АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22ц/796/6157/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Дубас В.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В., Поливач Л.Д.

при секретарі - Бугай О.О., Горобець А. С.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Провіант» до ОСОБА_1 про розірвання договору, стягнення штрафних санкцій та визнання права власності за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва в інтересах держави - Київської міської ради та Держаної архітектурно-будівельної інспекції України, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 4 червня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Провіант» звернулось до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 8 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір про спільну діяльність, за умовами якого визначено, що сторони мають спільно діяти для досягнення загальної господарської мети, щодо закінчення будівельних робіт на об'єкті, незавершеного будівництва: багатоповерхового житлового будинку з об'єктами обслуговування населення, який розташований на земельній ділянці площею 0,4450 га по АДРЕСА_1 та подальшої, спільної експлуатації об'єкту. У цей же день між ними укладено додаткову угоду № 1 до договору, за умовами якої сторони домовились, що вартість закінчення будівельних робіт на об'єкті складає 420 000 грн. Крім того, сторони узгодили, що внесок кожного у відповідності до пункту 9.1 розділу 9 договору складає: відповідач вносить 210 000 грн, позивач вносить 210 000 грн, також узгоджено графік та порядок сплати внесків, однак у будь-якому випадку сторони за договором повинні сплатити свої внески у повному обсязі у строк до 12 грудня 2013 року. Несплата свого внеску відповідачем не позбавляє права товариство з обмеженою відповідальністю «Провіант», як замовника виконання робіт, закінчити виконання будівельних робіт на об'єкті власними зусиллями та коштами та у подальшому стягнути гроші з відповідача, або розірвати договір з вимогами від відповідача штрафних санкцій. Пунктом 4.1 договору визначено, що відповідач повинен закінчити будівельні роботи на об'єкті у строк до 14 квітня 2014 року та ввести об'єкт належним чином в експлуатацію. Позивач свої зобов'язання виконав повністю, оскільки здійснив 100% фінансування робіт на об'єкті як за себе так і за відповідача, закінчив виконання робіт вчасно, що підтверджується технічним паспортом на об'єкт. Оскільки відповідач не виконав жодного пункту зазначеного договору та додаткової угоди до нього, не сплатив жодного платежу, не брав участі у процесі виконання робіт на об'єкті, заволодів оригіналом правовстановлюючого документу на майно, самовільно зайняв об'єкт, змінив охорону на вході до об'єкту, просив розірвати договір про спільну діяльність від 8 серпня 2013 року та додаткову угоду №1 до нього, що укладені між сторонами у справі; стягнути на його користь з відповідача 1 000 грн штрафних санкцій згідно зазначеного договору про спільну діяльність, додаткової угоди №1 до нього та визнати за товариством з обмеженою відповідальністю «Провіант» право власності на об'єкт незавершеного будівництва: багатоповерховий житловий будинок з об'єктами обслуговування населення, який розташований на земельній ділянці, площею 0,4450 га по АДРЕСА_1, ступінь готовності об'єкту незавершеного будівництва становить 4% (чотири відсотки).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 4 червня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано за товариством з обмеженою відповідальністю «Провіант» право власності на об'єкт незавершеного будівництва: багатоповерховий житловий будинок з об'єктами обслуговування населення, який розташований на земельній ділянці, площею 0,4450 га (обліковий код земельної ділянки 90:002:030) по АДРЕСА_1, ступінь готовності об'єкту незавершеного будівництва становить 4% (чотири відсотки).

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду, прокурор м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та Держаної архітектурно-будівельної інспекції України подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилався на те, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, безпідставно застосував ст. 392 ЦК України, оскільки позивачем не доведено факту набуття права власності на незавершене будівництвом нерухоме майно, яке згідно ст. 331 ЦК України виникає з моменту його державної реєстрації. Суд у порушення вимог ст. ст. 33, 35, 36 ЦПК України фактично прийняв рішення, яке стосується інтересів Київської міської ради, Держаної архітектурно-будівельної інспекції України, не залучивши їх до участі у розгляді справи.

У іншій частині судове рішення суду першої інстанції заявником не оскаржено і підстав перевіряти його законність і обґрунтованість у цій частині у суду апеляційної інстанції немає.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор прокуратури м. Києва доводи апеляційної скарги підтримав, з підстав в ній в викладених та просив її задовольнити.

Представник ТОВ « Провіант» проти апеляційної скарги заперечував,подав письмові заперечення,в яких посилається на те,що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог закону, з огляду на що просив залишити його без змін,а апеляційну скаргу відхилити.

Представник Київської міської ради апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з‛явився,про розгляд справи повідомлявся за законом неодноразово та належно.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Розглянувши справ в межах доводів апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 8 серпня 2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Провіант» та ОСОБА_1 укладено договір про спільну діяльність.

Відповідно до розділу 1 договору, предметом угоди було, об'єднання своїх зусиль і майна, що належить сторонам, на відповідних правових підставах, спільно діяти для досягнення загальної господарської мети, щодо закінчення будівельних робіт на об'єкті, незавершеного будівництва: багатоповерхового житлового будинку з об'єктами обслуговування населення, який розташований на земельній ділянці площею 0,4450 га по АДРЕСА_1 та подальшої спільної експлуатації об'єкту сторонами на відповідних правових підставах та умовах, що визначені договором.

Пунктом 2.2 розділу 2 договору визначено, що спільна діяльність сторін здійснюється відповідно до «Програми робіт» (додаток №1), що додається до даного договору, у якому визначено порядок, строки, етапи та інші умови спільної діяльності.

Сторони за договором 8 серпня 2013 року уклали додаткову угоду № 1 до договору, згідно якої було затверджено вартість виконання робіт на об'єкті, порядок та умови сплати відповідачем та позивачем внесків.

Згідно пунктів 2, 3, 4 додаткової угоди товариство з обмежено відповідальністю «Провіант» та ОСОБА_2 визначили, що вартість закінчення будівельних робіт на вказаному об'єкті незавершеного будівництва складає 42 0000 грн. Вартість може бути збільшена або зменшена за погодженням сторін, шляхом підписанням відповідних додаткових угод.

Позивач та відповідач узгодили, що внесок сторін у відповідності до пункту 9.1 розділу 9 договору відповідно складає: ОСОБА_1 вносить 210 000 грн, товариство з обмеженою відповідальністю «Провіант» також вносить 210 000 грн. Водночас узгоджено наступний графік та порядок сплати внесків: відповідач мав сплатити свій внесок двома платежами: 105 000 грн у строк до 12 серпня 2013 року та 105 000 грн у строк до 12 грудня 2013 року, позивач мав сплатити свій внесок двома платежами: 105 000 грн у строк до 12 серпня 2013 року та 105 000 грн у строк до 12 грудня 2013 року. Проте, у будь-якому випадку кожна із сторін за договором повинна сплатити свої внески у повному обсязі у строк до 12 грудня 2013 року.

Встановлено, що п. 5 додаткової угоди № 1 передбачено, що несплата свого внеску ОСОБА_1 не позбавляє права товариства з обмеженою відповідністю «Провіант», як замовника виконання робіт, закінчити виконання будівельних робіт на об'єкті незавершеного будівництва власними зусиллями та коштами та в подальшому стягнути гроші з відповідача або розірвати договір з вимогами від відповідача штрафних санкцій.

Пунктом 4.1 визначено, що ОСОБА_1 повинен закінчити будівельні роботи на об'єкті у строк до 14 квітня 2014 року та ввести об'єкт належним чином в експлуатацію, відповідно до вимог чинного законодавства України.

Позивач свої зобов'язання по договору та додатковій угоді, виконав у повному обсязі, оскільки здійснив 100 % фінансування робіт на об'єкті, як за себе так і за відповідача (однак належних та допустимих доказів цього не надав) та самостійно закінчив виконання робіт вчасно, що підтверджується технічним паспортом на об'єкт.

Відповідач не виконав жодного пункту договору та додаткової угоди до договору, не сплатив жодного платежу, не брав участі у процесі виконання робіт на об'єкті.

Пунктом 11.5 розділу 11 договору визначено, що за порушення строків фінансування, передбачених "Програмою робіт", винна Сторона сплачує іншій Стороні штраф в розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.

Додатковою угодою було визначено графік платежів відповідача, але, як наполягає позивач, він жодного платежу не здійснив, що є підставою для нарахування та стягнення штрафних санкцій.

та єдиний власник об'єкту.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 оспорює право власності позивача на об'єкт незавершеного будівництва: багатоповерхового житлового будинку з об'єктами обслуговування населення, який розташований на земельній ділянці, площею 0,4450 га (обліковий код земельної ділянки 90:002:030), по АДРЕСА_1.

На замовлення позивача, сертифікованою організацією, було виготовлено технічний паспорт, інвентаризаційна справа № 67/04/14 від 2 квітня 2014 року, на об'єкт незавершеного будівництва - багатоповерховий житловий будинок з об'єктами обслуговування населення, який розташований на земельній ділянці, площею 0,4450 га (обліковий код земельної ділянки 90:002:030), по АДРЕСА_1.

Згідно технічного паспорту, ступінь готовності об'єкту становить 4% (чотири відсотки).

Як вбачається з договору купівлі-продажу об'єкту незавершеного будівництва-будинку від 9 жовтня 2007 року, зареєстрованого 16 жовтня 2007 року в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за № 8470-П, саме позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Провіант» є покупцем зазначеного об'єкту незавершеного будівництва, однак оригінал згаданого договору втрачено.

З інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 27 лютого 2014 року за товариством з обмеженою відповідальністю «Провіант» зареєстровано наведений об'єкт незавершеного будівництва.

Згідно даних міського земельного кадастру, земельна ділянка площею 0,4450 га (обліковий код №90:002:030) по АДРЕСА_1 обліковується за товариством з обмеженою відповідальністю «Провіант» відповідно до внесених змін до міського земельного кадастру, які було виконано згідно із документами про зміну власника об'єкта незавершеного будівництва (договір купівлі-продажу об'єкту незавершеного будівництва-будинку від 9 жовтня 2007 року №796), що підтверджується листом Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київради від 28 квітня 2014 року.

Посилаючись на те, що відповідач оспорює право позивача на незавершене будівництво: багатоповерховий житловий будинок з об'єктами обслуговування населення, який розташований на земельній ділянці, площею 0,4450 га по АДРЕСА_1, позивач просив суд визнати за ним право власності на нього.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам ухвалене рішення не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання права власності на незавершений будівництвом об'єкт нерухомості , суд першої інстанції, виходив з того , що право позивача на такий об'єкт нерухомого майна оспорюється та не визнається відповідачем , а тому визнав за позивачем право власності.

Однак такого висновку суд дійшов з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зі змісту ч. 5 ст. 11 ЦК України випливає, що цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Предметами права власності може бути лише майно, яке складається з речей (ст. 179 ЦК України), сукупності речей та майнових прав (ст. 190 ЦК України).

Право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить тільки власникові (ст. 317 ЦК України)

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень ст. 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Зазначена стаття Цивільного Кодексу України не передбачає можливості виникнення права власності на новостворене нерухоме майно за рішенням суду.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 534 та іншими нормативними актами Кабінету Міністрів України та Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

За змістом статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

З урахуванням зазначених вище норм матеріального права, особа (фізична або юридична), яка набула право на майно від іншої особи, є власником новоствореного нерухомого майна як об'єкта цивільного обороту лише у разі, коли їй було передано прийняте до експлуатації в порядку, визначеному законодавством, новостворене нерухоме майно, а у разі необхідності його реєстрації також майно, яке зареєстроване за цією особою як нерухоме майно. В іншому випадку особа може передати іншій особі лише матеріали, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вимоги про визнання права власності є необхідною умовою для досягнення позивачем й іншої мети позову - отримання правовстановлюючих документів на майно. І визнання цього права за особою судом є передумовою для зобов'язання іншої сторони повернути вказане майно власнику.

Тобто, за вказаною нормою права, на підставі якої суд задовольнив позов, вимога про визнання права власності може бути пред'явлена лише власником спірного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Договором купівлі-продажу об'єкту незавершеного будівництва будинку від 9 жовтня 2007 року встановлено, що відповідно до ст. 210 ЦК України цей договір підлягає державній реєстрації.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не врахував, що позивачем не було надано доказів того, що у нього виникло право власності на спірний об'єкт нерухомого майна, і це право зареєстровано в порядку, встановленому ст. 331 ЦК України, тобто, що він є власниками спірного майна.

Також в матеріалах справи відсутні докази, що позивачу була відведена земельна ділянка під будівництво, не вирішив питання про залучення до участі у справі Київської міської ради та Держаної архітектурно-будівельної інспекцію України для надання висновків на виконання їх повноважень.

Отже, суд першої інстанції не врахував вищезазначених обставин та вимог законодавства і відповідно ухвалив незаконне та не обґрунтоване рішення .

За таких обставин рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволені позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303,304, 307,309, 313-317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та Держаної архітектурно-будівельної інспекції України, задовольнити .

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 4 червня 2014 року в частині визнання права власності на незавершений будівництвом об'єкт нерухомості скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Провіант» до ОСОБА_1 про визнання права власності на незавершений будівництвом об'єкт нерухомого майна відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий:

Судді