У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів та поділ спільного майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона з відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі з 22 лютого 1997 року. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. На теперішній час відносини з відповідачем не склалися, вони припинили шлюбні відносини, спільно господарство не ведуть, спільно не проживають. Відповідач проживає окремо, однак матеріальну допомогу на дітей не надає, діти знаходяться на її утриманні, тому вона просила суд стягнути з ОСОБА_4 на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки з усіх видів його доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на кожну дитину, встановленого для дитини відповідного віку.

Також ОСОБА_3 зазначала, що сім'я фактично розпалась, але питання поділу майна в добровільному порядку не вирішено, тому просила суд поділити спільне сумісне майно, визнавши за нею право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення магазину зі складом, що розташований за адресою: АДРЕСА_2; виділити їй у власність автомобіль Хюндай, зареєстрований на неї та наступне майно: телевізор «СОНІ» плазмовий, диван, телевізор «САМСУНГ», кухонний гарнітур, холодильник «САМСУНГ», витяжку, газову плиту, стіл кухонний, стільці 6 штук, спальний гарнітур, пилосос «ФІЛІПС», комплексну підставку під телевізор, пральну машину, шафу - купе. Просила визнати за відповідачем право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_3 та, виділивши йому наступне майно: автомобіль «ГАЗ33104 ФІА-N2-GA04», автомобільний причеп «ШЗК 06 ТУРИСТ», автомобіль «TOYOTA LAND CRUISER».

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 31 березня 2014 року до 19 вересня 2016 року, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а з 19 вересня 2016 року в розмірі 1/6 частки з усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В частині стягнення аліментів допущено негайне виконання рішення суду в межах платежу за один місяць.

Поділено майно, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на: 1/2 частку нежитлового приміщення магазину зі складом, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, вартістю 49 005 грн; 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_3; автомобіль Хюндай, зареєстрований на неї та наступне майно: телевізор «СОНІ» плазмовий вартістю 6 тис. грн; диван вартістю 3 тис. грн; телевізор «САМСУНГ» вартістю 1 тис. грн; кухонний гарнітур вартістю 10 тис. грн; холодильник «САМСУНГ» вартістю 3 тис. грн; витяжку вартістю 1 тис. грн; газову плиту вартістю 2 тис. грн; стіл кухонний вартістю 3 тис. грн; стільці 6 штук загальною вартістю 720 грн; спальний гарнітур вартістю 15 тис. грн; пилосос «ФІЛІПС» вартістю 1 500 грн; комплексну підставку під телевізор вартістю 2 тис. грн; пральну машину вартістю 3 тис. грн; шафу - купе вартістю 400 грн - на загальну суму 433 807 грн.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на: 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_3 вартістю 234 678 грн; 1/2 частку нежитлового приміщення магазину зі складом, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, вартістю 49 005 грн; квартиру АДРЕСА_1 вартістю 24 764 грн; автомобіль «TOYOTA LAND CRUISER» вартістю 161 003 грн, автомобіль «ГАЗ33104 ФІА-N2-GA04» та автомобільний причеп «ШЗК 06 ТУРИСТ» - всього на суму 469 450 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2 154 грн на відшкодування сплаченого судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та змінити рішення районного суду в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку нежитлового приміщення магазину зі складом, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, вартістю 49 005 грн, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, зокрема, виходив із того, що сторони є суб'єктами підприємницької діяльності й приміщення магазину зі складом придбано ними під час перебування у шлюбі та оформлено на відповідача, як фізичну особу, тому є спільним майном подружжя і підлягає поділу між ними у рівних частках.

Проте погодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення в оскаржуваній частині не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 22 лютого 1997 року. У період шлюбу вони придбали: нежитлове приміщення магазину зі складом, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, яке є предметом касаційного оскарження та інше майно, зазначене в рішенні суду.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинного на час придбання приміщення магазину зі складом, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Також аналогічне правове положення закріплене в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

З матеріалів справи вбачається, що 12 грудня 2000 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця та 21 грудня 2001 року придбав магазин «ІНФОРМАЦІЯ_3», який у подальшому перейменував у магазин «ІНФОРМАЦІЯ_3» для продажу промислових та продуктових товарів, тобто почав використовувати спірне приміщення для здійснення підприємницької діяльності, а отримані доходи - на сім'ю. У 2003 році ОСОБА_3 зареєструвалась як фізична особа - підприємець та відкрила свою підприємницьку діяльність у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_4», який придбала в 2005 році. Крім того, для здійснення торгівлі табачними виробами та вино-горілчаними напоями ОСОБА_3 щорічно заключала з відповідачем договір оренди частини приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3».

Відповідно до положень ст. 59 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_274/ed_2013_07_04/pravo1/T022947.html?pravo=1> той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_288/ed_2013_07_04/pravo1/T022947.html?pravo=1>, 65 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_293/ed_2013_07_04/pravo1/T022947.html?pravo=1>.

Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (ст. ст. 62, 66 ГК України).

Так, з моменту внесення майна до статутного фонду підприємство є єдиним власником майна й це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб.

При цьому в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-79цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Також у рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця зазначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

Таким чином, статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом їх спільної сумісної власності.

Проте суди на викладене уваги не звернули та в порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України зазначені вище вимоги закону не врахували, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, дійшовши передчасного висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку нежитлового приміщення магазину зі складом, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, не врахувавши, що майно фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а в разі, якщо це майно набуто за спільні кошти подружжя, то воно є спільним майном подружжя, але інший з подружжя має право вимоги на частку отриманого доходу від діяльності підприємства, а не вимоги права власності.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку нежитлового приміщення магазину зі складом не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку нежитлового приміщення магазину зі складом скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик