано.

Згідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, на яку має право позивач.

У ч. 1 ст. 95 ЦПК України зазначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів чи витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист позивача на стягнення заборгованості за надані послуги може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 214, 303, 315 ЦПК України зазначене не врахував, доводам апеляційної скарги про переривання перебігу позовної давності оцінки не дав, не визначився з початком перебігу позовної давності, його перериванням та дійшов до передчасного висновку про те, що підлягає стягненню заборгованість у межах строку позовної давності за три роки, що передують зверненню до суду з даним позовом.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко