Кодимський районний суд Одеської області _______________________________________________________________________________________________ Справа № 503/1756/14-ц
Провадження №2/503/25/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2015 року м. Кодима Одеської області

Кодимський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Сопільняка О.М.

при секретарі Вдовиченко В.О.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кодима Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_5, поданим в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, до ОСОБА_2, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 та Кодимської районної державної адміністрації Одеської області (як органу опіки та піклування), про розподіл спадкового майна,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_5 10 вересня 2014 року в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_6 звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_7, померлого 20 січня 2014 року, уточнивши який остаточно просила розподілити між неповнолітнім ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_2 спірне житло, виділивши неповнолітньому ОСОБА_6 2/3 частини належного померлому будинку, а відповідачеві ОСОБА_2 1/3 частину (а.с.2-3).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 (адвокат, діє відповідно до угоди про надання правової допомоги від 03 вересня 2014 року №20 а.с.15) позов ОСОБА_5 підтримав та пояснив, що 20 січня 2014 року помер батько неповнолітнього ОСОБА_6 ОСОБА_7, після смерті якого залишилось спадкове майно у вигляді 1/2 частини житлового будинку №12, розташованого в м.Кодима на площі Гусєва, Одеської області.

Заповіту померлий не склав, тому на день відкриття спадщини спадкоємцями першої черги за законом були неповнолітній ОСОБА_6 (син покійного), відповідач ОСОБА_2 (дружина покійного) та третя особа ОСОБА_3 (мати покійного).

Кожен із вказаних спадкоємців у передбаченому законом порядку прийняв спадщину померлого ОСОБА_7

При цьому, третя особа ОСОБА_3 від належної їй 1/3 частини спадщини відмовилась на користь неповнолітнього ОСОБА_6 Відтак, останній вправі претендувати на 2/3 частини спадщини ОСОБА_7, а відповідач ОСОБА_2 на 1/3 частину.

Однак, відповідач ОСОБА_2 заперечує проти такого варіанту розподілу спадщини померлого ОСОБА_7, що і змусило позивача звернутись до суду із зазначеним позовом.

У звязку з цим, уточнивши позовні вимоги, просив розподілити між спадкоємцями ОСОБА_6 та ОСОБА_2 спадкове майно померлого ОСОБА_7, зокрема належну йому ? частину житлового будинку, виділивши неповнолітньому ОСОБА_6 та визнавши за ним в порядку спадкування за законом право приватної власності на 2/3 частини спірного домоволодіння (1/3 частина належна особисто йому та 1/3 частина ОСОБА_3М.), а відповідачеві ОСОБА_2 1/3 частину, без визначення присуджених часток в натурі (ідеальні частки).

Окрім цього, просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати, зокрема 356 грн.69 коп. витрат на виготовлення технічного паспорту на спірне домоволодіння, 3000 грн. за проведену у справі судову будівельно-технічну експертизу, 254 грн.85 коп. витрат на явку представника позивача до суду, 3056 грн. за надану ним позивачеві правову допомогу, 36 грн. послуг банку при оплаті експертизи та послуг БТІ, 10 грн.70 коп. витрат на поштові послуги та 243 грн.60 коп. судового збору.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_5 не визнала, вказавши, що жодних правових підстав для виділення ОСОБА_6 2/3 часток спірного житла не має, оскільки належне померлому ОСОБА_7 майно підлягає поділу між нею та неповнолітнім ОСОБА_6 порівну. При цьому, погодилась з тим, що на день смерті ОСОБА_7 його спадкоємцями за законом першої черги була вона, як дружина померлого, а також неповнолітній син померлого ОСОБА_6 та мати померлого ОСОБА_3, кожен з яких вправі претендувати на 1/3 частину спадщини.

Вимоги позивача про стягнення понесених нею судових витрат також не визнала, вказавши про відсутність підстав їх відшкодування.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, - ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що померлий ОСОБА_7 був її сином. Від успадкування належної їй за законом 1/3 частини спадкового майна померлого сина вона добровільно відмовилась на користь онука ОСОБА_6.

Представник третьої особи Кодимської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування, ОСОБА_4 (діє відповідно до довіреності) позовні вимоги ОСОБА_5 підтримала та просила їх задовольнити, оскільки їх задоволення відповідає інтересам неповнолітнього ОСОБА_6

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази, суд вважає можливим позов ОСОБА_5 задовольнити повністю з таких підстав.

Згідно зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.15 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України) судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси осіб, які виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що 20 січня 2014 року помер ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №367210, виданим 15 лютого 2014 року відділом ДРАЦС реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції Одеської області (а.с.9).

Відповідно до ст.1218 Цивільного кодексу України (ЦК України) до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Так, до складу спадщини померлого ОСОБА_7 ввійшла 1/2 частина житлового будинку з відповідною часткою надвірних споруд №12, розташованого в м.Кодима на площі Гусєва Одеської області, яка належала йому на праві приватної власності відповідно до ОСОБА_1 про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24319018 від 02 листопада 2009 року та договору дарування від 22 жовтня 2009 року. При цьому, ОСОБА_7 належали обєкти під літерою «А» - жилий будинок, під літерою «а1» - веранда, під літерою ІІ ганок, під літерою «З» - літня кухня (а.с.29-40,54).

Заповіту ОСОБА_7 не склав, тому відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України право на спадкування за законом отримали спадкоємці першої черги - ОСОБА_6 (син померлого відповідно до свідоцтва про народження І-ЖД №298340, виданого 18 лютого 2000 року відділом РАЦС Кодимського районного управління юстиції), відповідач ОСОБА_2 (дружина померлого відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-ЖД №146226, виданого 03 серпня 2011 року цим же відділом ДРАЦС ) та третя особа ОСОБА_3 (мати померлого).

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину. При цьому, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а також неповнолітня особа, вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, вони не заявили про відмову від неї (ч.ч.3 та 4 ст.1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, на протязі шести місяців з моменту відкриття спадщини має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 та ст.1270 ЦК України).

З листа державного нотаріуса Кодимської державної нотаріальної контори №643/02-14 від 18 серпня 2014 року та наданої до суду копії спадкової справи №33/2014, вбачається, що заяви про прийняття спадщини померлого ОСОБА_7 до нотаріальної контори подали позивач ОСОБА_5 від імені неповнолітнього ОСОБА_6, відповідач ОСОБА_2, а також ОСОБА_3, яка відмовилась від належної їй частки у спадковому майні на користь неповнолітнього ОСОБА_6. На підставі вказаних заяв нотаріусом була заведена спадкова справа №33/2014, свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с.10,43-53).

Відтак, неповнолітній ОСОБА_6, відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 вважаються такими, що у передбаченому законом порядку прийняли спадщину померлого ОСОБА_7

Однак, нотаріус відмовила у видачі їм свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на спірний будинок та виниклим між спадкоємцями спором (а.с.10).

Відсутність оригіналу зазначеного правовстановлюючого документу відповідно до глав 7, 8, 10 та 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції №296/5 від 22 лютого 2012 року, є підставою для відмови у вчиненні відповідної нотаріальної дії та відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Окрім цього, виниклий між спадкоємцями спір щодо розподілу спірного майна, не вирішений і вході судового розгляду справи, унеможливив видачу нотаріусом свідоцтв про право на спадщину.

Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст.ст.1267, 1275, 1278 та 1280 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, втім ці спадкоємці вправі за домовленістю між собою розподілити спадщину, змінивши при цьому розміри належних їм часток у спадщині.

Так, за змістом ч.ч.2 та 3 ст.1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом на користь іншого спадкоємця за законом, належна йому частка у спадщині переходить до спадкоємця, на користь якого він відмовився.

Отже, виходячи з того, що на день відкриття спадщини неповнолітньому ОСОБА_6, відповідачеві ОСОБА_2 та третій особі ОСОБА_3 належало кожному по 1/3 частині спадкового майна, з огляду на відмову ОСОБА_3 від своєї частки на користь неповнолітнього ОСОБА_6, спадщина померлого ОСОБА_7 підлягає розподілу між спадкоємцями першої черги за законом, зокрема між неповнолітнім ОСОБА_6 та ОСОБА_2, виходячи з належності неповнолітньому 2/3 частин належної померлому нерухомості, а відповідачеві ОСОБА_2 1/3 частини.

При цьому, у первісній позовній заяві позивач ОСОБА_5 просила розподілити спірний обєкт нерухомості між спадкоємцями із визначенням присуджених їм часток в натурі, але після отримання судом висновку судової будівельної-технічної експертизи №19-2015 від 15 квітня 2015 року, відповідно до якої таке виділення технічно неможливе, позивач змінила свої позовні вимоги та просила розділити між спадкоємцями спірне житло із визначенням належних їм ідеальних часток.

Верховного Суду України в постановах від 06 та 13 лютого 2012 року (справи №3-2гс12, №3-3гс12, №3-4гс12, №3-5гс12) вказала, що відповідно до ст.392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Окрім цього, уточнивши свої позовні вимоги, позивач ОСОБА_5 просила суд встановити факт належності ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (відповідачеві) самочинного будівництва літньої кухні літера «а1» та тераси літера «а3», які входять до складу спірного обєкту нерухомості.

Так, із висновку будівельної-технічної експертизи №19-2015 від 15 квітня 2015 року (розділ «Характеристика обєкту нерухомості») вбачається, що за період використання вказаного обєкту нерухомості він зазнав змін, зокрема веранда літера «а1» шляхом добудови була реконструйована під літню кухню «а1» та збудована тераса літера «а3». При цьому, вказані новостворені обєкти відносяться до самочинного будівництва.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Пункт другий цієї ж статті встановлює, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором чи законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію, якщо ж право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації - право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) ч.3 ст.331 ЦК України.

Відповідно до п.3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13 квітня 2011 року (в редакції від 08 вересня 2015 року), прийняття в експлуатацію обєктів, що належать до I-III категорії складності, та обєктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органами державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність обєкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію обєктів, що належать до IV і V категорії складності, здійснюється на підставі акта готовності обєкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Пленум Верховного Суду України в п.7 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вказав, що у випадку коли спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (ч.1 ст.376 ЦК України) до спадкоємців переходить право власності лише на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо ж будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини (п.8 постанови).

Відтак, суд не може встановлювати факт володіння особою самочинним будівництвом, позаяк успадкування нерухомого майна чи його частини, які є самочинним будівництвом, здійснюється в порядку, визначеному в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування».

Стосовно розподілу судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До останніх входять витрати на правову допомогу (п.2 ч.3); витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду (п.3 ч.3); витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз (п.4 ч.3); витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи (п.5 ч.3).

Окрім цього, ст.84 ЦПК України передбачені витрати на оплату правової допомоги адвоката. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судом встановлено, що при зверненні до суду позивач ОСОБА_5 сплатила судовий збір в сумі 243 грн.60 коп., що підтверджується квитанцією №41 відділення №97 АТ «УкрСиббанк» від 04 вересня 2014 року (а.с.1). Сплачений позивачем судовий збір відповідно до ч.1 ст.79 та ст.88 ЦПК України має бути відшкодований відповідачем ОСОБА_2

За проведену у справі будівельно-технічну експертизу №19-2015 від 15 квітня 2015 року позивач ОСОБА_5 відповідно до квитанції №19-2015 від 15 квітня 2015 року сплатила судовому експерту ОСОБА_8 3000 грн. (а.с.114). Ці кошти відповідно до п.4 ч.3 ст.79 та ст.ст.86 і 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2

За надану адвокатом ОСОБА_1 правову допомогу у судових засіданнях, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді відповідно до договору №20 від 03 вересня 2014 року позивачем ОСОБА_5 було сплачено адвокату 3000 грн. відповідно до квитанції №43 від 04 вересня 2014 року (а.с.13, 22, 115). Ці кошти відповідно до п.2 ч.3, ст.ст.84 та 88 ЦПК України, а також ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року №4191-VI підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2

За явку представника позивача ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_1, який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, в судові засіданні 12 листопада 2014 року та 19 жовтня 2015 року позивачем було витрачено 554 грн.70 копійок на придбання пального 254 грн.85 коп. 12 листопада 2014 року та 299 грн.85 коп. 19 жовтня 2015 року (а.с.62-63, 114, 132-133, 135-138). Ці витрати відповідно до п.3 ч.3 ст.79, ст.ст.85 та 88 ЦПК України покладаються на відповідача ОСОБА_2

Окрім цього, відповідно до квитанцій №№41 та 43 від 04 вересня 2014 року позивачем при сплаті послуг адвоката були оплачені банківські послуги на суму 36 грн.

Всі перелічені витрати понесені позивачем ОСОБА_5 у звязку з подачею зазначеного позову до суду і її участі в судовому розгляді справи, викликані відмовою відповідача ОСОБА_2 від досудового врегулювання виниклого спору щодо розподілу спадщини ОСОБА_7, тому суд покладає на відповідача обовязок їх відшкодувати.

Разом з цим, суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 356 грн.69 коп., сплачених за виготовлення технічної документації на спірне домоволодіння, оскільки компенсація таких витрат не передбачена ст.ст.79-89 ЦПК України.

Суд також відмовляє у стягненні 10 грн.70 коп. послуг на поштовий зв'язок, позаяк позивачем не доведено необхідності їх понесення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.213, 215, 218 ЦПК України, суд-

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_5 задовольнити частково.

Розподілити між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, як між спадкоємцями першої черги за законом, належне померлому 20 січня 2014 року ОСОБА_7 спадкове майно, зокрема - жилий будинок з надвірними спорудами №12, розташований в м.Кодима на площі Гусєва Одеської області, виділивши ОСОБА_6 та визнавши за ним в порядку спадкування за законом право приватної власності на 2/3 ідеальну частини домоволодіння №12, розташованого в м.Кодима на площі Гусєва Одеської області, а відповідачеві ОСОБА_2 - 1/3 ідеальну частину зазначеного домоволодіння, без визначення виділених часток в натурі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 243 грн.60 коп. судового збору; 3000 грн. за проведену судову будівельно-технічну експертизу №19-2015 від 15 квітня 2015 року; 3056 грн. за надану правову допомогу відповідно до договору №20 від 03 вересня 2014 року; 554 грн.70 коп. витрат на явку представника позивача до суду; 36 грн. витрат на банківське обслуговування платежів.

В задоволенні решти позову ОСОБА_5 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Одеської області через Кодимський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сопільняк О.М.