Справа № 206/1610/15-ц
Провадження № 2/206/593/15
12 травня 2015 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська
головуючий суддя: Маштак К.С.
при секретарі: Колісник В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
26 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло та договору дарування частини квартири він є власником в цілому квартири АДРЕСА_1. На початку 2000 року у квартирі було зареєстровано дружину його рідного брата - відповідачку, ОСОБА_2. Однак, в подальшому, подружні стосунки між його братом та відповідачем не склались, тому вони у 2003 році припинили шлюбні стосунки та розірвали шлюб. З того часу відповідачка зібрала речі та переїхала проживати за іншою адресою. З 2003 року і по теперішній час відповідач не проживає за місцем реєстрації. Жодного разу остання не брала участі у витратах по утриманні квартири, проведення ремонту, а також сплаті комунальних послуг. Так, у його квартирі зареєстрована стороння людина, добровільно з реєстрації не знімається, що порушує права позивача, як власника квартири. Позивач, відповідно до уточнення до позовної заяви, просив усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, посилаючись на обставини викладені в уточненнях до позовної заяви (а.с. 30-31).
Відповідач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України.
Треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, надали до суду заяви, відповідно до яких просили розгляд справи здійснювати без їх участі, позовні вимоги підтримали, та зазначили, що вони підлягають задоволенню оскільки відповідач дійсно не проживає у квартирі з 2003 року (а.с. 45-46).
Представник Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся, причини неявки не повідомив.
Вислухавши доводи та пояснення позивача та його представника, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 04 січня 1999 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам його сім'ї ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а.с. 4).
28 грудня 2002 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 подарували, а ОСОБА_1 прийняв у дар 2/3 квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування частини квартири, посвідченого 28 грудня 2002 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу (а.с. 5).
30 вересня 2003 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Самарського районного управління юстиції м. Дніпропетровська видано свідоцтво про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_1 (а.с. 6).
Відповідно до довідки № 644 від 12 березня 2015 року виданої КП «ЖГСР» ДМР ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9).
З відповіді ВАДР управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, дійсно, станом на 30 березня 2015 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18).
19 березня 2015 року сусідами: ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підписано акт про не проживання, та зазначено, що з 2003 року ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає. Особистих речей ОСОБА_2 у квартирі немає, вона їх вивезла під час переїзду (а.с. 10).
Згідно відповідей Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації ГТУ юстиції у Дніпропетровській області від 17 квітня 2015 року № 1874/03.1-38 та від 28 квітня 2015 року № 2082/03.1-38, актового запису про смерть ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 за період з 01 січня 2009 року по 27 квітня 2015 року не виявлено (а.с. 41, 43).
Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України.
Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, а також ст. Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, в разі якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У відповідності до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
За змістом ст. 156 ЖК України право на користування житлом мають члени сім'ї, власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить.
Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
При цьому у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Як встановлено судом з показів свідків та письмових доказів, відповідачка дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, однак за місцем реєстрації не проживає більше 12 років, а саме з 2003 року і по день розгляду справи, поважність її відсутності, за адресою реєстрації, в судовому засіданні не підтверджено.
Крім того, ОСОБА_2 була зареєстрована як дружина брата позивача, проте шлюб, станом на 2003 рік між ними розірвано, частина квартири, яка належала, її чоловіку, тобто ОСОБА_3 належить позивачу, що також знайшло своє підтвердження в судовому засіданні. Тобто, відповідач втратила право користування цим житлом.
Так, ч. 1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.
Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 319, 328, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 3, 4 - 8, 10, 11, 18, 57 - 60, 61, 88, 169, 208, 209, 212 - 215, 218, 224-226 ЦПК України, -
Усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, шляхом визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, за адресою: АДРЕСА_1, що є підставою для зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за даною адресою.
Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 243,60 грн. на користь ОСОБА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя: К.С. Маштак