Справа № 495/1201/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача: ОСОБА_1 (паспорт серії КК № 295082 виданий 18.06.1999 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/1201/15-ц

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка»

до ОСОБА_1

про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті ДТП

В С Т А Н О В И В:

19.02.2015 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» (далі по тексту позивач) звернулося до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 (далі по тексту відповідач) про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті ДТП (а.с.2-3).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.02.2015 року відкрито провадження по справі № 495/1201/15-ц за позовом ПАТ «СК «Уніка»до ОСОБА_1про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті ДТП. Справу призначено до розгляду (а.с.24).

У судове засідання представник позивача не з'явився, але подав до суду заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутності та зазначив, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.39).

Відповідач ОСОБА_1, в судовому засіданні пояснив, що дійсно 08.03.2012 року на вул. Гречеській,45 в м. Одесі мала місце дорожньо-транспортна пригода та згідно із винесеною 09.04.2012 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області постанови встановлено саме його вину, у зв'язку з чим його притягнуто до адміністративної відповідальності та стягнуто відповідний штраф. Між тим, відповідач зазначив, що він вважав, що завдану шкоду повинна відшкодовувати страхова компанія, у якій він був зареєстрований.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення відповідача, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 16.01.2012 року між ПАТ «СК «Уніка» (Страховик) та ОСОБА_2 (Страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспортну №030321/4005/0000005, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, повязані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме автомобіля Subaru Legacy, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.4-8).

08.03.2012 року на вул. Гречеській,45 в м. Одесі мала місце дорожньо-транспортна пригода, а саме гр. ОСОБА_1, керуючи автомобілем Renault Logan, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, допустив зіткнення з автомобілем Subaru Legacy, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2, про що свідчить складена працівниками МВС відповідна довідка № 8974661 (а.с.13).

Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.04.2012 року по справі № 1505/3047/2012 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП і піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. на користь держави (а.с14).

Згідно із даною постановою, 08.03.2012 року о 18 год. 00 хв., по вул. Гречеській,45 в м. Одесі, ОСОБА_1 керував автомобілем «Рено Логан» д/н НОМЕР_2, паркуючись у правому краю проїзної частини, не витримав безпечний інтервал відносно припаркованого праворуч автомобіля НОМЕР_3, внаслідок чого допустив з ним зіткнення, порушив п.п.13.1 Правил дорожнього руху, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. Вину свою ОСОБА_1 визнав, яка підтверджується матеріалами адміністративної справи.

12.03.2012 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «СК «Уніка» з заявою про виплату страхового відшкодування, у відповідності до умов Договору добровільного страхування наземного транспортну №030321/4005/0000005 від 16.01.2012 року, у зв'язку з настанням страхового випадку (ДТП) (а.с.9).

На підставі умов Договору добровільного страхування наземного транспортну №030321/4005/0000005 від 16.01.2012 року (а.с.4-8) та виставленого СПД ОСОБА_3 Рахунку-фактури № GAS00122035 від 05.03.2012 року на загальну суму 7 883 грн. щодо вартості відновлювального ремонту автомобіля Subaru Legacy, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.15), ПАТ «СК «Уніка» було складено 31.03.2012 року та затверджено 06.04.2012 Страховий акт № 00086414 (а.с.18).

Згідно із складеним та затвердженим ПАТ «СК «Уніка» Страховим актом №00086414, визначено розмір виплати страхового відшкодування страхувальнику ОСОБА_2, який склав 4 390,26 грн. (а.с.18) та проведено виплату вказаних грошових коштів, що підтверджується відповідним платіжним дорученням № 012210 від 11.04.2012 року (а.с.19).

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової шкоди) (ч.1, п.п. 8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ПАТ «СК «Уніка» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті ДТП.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже для відшкодування шкоди за правилами ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти:

- неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;

- наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом даної статті завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду);

- причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди;

- вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди, про що висловив свою правову позицію Верховний Суд України (судова колегія з цивільних справ) в ухвалі від 21.12.2005 року.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст.1187 Цивільного кодексу України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особливість механізму полягає в тому, що шкода завдається потерпілому не будь-якими діями, а саме діяльністю, яка підпадає під характеристику джерела підвищеної небезпеки. Відповідно під джерелом підвищеної небезпеки треба розуміти діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Отже для віднесення тої чи іншої діяльності до джерела підвищеної небезпеки треба, щоб така діяльність створювала підвищену небезпеку для самої особи, яка її проводить, а також для інших осіб.

Підвищена небезпека в розумінні даної статті є об'єктивною категорією, не пов'язаною з психологічним поняттям страху, та означає більшу вірогідність настання негативних, шкідливих наслідків, ніж при проведенні будь-якої іншої діяльності. Причиною підвищеної небезпеки є такі властивості об'єктів, з якими проводиться діяльність, які обумовлюють неможливість повного контролю за такою діяльністю з боку людини на даному етапі розвитку науки та технологій. Тому, незважаючи на дотримання правил техніки безпеки, існує підвищена вірогідність завдання шкоди внаслідок проведення такої діяльності.

Особливі правила цієї статті діють тільки тоді, коли шкода завдана тими шкідливими властивостями об'єкту, завдяки яким діяльність з ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Так шкода, завдана автомобілем, буде відшкодовуватися за правилами даної статті тільки тоді, коли автомобіль знаходився в русі, а не тоді, коли він стояв в гаражі або на стоянці. Суб'єктом відповідальності за статтею, що коментується, є володілець об'єкта, діяльність з яким створює підвищену небезпеку, під яким слід розуміти особу, що на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Для вирішення питання про притягнення тієї чи іншої особи до відповідальності за цією статтею треба визначити дві основні ознаки володільця: юридичну та матеріальну (фактичну). Юридична ознака означає, що володільцем визнається тільки та особа, яка володіє об'єктом, діяльність з яким створює підвищену небезпеку, на відповідній правовій підставі: право власності, інше речове право, договір оренди, доручення, підряду тощо. Матеріальна або фактична ознака володільця джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечних об'єктів. Як правило, обидві ознаки володільця джерела підвищеної небезпеки повинні мати місце, крім випадків, передбачених в законі.

Частиною 1 статті 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Якщо шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки самим їх володільцям, її відшкодування відбувається за правилами частини 1 вказаної статті. Так шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Тобто у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Відповідно до ч.1 ст.1191 Цивільного кодексу України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Під правом регресу розуміється право особи, що відшкодувала шкоду, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого завдано шкоди. Зазначена стаття застосовується у випадках, коли фігура завдавача шкоди та фігура особи, яка несе відповідальність за завдану шкоду, не співпадають. За загальним правилом на боржника за регресною вимогою покладається обов'язок відшкодувати кредитору виплачене ним третій особі відшкодування в повному обсязі. Виключення з цього положення можуть бути встановлені законом. Право звернення з регресною вимогою виникає у кредитора з моменту здійснення ним виплат потерпілому, з цього ж моменту обчислюється строк для пред'явлення регресного позову.

Крім того, згідно із ст.993 Цивільного кодексу України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, винуватцем ДТП, внаслідок якого було пошкоджено транспортний засіб ОСОБА_2, визнано ОСОБА_1, а ПАТ «СК «Уніка», як страховик по договору страхування, здійснило виплату страхового відшкодування.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про те, що, у відповідності до ст.ст. 993, 1166, 1187, 1188, 1191 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 57-61 Цивільного процесуального кодексу України, в матеріалах справи, наявні усі (належні та допустимі) докази, які свідчать про право ПАТ «СК «Уніка» на відшкодування шкоди, заподіяної в результаті ДТП, шляхом стягнення на його користь з ОСОБА_1 4 390,26 грн.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Підставу позову повинен довести саме позивач.

В свою чергу, згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість, правомірність та законність позовних вимог ПАТ «СК «Уніка», у зв'язку з чим позовна заява ПАТ «СК «Уніка» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті ДТП підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати понесені ПАТ «СК «Уніка» при розгляді справи підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 993, 1166, 1187, 1188, 1191 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 157, 169, 197, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті ДТП задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» ():

- матеріальну шкоду, заподіяну в результаті ДТП у розмірі 4 390 (чотири тисячі триста девяносто) гривень 26 (двадцять шість) копійок;

- сплачений судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко