Справа № 146/1253/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"19" жовтня 2015 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі головуючого Стравнійчука В.С.

при секретарі Гриб Ю.А.

з участю позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Томашпіль в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна» м. Київ про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ТОВ «Євролізинг Україна» (далі Товариство), уточненим в ході розгляду справи, про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 16.04.2015 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №01345, предметом лізингу за яким є транспортний засіб.аме трактор «Донг Фенг» моделі 244 каб. Позивачка відповідно до домовленості, досягнутої під час попередніх переговорів, обрала модель трактора «Донгфенг 244 каб.» вартістю 95000 грн, у день укладання договору сплатила 25 000 грн., що, як вона вважала, є складовою частиною ціни вартості трактора. Ознайомившись більш детально з умовами договору, вона зрозумів, що її свідомо ввели в оману, оскільки за умовами договору відповідач зобов'язався передати їй трактор марки «Донг Фенг», модель 244 каб. протягом 120 днів після оплати позивачкою 50 % його вартості у розмірі, яка самостійно без її згоди була визначена відповідачем у сумі 250 000 грн, а здійснена нею оплата у розмірі 25 000 грн. є адміністративним платежем, що складає 10 % від вартості трактора, який не повертається у разі розірвання договору фінансового лізингу. Відповідач відмовився передавати трактор, вказавши, що сплачена позивачкою сума є адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організацію та оформлення договору, а позивачка вважала, що це часткова оплата вартості трактора. Тому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01345 від 16 квітня 2015 року і стягнути з відповідача сплачені грошові кошти у розмірі 25 000 грн.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1, її представник ОСОБА_2 не з»явилися, подали заяву про розгляд справи по суті у їх відсутності, однак, приймаючи участь в судовому засіданні 09.10.2015 року, заявлені вимоги підтримали із наведених у позовній заяві підстав.

Допитаний в порядку ч.4 ст.191 ЦПК України в судовому засіданні 09.10.2015 року в якості свідка ОСОБА_3, чоловік позивачки, суду пояснив, що через оголошення в мережі «Інтернет» в квітні 2015 року дізнався, що в м. Вінниці можна придбати трактор ціною 95 000 грн. Він роздрукував дане оголошення, в якому містився і контактний телефон для з»днання та ім»я продавця «Майя», зателефонував по вказаному номеру і в ході розмови продавець підтвердила свою пропозицію. Порадившись з дружиною, вони 16.04.2015 року приїхали в м. Вінницю, знайшли офіс відповідача, в якому було дві працівниці, одна з яких була продавець на ім»я «Майя», що стверджується тим, що саме вона підписувала договір в якому її ім»я вказано як ОСОБА_4 і що вказаний в оголошенні номер мобільного телефону належить їй, так як в подальшому з метою отримання трактора він неодноразово телефонував на цей номер. В офісі він показав оголошення, ОСОБА_4 підтвердила наявність такого трактора марки «Донг Фенг» ціною 95 000 грн., який знаходиться на складі в м. Києві і на підтвердження цьому показала журнал обліку транспорту. Також повідомила, що якщо вони бажають придбати трактор, то повинні сплатити 25 000 грн. авансу, а іншу частину в розмірі 70 000 грн. заплатять при доставці трактора в м. Вінницю. Так як вони з дружиною погодилися на такі умови, то ОСОБА_4 видала ім банківські реквізити, вони поїхали в банк, внесли на вказаний ОСОБА_4 рахунок платіж в сумі 25 000 грн., повернулися в офіс, де почали оформляти договір. Зіславшись на передобідній час, а також на те, що якщо вони чим пошвидше підпишуть договір, то пакет документів буде відправлено в м. Київ, а укладення договору відбулося всереду 16.04.2015 року, то уже в п»ятницю, трактор буде доставлено в м. Вінницю і вони його зможуть отримати. Не ознайомлюючись детально з договором, дружина підписала його і вони поїхали додому. По приїзду додому в с. Вила, стали ознайомлюватися з договором і при цьому виявили, що ціна трактора вже не 95, а 250 тисяч грн., яка при цьому до того ж вказана і в доларовому еквіваленти 10 тис. про яких мова взагалі не йшла в офісі при підписанні договору. Свідок відразу ж зателефонував ОСОБА_4, яка відповіла, що ціна 250 000 грн. їх не стосується, це ціна товариства при здійсненні закупівлі трактора. Тому вони не повинні турбуватися, а чекати трактора, який має бути доставлений в м. Вінницю, як вони і домовилися в п»ятницю. Оскільки в п»ятницю вони не отримали будь-якого повідомлення про поступлення трактора в м. Вінницю, у суботу свідок зателефонував ОСОБА_4, яка відповіла, що вони (сім»я свідка) не одні, товариство надає свої послуги по всій Україні, тому необхідно зачекати. У наступний вівторок свідок знову зателефонував ОСОБА_4, однак тон останньої у розмові різко змінився, сказала, що якщо вони не згодні з їхніми умовами, то можуть розірвати договір, однак внесений платіж їм повернутий не буде. Після почутого свідку стало зрозуміло, що у такий спосіб їх просто «розвели».

Представник відповідача в судове засідання не з»явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи по суті у його відсутності, надавши при цьому письмове заперечення на позов згідно яких позов не визнає, просить у його задоволенні відмовити, так як договір фінансового лізингу № 01345 від 16.04.2015 року, укладений між сторонами даного цивільно - правового спору відповідає вимогам Закону України "Про фінансовий лізинг", ЦК України. Договір містить найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу. Підтвердженням отримання позивачкою повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особисте підписання позивачкою кожної сторінки Договору та додатків до нього, а отже між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. При підписанні Договору позивачка сплатила 25 000 грн. як адміністративний платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, що засвідчує свідоме прийняття лізингоодержувачем умов Договору та початок виконання частини зобов'язань по Договору. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, куди слід віднести адміністративний платіж.

Пунктом 1.7. ст.1 Договору чітко визначено, що "предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.6 ст.9 Договору. Лізингоодержувач погодився з усіма умовами Договору під час його підписання і здійснив оплату адміністративного платежу та оформлення Договору при його укладанні, що визначено умовами Договору, а тому Авансовий платіж - відповідає вимогам п. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг". Що стосується ціни договору, відповідач звертає увагу суду на те, що, відповідно до вимог ст.524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, що і було врегульовано в даному випадку статтею 8 Договору. Відповідач також вважає, що безпідставним є посилання позивача на Закон України "Про захист прав споживачів", оскільки правовідносини, що виникли при вирішенні даного спору, регулюються спеціальним Законом України "Про фінансовий лізинг" та положеннями ЦК України. Лізингоодержувач, підписуючи Договір, погодився на всі його умови, підписав кожний його аркуш, в повному обсязі та коректно отримав інформацію від менеджер-консультанта. В укладеному сторонами Договорі відсутні несправедливі умови, а тому твердження позивачки про наявність таких умов у Договорі є необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсності. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В спірному договорі не відбулося дисбалансу договірних прав між Сторонами чи порушення принципу добросовісності, які створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків, оскільки в договорі відсутні обов'язки Лізингоодержувача, які спричиняють чи могли спричинити шкоду останньому. Посилання позивачки на те, що ТОВ "Євролізинг Україна" своїми діями ввела її як споживача в оману, не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 погодилася з умовами та самостійно підписала Договір №01345, обрала на власний розсуд предмет лізингу по Договору і ознайомилася з умовами Договору, підписала його, відповідно і підстави для задоволення її позову відсутні.

Заслухавши пояснення свідка, розглянувши заяви сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.04.2015 року між Товариством та ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу №01345 з додатками до нього (а.с. 6-13), відповідно до якого предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, а саме трактор «Донг Фенг» моделі 244 каб. , який відповідач зобов'язався передати у користування позивачці в строк та на умовах визначених договором.

Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За правилами ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч.1 ст.807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Згідно з ч.1 ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Згідно ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Як вбачається з квитанції від 16.04.2015 року (а.с. 1) ОСОБА_1 сплатила на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна» 25 000 гривень.

З п.1.7 та 4.1 оспорюваного договору фінансового лізингу вбачається, що предмет лізингу передається у користування Лізингоодержувачем протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу.

З договору фінансового лізингу та додатку №1 (а.с. 12) вбачається, що сплачені ОСОБА_1 25 000 гривень є першочерговим адміністративним платежем у розмірі 10% від вартості предмета лізингу, за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити.

Частиною 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого договору фінансового лізингу.

Відповідно до пп.2 п.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Оскільки за умовами спірного договору лізингу, виконання зобов'язання відповідача за ним ставиться в залежність від факту внесення позивачем «адміністративного платіжу» за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, наявні підстави для визнання договору недійсним в цілому.

Окрім того, договір лізингу не містить графіку покриття витрат, виплати лізингових платежів та сам обсяг таких платежів сторони не погодили і не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування, що у свою чергу відповідно до п.10 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої угоди, а саме установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

У пункті 8.2 оспорюваного договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (10 000 доларів США). За умовами договору вона може бути змінена, в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця, що у свою чергу відповідно до п.13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої угоди, а саме визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір фінансового лізингу №01345 по своїй природі є несправедливий, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди спаживачеві.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Враховуючи положення пп.2 п.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнання цих положень договору недійсними зумовлює зміну інших положень договору, а тому оспорюваний договір може бути визнаний недійсним у цілому із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Порушення цієї норми закону полягає в тому, що при укладенні з позивачкою договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі 25 000 грн. під вигляд платежу за договором, який за умова договору не повертається в жодному випадку та є платою за укладення самого договору.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про обгрунтованість позову, який підлягає задовленню.

Відповідно до вимог частини 3 статті 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі в сумі 487,20 грн.

Керуючись ст.ст. 10,60,88,212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" м. Київ про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів, задовльнити.

Визнати договір фінансового лізінгу № 01345 від 16.04.2015 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна", недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" на користь ОСОБА_1 сплачений адміністративний платіж в сумі 250000 (двадцять п»ять тисяч) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" на користь держави судовий збір в сумі 487,20 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Томашпільський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_5

У повному обсязі рішення суду виготовлено 23 жовтня 2015 року