Справа № 447/2508/14 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/783/1615/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій І.І.,

з участю представника позивача Петрів Н.В., представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 листопада 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Про Кредит Банк" до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, а також за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "Про Кредит Банк" про визнання недійсними кредитних договорів та угод про їх забезпечення,-

встановила:

В серпні 2014 року представник позивача ПАТ "ПроКредит Банк" звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_6, просив: стягнути з відповідачів на користь банку суму заборгованості за Рамковою угодою № 0648 від 27 квітня 2007 року в розмірі 1165818,48 грн.; звернути стягнення на предмет іпотеки - учбовий корпус (нежитлове приміщення) за АДРЕСА_1, загальною площею 1513,2 кв.м., яке належить ОСОБА_4 шляхом реалізації предмету іпотеки на прилюдних торгах; надати ПАТ "ПроКредит Банк" права продажу предмету іпотеки від власного імені будь-якій особі покупцю; реалізацію нежитлового приміщення проводити за початковою ціною 419580 грн. та інш.

Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом до ПАТ "Про Кредит Банк", просив визнати недійсним Рамкову угоду № 0648 від 27.04.2007 року зі змінами та доповненнями від 20.08.2009 року, Договір про надання траншу № 3.16796/0648 від 27.04.2007 року зі змінами та доповненнями від 20.08.2009 року з моменту їх укладення, а також договори забезпечення - договір іпотеки № 0648-ІДІ від 27.04.2007 року та договір поруки № 0648-ДП від 27.04.2007 року зі змінами та доповненням від 20.08.2009 року.

Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 12 листопада 2014 року первісний позов задоволено частково.

Звернуто стягнення у межах суми заборгованості 1165818,48 грн. на предмет іпотеки - учбовий корпус, нежитлове приміщення, АДРЕСА_1, реєстраційний номер 7007283, загальною площею 1513,2 кв.м., яке належить ОСОБА_4, за процедурою продажу шляхом надання права іпотекодержателю - ПАТ "ПроКредит Банк" на продаж предмета іпотеки за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб"єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

У задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом - відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_4 3654,00 грн. судового збору в користь позивача.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог по первісному позову оскаржив відповідач ОСОБА_4, а в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, рішення не оскаржує.

Вважає вказане рішення в оскаржуваній частині незаконним та необґрунтованим, оскільки спір вирішено всупереч нормам матеріального права, суд не дослідив усіх обставин справи та доказів з огляду на вимоги закону про їх належність та допустимість.

Зокрема, під час ухвалення рішення суд помилково не застосував положення п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" при визначенні розміру пені, оскільки такий розмір є непропорційно великим в порівнянні з розміром заборгованості по кредиту.

Крім цього позивач не довів факту виконання умов кредитного договору, а саме надання позичальнику кредиту в іноземній валюті у розмірі 100000,00 дол. США і не довів факту отримання грошових коштів відповідачем ОСОБА_4

Звертає увагу суду на те, що суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, лише в тому випадку, коли рішенням визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. Відповідно, оцінка вартості майна для подальшої реалізації буде проводитися в порядку, що визначений Законом України "Про виконавче провадження".

За таких умов, враховуючи що в судовому рішенні відсутня конкретно визначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації суд, за умови наявності та доведеності інших обставин, які б надавали право звернути стягнення на предмет іпотеки, мав би задовольнити позовну вимогу про реалізацію предмета іпотеки на прилюдних торгах.

Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 листопада 2014 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ "Про Кредит Банк" до ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також пояснення представника позивача Петрів Н.В. на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Оскільки апелянт не погоджується з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції лише в частині задоволених вимог первісного позову, апеляційним судом за правилами ст.303 ЦПК України оскаржуване рішення в іншій частині не перевіряється.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що розмір заборгованості ОСОБА_4 перед позивачем складає 1165818,48 грн., що стверджується розрахунком заборгованості. Врахувавши роз"яснення, наведені у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", суд першої інстанції задоволив вимогу за первісним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та роз"яснив, що це не позбавляє первісного позивача права пред"явити у майбутньому позов до відповідачів у випадку, якщо після реалізації предмета іпотеки заборгованість за кредитним договором не буде погашена у повному обсязі.

Виходячи з наявних в матеріалах справи та досліджених в судовому засіданні доказів, колегія суддів не в повній мірі погоджується з даними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та беззаперечно встановлено судом першої інстанції, 27.04.2007 року між ЗАТ "ПроКредит Банк" та ОСОБА_4 укладено Рамкову Угоду №0648 (із змінами, внесеними згідно із договором № 1 від 20.08.2009 року), відповідно до умов якої кредитор відкрив позичальнику кредитну лінію в еквіваленті 250000 дол. США, терміном на 240 місяців в розмірі та на умовах, передбачених ст. 2 цієї Угоди (а.с. 10-14).

На підставі вказаної Рамкової Угоди № 0648, цього ж дня, 27.04.2007 року між сторонами по справі укладено договір про надання траншу № 3.16796/0648 (із змінами, внесеними згідно із Договором від 20.08.2009 року), відповідно до умов якого ЗАТ "ПроКредит Банк" надав відповідачу ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 100000,00 дол. США, на строк користування 84 місяці, із сплатою відсотків в розмірі 13,5%, цільове призначення - для задоволення особистих потреб (а.с. 15-25).

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов"язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивач свої зобов'язання за договорами виконав, надавши відповідачу ОСОБА_6 кредит у розмірі 100000 дол., на підтвердження чого подано меморіальний валютний ордер №1273-20 від 27.04.2007 року (а.с. 26), а також виписку з особового рахунку за 27.04.2007 року.

Відтак, доводи апелянта про те, що позивач не довів факту надання позичальнику кредиту в іноземній валюті у розмірі 100000,00 дол. США і не довів факту отримання грошових коштів відповідачем ОСОБА_4, є безпідставними, спростовуються наявними доказами по справі.

В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порядок надання та строки повернення кредиту та сплати штрафних санкцій передбачено у ст. 3 Договору про надання траншу, де зокрема зазначено, що погашення кредиту та сплата відсотків за його користування здійснюється в порядку та строки згідно графіка повернення кредиту, наведеному у Додатку № 1.

Вимоги за кредитним договором відповідач належним чином не виконував, внаслідок чого, згідно поданого розрахунку, заборгованість за кредитним договором станом на 08.08.2014 року складала 1165818,48 грн., з яких: заборгованість за капіталом кредиту 587850,61 грн. (45832,81 дол. США на день здійснення розрахунку по курсу НБУ 12,8260 за 1 дол. США); відсотки по графіку 52861,88 грн. (4121,47 дол. США); відсотки за фактичне користування кредитними коштами 32351,61 грн. (2522,35 дол. США); пеня за неналежне виконання кредитного договору 492754,38 грн. (а.с. 6-7).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4, серед іншого, не погоджується із розміром нарахованої пені 492754,38 грн., при цьому вважає, що при визначенні пені суд помилково не застосував положення п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів", оскільки такий розмір є непропорційно великим у порівнянні з розміром заборгованості по кредиту.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Статтею 530 цього ж Кодексу передбачено, що якщо в зобов"язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. У разі порушення зобов"язання, настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки (пені).

Відповідно до п. 3.4. договору про надання траншу від 27.04.2007 року, у разі прострочення позичальником зобов"язань з погашення кредиту та/або сплати відсотків за його користування та/або інших платежів, позичальник зобов"язувався сплатити пеню в розмірі 0,5 відсотка, але не менше подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на момент прострочення, від суми прострочених зобов"язань за кожен день прострочення.

З доданого до позовної заяви розрахунку встановлено, що розмір пені нараховано за період з 20.07.2012 року по 21.04.2014 року з врахуванням кількості днів прострочення між датами зміни суми боргу та ставкою пені 0,5%

За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

В свою чергу, відповідно до ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно із п. 12.3. Договору № 1 про внесення змін до Рамкової Угоди від 20.08.2009 року, до всім вимог, що випливають з Угоди та Кредитних договорів, встановлюється позовна давність у 5 років, включаючи вимоги, щодо яких законодавством встановлена спеціальна чи обмежена позовна давність.

Звертаючись зі вимогою про стягнення пені за весь час прострочення, починаючи з 20.07.2012 року, позивач виходив із положень ст. 259 ЦК України по п. 12.3. Договору № 1 про внесення змін до Рамкової Угоди, а відтак строк позовної давності не пропустив.

Разом з тим, частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України по справі №6-100цс14 від 03 вересня 2014р. та відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру збитків, суд не застосував до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 ЦК України, яка підлягала застосуванню, а відтак розмір пені необхідно зменшити з 492754,38 грн. до 90000 грн., що відповідатиме розміру збитків (сукупний розмір неотриманих відсотків) кредитора внаслідок несвоєчасного виконання зобов"язання позичальником станом на день розгляду справи судом першої інстанції.

Враховуючи наведені розрахунки, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні шляхом зменшення розміру нарахованої пені, а відтак загальної суми заборгованості по договору про надання траншу від 27.04.2007 року, з 1165818,48 грн. до 763064,10 грн.

Що стосується доводів апелянта про те, що суд помилково не застосував положення п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів", якими передбачено, що несправедливим є умови договору щодо встановлення вимоги про сплату споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п"ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов"язань за договором, колегія суддів звертає увагу на те, що вказана норма Закону передбачає наявність такої умови у договорі, а не загальну суму компенсації у зв"язку із невиконанням зобов"язання.

В свою чергу, в рахунок забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання траншу між позивачем ЗАТ "ПроКредит Банк" та відповідачем ОСОБА_4 27.04.2007 року укладено договір іпотеки, предметом якого є учбовий корпус за АДРЕСА_1, за умовами якого у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов договору про надання траншу, позивач вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, визначеному у п. 5.3. та п. 5.4. цього договору іпотеки (а.с. 43-44).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У роз"ясненнях, які викладено у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних у кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", зазначено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3, 4 ЦПК України).

Разом з тим, у п. 5.2. договору іпотеки визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися як шляхом позасудового врегулювання, так і на підставі виконавчого напису нотаріуса за вибором іпотекодержателя, або на підставі рішення суду.

Отже, зважаючи на невиконання відповідачем зобов'язання стосовно умов повернення кредиту, позивач вправі вимагати звернення стягнення на заставлене майно в обраний ним спосіб в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

У позовній заяві позивач ПАТ "ПроКредит Банк" просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах, а також виклав ще одне прохання надати банку право продажу предмету іпотеки від власного імені будь-якій особі покупцю.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції надав безпосередньо право іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки, за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб"єктом ціоночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

В свою чергу, апелянт ОСОБА_4 вважає, що оскільки в судовому рішенні відсутня конкретно визначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації суд, мав би задовольнити позовну вимогу про реалізацію предмета іпотеки на прилюдних торгах.

Відповідно до ст. 39 ЗУ "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду, серед іншого, зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Як зазначено вище, у договорі іпотеки від 27.04.2007 року передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися як шляхом позасудового врегулювання, так і на підставі виконавчого напису нотаріуса за вибором іпотекодержателя, або на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 36 ЗУ "Про іпотеку" позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

З матеріалів справи встановлено, що правом на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання сторони іпотечного договору не скористалися, а іпотекодержатель звернувся із позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте, в статті 5 договору іпотеки сторони не передбачили такий спосіб реалізації предмета іпотеки, як надання права іпотекодержателю ПАТ "ПроКредит Банк" на продаж предмета іпотеки за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб"єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, а відтак, обраний судом першої інстанції спосіб в рішенні суду не відповідає умовам договору іпотеки.

Зважаючи на вищевикладене, рішення суду першої інстанції необхідно змінити, як шляхом зменшення розміру нарахованої пені, а відтак загальної суми заборгованості по договору про надання траншу від 27.04.2007 року з 1165818,48 грн. до 763064,10 грн., так і щодо обраного способу звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме з надання права іпотекодержателю ПАТ "ПроКредит Банк" на продаж предмета іпотеки, на власне застосування процедури проведення прилюдних торгів, як способу реалізації предмета іпотеки, за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціні на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб"єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В іншій частині доводи апеляційної скарги, а саме правонаступництва ПАТ "ПроКредит Банк" щодо ЗАТ "ПроКредит Банк", неналежного засвідчення копій поданих документів, складання розрахунку заборгованості, висновки суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення таких немає

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 листопада 2014 року - змінити.

Викласти абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед Публічним акціонерним товариством "ПроКредит Банк" в сумі 763064,10 (сімсот шістдесят три тисячі шістдесят чотири) грн. 10 коп., з яких 587850,61 грн. заборгованість за капіталом кредиту, 52861,88 грн. - проценти по графіку, 32351,61 грн. проценти за фактичне користування кредитними коштами, 90000,00 грн. - пеня, по договору про надання траншу № 3.16796/0648 від 27 квітня 2007 року, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме учбовий корпус за АДРЕСА_1, який належить на праві власності ОСОБА_4, шляхом застосування процедури проведення прилюдних торгів, як способу реалізації предмета іпотеки, за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціні на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб"єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин