Справа № 349/1867/14-ц
Провадження № 22-ц/779/915/2015
Головуючий у 1 інстанції Лошак О. О.
Суддя-доповідач Пнівчук О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Мелінишин Г.П., Соколовського В.М.

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рогатинського районного суду від 12 березня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 28.12.2011 року вирішено стягувати з ОСОБА_3 на користь позивача аліменти на утримання неповнолітних дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у твердій грошовій сумі в розмірі по 500 грн. щомісяця на кожну дитину.

Однак, відповідач не виконував рішення суду, внаслідок чого станом на жовтень 2014 року утворилась заборгованість по аліментах у розмірі 15 995,68 грн.,

Посилаючись на положення ст.196 СК України, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_3 пеню за час прострочення сплати аліментів, а саме з 01 березня 2012 року по 25 листопада 2014 року в розмірі 75 810 грн., а також 1000 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Рогатинського районного суду від 12 березня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 16 320 грн. неустойки за прострочення сплати аліментів та 1000 грн. витрат на правову допомогу.

ОСОБА_2 на рішення суду в частині стягнення неустойки подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом вимог матеріального та процесуального права.

Апелянт вважає помилковим висновок суду про те, що відповідач допустив заборгованість за 2014 рік станом на день звернення до суду з позовом лише за 3 місяці (січень, липень та серпень 2014 року).

Так, згідно довідки державного виконавця ВДВС Макарівського управління юстиції за період з лютого 2014 року по липень 2014 року відповідач взагалі не сплачував аліменти. Тому відповідно до вимог ст.196 СК України, стягненню підлягає пеня і за період з лютого 2014 року по червень 2014 року та вересень 2014 року, розмір якої складає 11 000 грн.

З наведених підстав ОСОБА_2 просила скасувати рішення суду в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 16320 грн. та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апелянт ОСОБА_2 направила суду заяву, в якій доводи апеляційної скарги підтримала та просила розглянути справу в її відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_6 заперечив вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції та зазначив, що доводи апелянта щодо несплати відповідачем аліментів за 2014 рік спростовуються квитанціями про здійснення грошових переказів на ім»я позивача.

Вислухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 28.12.2011 року вирішено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 в твердій грошовій сумі по 500 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з 09.11.2011 року до досягнення дітьми повноліття (а.с.65-66).

28.12.2011 року на підставі вказаного рішення суду видано виконавчий лист №2-2245/11.

Постановою державного виконавця ВДВС Рогатинського районного управління юстиції від 16.05.2012 року відкрито виконавче провадження на підставі заяви про примусове виконання виконавчого листа №2-2245/11.

Згідно довідки ВДВС Рогатинського районного управління юстиції у період з 09.11.2011 року по 01.05.2012 року ОСОБА_2 не отримувала аліментів за виконавчим листом №2-2245/11.

За даними довідки ВДВС Макарівського районного управління юстиції №1118 заборгованість по сплаті аліментів станом на 27.03.2014 року становить 6866,66 грн. Крім того зазначено, що з 27.03.2014 року по 01.09.2014 року аліменти за виконавчим листом №2-2245/11 не сплачувались (а.с.81).

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно положень ч.1 ст.196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 01.10.2014 № 6-149цс14, оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів.

Згідно позовної заяви та розрахунку заборгованості позивач ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача пеню за прострочення сплати аліментів за період з листопада 2011 року по вересень 2014 року в розмірі 75810 грн. (а.с.1-3, 11-13).

Як вбачається з мотивувальної частини рішення Рогатинського районного суду від 12 березня 2015 року, суд стягнув з відповідача пеню у розмірі 16320 грн. за: вересень та жовтень 2012 року; квітень, травень, грудень 2013 року; січень, липень та серпень 2014 року.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення пені з ОСОБА_3 за прострочення аліментів за період з листопада 2011 року по травень 2012 року, суд першої інстанції правильно виходив з відсутності вини відповідача у простроченні сплати аліментів, оскільки рішення про стягнення з нього аліментів ухвалено судом заочно (28.12.2011), рекомендовані листи поверталися на адресу суду без вручення відповідачу, а про необхідність сплачувати аліменти ОСОБА_3 був повідомлений лише у травні 2012 року, коли отримав постанову про відкриття виконавчого провадження від 16.05.2012 року (а.с.59).

Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у п.22 постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року N 3, згідно якої передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Що ж стосується пені за лютий, березень, квітень, травень, червень та вересень 2014 року, слід зазначити наступне.

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_2 вказує, що згідно довідки державного виконавця Гусейнова В.Е. ВДВС Макарівського районного управління юстиції відповідачем аліменти на утримання двох дітей з лютого 2014 року по липень 2014 року взагалі не було сплачено.

Однак, як вбачається з копій квитанцій, долучених до матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 надсилав кошти ОСОБА_2 через відділення «Укрпошти», а саме: 03.02.2014 - 1518 грн.; 05.02.2014 - 2032 грн.; 01.04.2014 - 1018 грн.; 08.04.2014 - 1022 грн.; 12.05.2014 - 1022 грн.; 12.06.2014 - 1022 грн.; 05.07.2014 - 1022 грн. (а.с.57,58).

В подальшому з вересня 2014 року аліменти стягувались із заробітної плати ОСОБА_3, про що свідчить довідка ТзОВ «Слов'яни» (а.с.52).

Із врахуванням наведених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для стягнення з ОСОБА_3 пені за прострочення сплати аліментів за лютий, березень, квітень, травень, червень та вересень 2014 року.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення не встановлено.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рогатинського районного суду від 12 березня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча Пнівчук О.В.

Судді: Мелінишин Г.П.

Соколовський В.М.