Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування частки житлового будинку удаваним, визнання укладеної угоди договором застави та визнання договору застави недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення майна дарувальника

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 18 червня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з метою повернення ОСОБА_5 боргу за договором позики від 11 червня 2012 року у розмірі 12 320 грн та під психічним тиском на неї з боку боржника, вона взяла у борг у ОСОБА_4 10 тис. доларів США. У забезпечення виконання нею зобов'язання щодо повернення позики відповідачеві, вони уклали між собою договір дарування належних їй на праві власності 5/6 часток житлового будинку АДРЕСА_1. Дані грошові кошти вона передала ОСОБА_5, що підтверджується розпискою останнього від 03 червня 2013 року.

Посилаючись на те, що договір дарування не відповідав волевиявленню сторін і не був спрямований на реальне настання правових наслідків, передбачених ним, укладання договору застави належного їй майна було неможливим без виділення належної їй частки 5/6 в натурі та з підстав, передбачених ст. 235 ЦК України, просила визнати його удаваним. Вчинену 03 червня 2013 року між нею та відповідачем угоду просила визнати договором застави нерухомого майна, та визнати вказаний правочин недійсним, оскільки його зміст та форма не відповідають вимогам закону.

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_3 із зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення майна дарувальника, посилаючись на те, що з моменту укладання спірного правочину та державної реєстрації права власності на нерухоме майно, припинено майнове право ОСОБА_3 на 5/6 частин будинку АДРЕСА_1, однак відповідач не забрала з домоволодіння належні їй речі, чим перешкоджає йому як власнику користуватися і розпоряджатися ним.

З підстав, передбачених ст. ст. 16, 391 ЦК України, ОСОБА_4 просив усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні належною йому часткою у домоволодінні, виселити з нього особисте майно дарувальника.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 05 травня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано договір дарування 5/6 часток у спільній частковій власності на житловий будинок з відповідною часткою надвірних споруд та будівель під АДРЕСА_1 від 03 червня 2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, удаваним правочином. Вчинену 03 червня 2013 року угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано договором застави та визнано договір застави недійсним. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 18 червня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині задоволення позову ОСОБА_3 та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у позові ОСОБА_3 В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 03 червня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за умовами якого ОСОБА_3 безоплатно передала у власність ОСОБА_4 належні їй 5/6 частки житлового будинку АДРЕСА_1.

За змістом розписки від 03 червня 2013 року, складеної ОСОБА_3, вона отримала від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 10 000 грн за подаровані 5/6 частки житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 35).

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За положеннями ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Апеляційний суд дослідив дійсний зміст укладеного між сторонами правочину, врахував встановлені у справі обставини отримання дарувальником грошових коштів у рахунок вартості дарунка у контексті безоплатності договору дарування, виявив справжню правову природу правовідносин сторін та на підставі встановленого дійшов обґрунтованого висновку про наявність між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 правовідносин за договором купівлі-продажу нерухомого майна.

ОСОБА_3 у позовній заяві не обґрунтовувала удаваність вчиненого договору дарування прихованням договору купівлі-продажу частки будинку, який насправді мав місце, а тому апеляційний суд правильно відмовив у позові ОСОБА_3 про визнання договору дарування частки житлового будинку удаваним, визнання укладеної угоди договором застави та визнання договору застави недійсним з урахуванням вимог ст. ст. 11, 303 ЦПК України.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду у частині вирішення позову ОСОБА_3 немає, а тому рішення залишається без змін.

Доводів на скасування рішення апеляційного суду у частині вирішення зустрічного позову у касаційній скарзі не наведено, підстави для виходу за межі касаційної скарги відсутні, а тому оскаржуване рішення залишається без змін у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 18 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

В.О. Савченко