У х в а л а

23 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Ступак О.В., Штелик С.П.,
розглянувши заяву ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 серпня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21 березня 2008 року вона під впливом обману та замовчування з боку ОСОБА_7 істотних обставин, які могли вплинути на волевиявлення сторони, уклала договір купівлі-продажу Ѕ частини багатофункціонального комплексу з кафе та приміщеннями готельного типу, дозвілля, фізкультурно-оздоровчого призначення, загальною площею 923,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що спірний договір купівлі-продажу не відповідав її волевиявленню в частині визначення його предмету, оскільки вона не мала намір відчужувати даний комплекс, ОСОБА_6 просила суд визнати вказаний договір купівлі-продажу недійсним та визнати за нею право спільної часткової власності на Ѕ частини зазначеного багатофункціонального комплексу.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22 серпня

2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 03 червня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 серпня 2014 року відмовлено ОСОБА_6 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за касаційною скаргою на рішення Богунського районного суду м. Житомира

від 22 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 03 червня 2014 року.

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 серпня 2014 року з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, зокрема ст. ст. 203, 215, 230, 628, 638 ЦК України, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Одночасно заявник просить поновити строк на звернення до суду із заявою, посилаючись на поважність причин його пропуску, зокрема на те, що ухвалу суду касаційної інстанції, про перегляд якої порушується питання, надіслано на її адресу 23 вересня 2014 року, а отримано 26 вересня 2014 року, на підтвердження чого надано копію поштового відправлення від 23 вересня 2014 року та копію результатів пошуку штрихкодованого ідентифікатора про вручення одержувачу особисто 26 вересня 2014 року поштового зв'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подано заяву про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання, на підтвердження підстав, установлених пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

У разі пропущення строку, встановленого частинами першою, другою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк (ч. 3 ст. 356 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ЦПК України суд поновлює строк, встановлений законом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Клопотання підлягає задоволенню, а пропущений строк - поновленню, оскільки наведена заявником причина пропущення строку для подання заяви є поважною.

Як приклад неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, заявник наводить рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2010 року у справі за позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, виселення та зобов'язання привести приміщення до попереднього стану, відшкодування шкоди, за позовом про визнання недійсним розпорядження, усунення перешкод у користуванні власністю; ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2014 року у справі за позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування реєстрації права власності на нежитлові приміщення та зобов'язання звільнити приміщення; рішення Верховного Суду України від 25 березня 2009 року у справі за позовом про визнання права власності на квартиру, усунення порушення права власності, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення; ухвалу Верховного Суду України від 19 лютого 2010 року у справі за позовом про визначення частини будинку та його виділ, визнання частково недійсним договору дарування та свідоцтва про право на спадщину, за зустрічним позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності; постанову Вищого господарського суду України від 10 квітня 2007 року у справі за позовом про визнання частково недійсними договору купівлі-продажу цінних паперів і договору дарування цінних паперів, визнання неукладеним договору застави, визнання права власності простих іменних акцій та зобов'язання вчинити певні дії; постанову Вищого господарського суду України від 22 листопада 2005 року у справі за позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині площі приміщення; постанову Вищого господарського суду України від 18 листопада 2008 року у справі за позовом про визнання недійсною частини договору купівлі-продажу; ухвалу Верховного Суду України від 12 серпня 2009 року у справі за позовом про визнання недійсним договору дарування частини будинку та поновлення права власності; ухвалу Верховного Суду України від 22 жовтня 2008 року у справі за позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу; постанову Вищого господарського суду України від 21 липня 2010 року у справі за позовом про стягнення коштів та за позовом про визнання договору оренди недійсним та стягнення прямих збитків і упущеної вигоди; постанову Вищого господарського суду України від 23 квітня 2007 року у справі за позовом про визнання недійсною та скасування державної реєстрації випуску акцій та свідоцтва про реєстрацію випуску цінних паперів, визнання недійсним протоколу загальних зборів, визнання незаконним придбання акцій, визнання недійсними угод купівлі-продажу та за позовом про визнання рішення загальних зборів недійсним; постанову Вищого господарського суду України від 10 лютого 2012 року у справі за позовом про визнання договору недійсним.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом.

Як роз'яснено у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про судову практику застосування статей 353-360 Цивільного процесуального кодексу України» судовими рішеннями, на які заявник посилається на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК, можуть бути рішення: Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ; Вищого адміністративного суду України; Вищого господарського суду України; Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, ухвалені як судом касаційної інстанції; апеляційних судів загальної юрисдикції, як судів касаційної інстанції в цивільних справах, яким право на перегляд у касаційному порядку цивільних справ було надано Законом «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій України» щодо забезпечення касаційного розгляду цивільних справ» від 22 лютого 2007 року № 697-V.

Зазначений перелік таких судових рішень є вичерпним. Обов'язковою є умова, щоб цими рішеннями, які набрали законної сили, вирішено спір по суті, та в них судом (судами) касаційної інстанції неоднаково застосовано одні й ті самі норми матеріального права.

Враховуючи викладене вище, посилання заявника на постанову Вищого господарського суду України від 22 листопада 2005 року у справі за позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщення не можуть бути взяті до уваги, у зв'язку з тим, що таке рішення не входить до переліку судових рішень, яким слід обґрунтовувати неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки воно ухвалене у зв'язку з порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права.

При постановлені ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 серпня 2014 року, суд виходив із того, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального права та вважав обґрунтованими висновки про те, що за відсутності доказів, що при укладенні договору купівлі-продажу ОСОБА_6 діями ОСОБА_7 введено в оману і, що такий обман дійсно мав місце.

Зі змісту рішень, ухвал та постанов Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Вищого господарського суду України, на які заявник посилається, як на підставу перегляду судового рішення, не вбачається неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки в одному випадку (судове рішення, яке є предметом перегляду) суд зазначив, що за відсутності доказів введення позивача в оману і, що такий обман мав місце, відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору, а в інших випадках (судові рішення, на які заявник посилається, як на підставу перегляду судового рішення) суд (суди) касаційної інстанції, зокрема у рішенні від 10 лютого 2010 року Верховний Суд України виходив з того, що особа не мала права відчужувати нежилі приміщення, які є комунальною власністю, тому вважав договір купівлі-продажу недійсним; в ухвалі від 28 серпня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив з того, що договір купівлі-продажу від 22 липня 2011 року є недійсним, оскільки майно відчужене після розірвання в судовому порядку договору купівлі-продажу від 16 квітня 2011 року; у рішенні від 25 березня 2009 року Верховний Суд України виходив з того, що позивач не була стороною договорів купівлі-продажу, тому у неї відсутнє право вимоги до відповідачів; в ухвалі від 19 лютого 2010 року Верховний Суд України, погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, виходив з того, що за договором дарування відповідачам перейшло приміщення за іншою нумерацією, ніж ті, якими вони користуються, у постанові від 10 квітня 2007 року Вищий господарський суд України виходив з того, що договір дарування вважається укладеним і виконаним з моменту передачі майна обдарованому та, оскільки встановлено факт передачі майна, то доводи про не укладеність договору дарування цінних паперів необґрунтовані; у постанові від 18 листопада 2008 року Вищий господарський суд України виходив з того, що у разі, коли спірні приміщення належали квартиронаймачам, то вони не позбавлені права оскаржити дії та нормативні документи Фонду державного майна, на підставі яких укладався договір купівлі-продажу; в ухвалі від 12 серпня 2009 року Верховний Суд України виходив з того, що одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки під час укладення договору сторона його не читала, так як не мала окулярів, і вважала, що укладає договір довічного утримання, а нотаріус про захворювання позивача на знав, договір не оголошував; в ухвалі від 22 жовтня 2008 року Верховний Суд України керувався положеннями ст. 229 ЦК України та виходив з того, що позивач помилилася щодо обставин, які мають істотне значення укладаючи оспорюваний правочин; у постанові від 21 липня 2010 року Вищий господарський суд України виходив з того, що сторона договору на надала доказів, які підтверджують її право власності на створений в результаті реконструкції об'єкт нерухомого майна, а також введення його в експлуатацію, і відсутність таких даних свідчить про введення іншої сторони договору в оману щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо предмета договору; у постанові від 23 квітня 2007 року Вищий господарський суд України виходив з того, що загальні збори, на підставі протоколу № 2, рішення яких 06 січня 1998 року було здійснено реєстрацію випуску акцій, не скликалися і доказів, які б спростовували вказане не надано, вважав висновки судів щодо недійсності рішення зборів правильними; у постанові від 10 лютого 2012 року Вищий господарський суд України виходив з того, що продаж нерухомого майна проведено під час перебування його під арештом, а отже у зв'язка із зловмисною домовленістю представника однієї сторони з другою стороною і навмисного введення покупця в оману щодо судової заборони розпоряджатися майном.

Як роз'яснено у п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про судову практику застосування статей 353-360 Цивільного процесуального кодексу України» заява про перегляд судових рішень у цивільних справах із підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України, може бути подана за сукупністю таких умов: судом касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ неоднаково застосовано одні і ті самі норми матеріального права; справи стосуються спорів, які виникли з подібних правовідносин; має місце ухвалення різних за змістом судових рішень судом (судами) касаційної інстанції.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Отже зміст заяви та додані до неї копії судових рішень, на які заявник посилається як на підставу для перегляду ухвали касаційного суду, не можуть свідчити про наявність підстав для задоволення заяви, оскільки із них не вбачається різного тлумачення судами змісту і сутності правових норм, що призвело до різних висновків про наявність чи відсутність суб'єктивних прав та обов'язків учасників відповідних правовідносин; відсутнє різне застосування правил конкуренції правових норм при вирішенні колізій між ними з урахуванням юридичної сили цих правових норм, а також їх дії у часі, просторі та за колом осіб, тобто різне незастосування закону, який підлягав застосуванню; відсутнє різне визначення предмета регулювання правових норм, зокрема застосування різних правових норм для регулювання спірних правовідносин або поширення дії норми на певні правовідносини в одних випадках і незастосування цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках, тобто різне застосування закону, який не підлягав застосуванню; відсутнє різне застосування правил аналогії права чи закону у подібних правовідносинах.

За таких обставин, наведені заявниками доводи не містять сукупність вказаних умов та ознак неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а тому у допуску справи до провадження Верховного Суду України слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Клопотання ОСОБА_6 про поновлення строку на подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 серпня 2014 року задовольнити.

Поновити ОСОБА_6 строк на подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 серпня 2014 року.

Відмовити у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу недійсним за заявою ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 26 серпня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

О.В. Ступак

С.П. Штелик