РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді - Якуші Н.В.

при секретарі - Пічугіної А.Г.

за участі:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Київського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання правочинів недійсними та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду з уточненим в подальшому позовом до відповідачів, в якому просив:

визнати недійсною довіреність (правочин) від 23.01.2008 року №88, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алекаєвою З.Б. на право громадянина ОСОБА_5 и громадянина ОСОБА_6 діяти від імені громадянина ОСОБА_1 та щодо дарування громадянину ОСОБА_4 належної ОСОБА_1 частину житлового будинку АДРЕСА_1;

визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку (правочин) від 27.02.2008 року №106, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горільчаник Іриною Миколаївною про те, що громадянин ОСОБА_5 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 23.01.2008 року №88 передав безоплатно у власність (подарував), а громадянин ОСОБА_4 прийняв у дар 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1;

стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 10000 грн., як компенсацію за завдану йому моральну шкоду.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що станом на 03.09.2002 року власниками будинку АДРЕСА_1 були його брат ОСОБА_9, сестра ОСОБА_10, та він, які володіли по 1/9 частині будинку. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його сестра ОСОБА_10

Вказував, що за роки проживання АДРЕСА_1 до нього часто навідувався сусід ОСОБА_4, який безкоштовно приносив йому харчі та підтримував добросусідські відносини. Дізнавшись про смерть ОСОБА_10 та поганий стан здоров'я ОСОБА_9, ОСОБА_4 запропонував йому безкоштовно допомогти з оформленням на його ім'я часток його брата та сестри та порекомендував юристів.

Зазначив, що 06.11.2007 року приватним нотаріусом ХМНО Погрібним Д.І. було посвідчено довіреність на громадянина ОСОБА_6 діяти від імені його брата ОСОБА_9, а рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03.12.2007 року за ним, ОСОБА_1, було визнано право власності в порядку спадкування за законом на 1/9 частину будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_10

В подальшому, 23.01.2008 року він, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 прибули до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алекаєвої З.Б. для оформлення довіреності на ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 представляти його, ОСОБА_1, інтереси у будь-яких організаціях, підприємствах чи установах. Проте зазначив, що замість однієї довіреності №83 від 23.01.2008 року, від його імені була укладена ще одна довіреність №88 від 23.01.2008 року, яка за змістом була ідентична першій, але в ній у кінці тексту було умисно заховано значуще рішення про те, що він дарує ОСОБА_4 належну йому частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Вказав, що пізніше, 26.01.2008 року у зв'язку з поточними змінами було внесено зміни до технічного паспорта спірного будинку, згідно яких 1/9 частина будинку, що належала на праві власності його брату ОСОБА_9 відійшла йому, ОСОБА_1, а пізніше, 08.02.2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горільчаник І.М. було посвідчено договір дарування частини житлового будинку, згідно якого ОСОБА_6 від імені його брата ОСОБА_9 передав безоплатно у власність (подарував), а він, ОСОБА_1 прийняв у дар 1/9 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Зазначив, що таким чином став власником 1/3 частини будинку АДРЕСА_1 та відповідачі по справі надали йому оригінали правовстановлюючих документів, проте як пізніше було з'ясовано, це була лише їх кольорова фотокопія.

Вказував, що 27.02.2008 року, без його відома приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горільчаник І.М. було посвідчено договір дарування частини житлового будинку, згідно якого ОСОБА_5 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 23.01.2008 року №88 передав безоплатно у власність (подарував), а ОСОБА_4 прийняв у дар 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

У зв'язку з вищезазначеним, керуючись положеннями статті 229 ЦК України, відповідно до якої вважав, що вчиняючи правочин по укладанню довіреності №88 від 23.01.2008 року він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, а також на положення ч.1,2 ст. 232 ЦПК України, відповідно до яких вважав, що договір дарування від 27.02.2008 року був укладений внаслідок зловмисної домовленості його представника ОСОБА_5 та ОСОБА_4, просив суд визнати ці правочин недійсними та стягнути з відповідачів солідарно суму моральної шкоди, яку він оцінює у 10000 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просив суд задовольнити його позовні вимоги, посилався на обставини, викладені в позові, додатково зазначав, що ніколи не мав наміру дарувати своє житло відповідачу, оскільки іншого житла не має. Не заперечував, що вже після укладання довіреності від 23.01.2008 року їздив з ОСОБА_4 дивитися на квартири, які останній пропонував йому купити. Вказував, що до нотаріуса разом із відповідачами їздив добровільно та що дійсно ставив декілька підписів, після того як ознайомився з текстом надрукованих документів. Зазначав, що після того, як звернувся до КП «Харківводоканал» для проведення води в домоволодіння АДРЕСА_1, йому стало відомо, що на теперішній час він вже не є власником частини будинку. Не заперечував, що продовжує жити у спірному будинку та що його ніхто не висиляє.

Представник позивача ОСОБА_2, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 17.06.2014 року, на задоволенні позовних вимог наполягав, вказував, що ОСОБА_1 не мав ані бажання ані волі надавати повноваження на використання його майна, тобто він помилився щодо обставин, які мали істотне значення. Зазначав, що відповідачі вчинили шахрайські дії по відношенню до позивача і що найближчим часом він разом із ОСОБА_1 звернеться до правоохоронних органів для порушення кримінальної справи.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 в судове засідання не з'явились, про місце і час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3, яка діє на підставі договору №05/15 про надання юридичних та інформаційно - консультативних послуг від 03.02.2015 року, в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог позивача заперечувала, зазначаючи, що вони є безпідставні та необґрунтовані. Вказувала, що позивачем та його представником не доведено, що при укладанні довіреності №88 ОСОБА_1 помилявся щодо будь - яких істотних обставин, які були в ній визначені, оскільки підтвердив суду, що їхав до нотаріуса Алекаєвої З.Б. добровільно, у приміщенні нотаріуса ознайомився із всіма документами, жодного тиску на нього вчинено не було.

Додатково вказувала, що підтвердженням того, що позивачу ще набагато раніше було відомо про те, що він вже не є власником будинку АДРЕСА_1, виступає рішення Київського районного суду м. Харкова від 08.12.2009 року, відповідно до якого вбачається, що він та ОСОБА_4 були відповідачами по справі і що судом досліджувалась та аналізувалась інформація про право власності на будинок АДРЕСА_1 на час розгляду справи, що свідчило про те, що ОСОБА_1 був обізнаний про договір дарування від 27.02.2008 року. А тому додатково просила суд застосування до вимог позивача строк позовної давності.

Допитана як свідок Алекаєва З.Б. суду показала, що працює приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу і що дійсно 23.01.2008 року нею було посвідчено дві довіреності №83 та 88 від імені ОСОБА_1 Зазначала, що у відповідності до Інструкції ознайомлювала ОСОБА_1 із текстом довіреностей, який до підписання він самостійно визначив. Пояснила, що причиною складання двох довіреності з майже однаковим текстом було те, що в довіреності №83 ОСОБА_1 було уповноважено ОСОБА_6 або ОСОБА_5 на певні дії, в тому числі і подарувати ОСОБА_4 належну ОСОБА_1 частину житлового будинку АДРЕСА_1, а в довіреності №88 ОСОБА_1 вже уповноважував трьох представників - ОСОБА_6 або ОСОБА_5, ОСОБА_4 на вчинення певних дій від його імені, що в свою чергу унеможливлювало уповноваження ОСОБА_4 на дарування самому собі житлового будинку. Вказувала, що одразу після підписання довіреностей, нею було виготовлено декілька їх копій, які вона видала ОСОБА_1

Суд, проаналізувавши пояснення сторін, показання свідка, дослідивши матеріали справи та об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що позивач ОСОБА_1, був власником 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.01.2008 року ОСОБА_1 підписав дві довіреності №83 та №88, якими уповноважив ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вчиняти певні дії від його імені (а.с.12-13).

Судом також вбачається, що у довіреності №88 від 23.01.2008 року було визначено, що ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_6 або ОСОБА_5 від його імені подарувати ОСОБА_4 належну йому частку житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.12 зворотна сторона).

Звернувшись до суду позивач вказує, що вважає довіреність №88 від 23.01.2008 року була укладена та підписана їм під впливом обману, оскільки він не мав ані бажання ані волі дарувати своє житло відповідачу.

Аналізуючи підстави, які виклав позивач для визнання довіреності №88 від 23.01.2008 року недійсною, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 244 ЦК України довіреність є письмовим документом, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Згідно ч.1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Довіреність є одностороннім правочином.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦПК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто, правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Під обманом розуміється навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину, тобто це повинні бути певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Тобто, судом вбачається, що встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладання правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 - правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, пояснення сторін спору, суд вважає доведеним той факт, що при оформлені оспорюваної довіреності №88 від 23 січня 2008 року було дотримано процедуру нотаріального посвідчення даного виду правочину, оскільки виходячи з пояснень приватного нотаріусу Алекаєвої З.Б., нею було надано можливість ОСОБА_1 в повній мірі ознайомитися з текстом документу.

Крім того, текст довіреності особисто підписаний позивачем, ця обставина визнана позивачем в судовому засіданні, що свідчить про обізнаність позивача в її укладанні.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Жодних доказів того, що оспорювана довіреність була укладено внаслідок обману матеріали справи не містять.

Посилання позивача на те, що він не бажав надавати повноваження ОСОБА_5 на дарування від його імені належну йому частку житлового будинку з огляду на те, що це є його єдиним житлом, не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним. Як і не може бути підставою той факт, що у позивача на руках малися кольорові ксерокопії правовстановлюючих документів на житловий будинок, оскільки їх походження судом не встановлено та подальше звернення позивача до правоохоронних органів за захистом своїх інтересів.

Таким чином, оцінюючи наведені позивачем підстави для визнання недійсним довіреності, як такої, що вчинена внаслідок навмисного введення його, як сторони правочину в оману щодо обставин, що мають істотне значення, суд враховує, що позивачем не надано належного обґрунтування заявлених вимог в цій частині, у змісті позовної заяви наведено лише правову норму, яку на думку позивача слід застосувати, як підставу визнання правочину недійсним, в той же час виходячи з природи оспорюваного договору, відсутні підстави для застосування до відносин, що склались, положень ст.230 Цивільного кодексу України, оскільки положення даної правової норми не застосовуються щодо односторонніх правочинів, така позиція висловлена Верховним Судом України у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними".

Таким чином, проаналізувавши норми законодавства, вимоги позивача та обставини, на яких він їх ґрунтує, суд не вбачає обґрунтованих підстав для задоволення вимоги позивача про визнання недійною довіреність №88 від 23.01.2008 року.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договір дарування, то суд приходить до наступного.

Згідно із ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За п. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Як вбачається з матеріалів справи 27.02.2008 року між ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої Алекаєвою З.Б. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 23.01.2008 року, за реєстром №88, з однієї сторони та ОСОБА_4, з другої сторони, було укладено договір дарування частини житлового будинку , відповідно до якого ОСОБА_1 передав безоплатно у власність (подарував), а ОСОБА_4 прийняв у дар 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.14 зворотна сторона -15).

Про реальність договору свідчить та обставина, що обдарований ОСОБА_4 фактично прийняв спірну частину будинку у дар та 18.09.2008 р. вчинив дії щодо реєстрації за собою права власності на цей об'єкт дарування (а.с.64-66).

Звертаючись до суду, позивач у своєму позові визначив підставу для недійсності договору дарування відповідно до ч.1 ст. 232 ЦК України, тобто вказуючи, що договір дарування був вчинений внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

Дійсно, відповідно до положень ч.1 ст. 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Отже, необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, є: 1) наявність умисної змови між представником потерпілої сторони правочину і другою стороною з метою отримання власної або спільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) здійснення дій представника в межах наданих йому повноважень.

Згідно зі ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Таким чином, повноваження, надані представнику, на підставі довіреності, повинні виконуватися відповідно до змісту цієї довіреності та у її межах.

Відповідно до ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частин 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз'яснено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Судом встановлено, що договір дарування від 27 лютого 2008 року було укладено ОСОБА_5 на підставі довіреності від 23 січня 2008 року, якою позивач уповноважив ОСОБА_5 в тому числі подарувати ОСОБА_4 належну йому частину житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.12).

Тобто, відповідач ОСОБА_5 діяв в межах повноважень, наданих йому позивачем.

Вищевказана довіреність на час укладання договору дарування була дійсною та на теперішній час недійсною не визнана.

Таким чином, суд, врахуванням роз'яснень викладених в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", дійшов висновку, що позивачем всупереч вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду доказів на підтвердження того, що оскаржуваний договір вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а його посилання, викладені в позові ґрунтуються на припущеннях.

З огляду на вищезазначене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договір дарування частини житлового будинку від 27.02.2008 року є такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення в солідарному порядку з відповідачів грошових коштів у сумі 10000 грн. в рахунок компенсації йому моральної шкоди, то суд зазначає, що оскільки ця вимога є похідною від попередньої, в якій суд відмовив у задоволенні, то не має обґрунтованих підстав і для винесення рішення на користь позивача і в цій частині його позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 27-30, 57- 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання правочинів недійсними та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в Апеляційний суд Харківської області через Київський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 23 березня 2015 року.

Суддя Н.В. Якуша