У Х В А Л А

Іменем України

18 лютого 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Готри Т.Ю., Джуги С.Д.

при секретарі: Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 28 жовтня 2014 року по справі за поданням головного державного виконавця міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про примусове проникнення до житла боржника, -

в с т а н о в и л а :

Зазначеною ухвалою відмовлено у задоволенні подання головного державного виконавця МВ ДВС Ужгородського МРУЮ про примусове проникнення до квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права та постановити нову ухвалу про задоволення подання. Зокрема, вказує на те, що боржники добровільно не виконали судове рішення, ухиляються від його виконання та досі займають підвальне приміщення. При цьому посилається на обов'язковість судових рішень встановлену Конституцією та законодавством України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що на виконанні у МВ ДВС Ужгородського МРУЮ знаходиться виконавчий лист №712/12932/12 про: визнання недійсним та скасування п.3 рішення ВК Ужгородської міської ради №12 від 04.11.1998 р. «Про укладення договору найму»; визнання недійсним та скасування договору найму житлового приміщення АДРЕСА_1, що укладений між управлінням будинками №1 житлового управління (комунального господарства) та ОСОБА_3 від 10.11.1998 р.; визнання недійсним та скасування п.10 рішення ВК Ужгородської міської ради №12 від 18.02.2011 р. «Про приватизацію державного житлового фонду»; визнання недійсним та скасування договору дарування частини квартири від 15.03.2011 р., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4; визнання недійсним та скасування договору дарування частини квартири від 15.03.2011 р., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4; визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.02.2012 р.; зобов'язання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звільнити підвальне приміщення за адресою АДРЕСА_1; скасування договору оренди від 17.09.2003 р.; повернення приміщення за адресою АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність власників квартир будинку АДРЕСА_1 (а.с.3). Боржниками по даному виконавчому листі є ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а стягувачами - ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Постановою головного державного виконавця МВ ДВС Ужгородського МРУЮ від 31.03.2014 року відкрито виконавче провадження за даним виконавчим листом та надано боржникам строк для самостійного виконання рішення до 15.04.2014 року.

Листом від 15.09.2014 р., який адресовано в тому числі і боржникам, повідомлено, що 22.09.2014 року о 10.00 відбудеться примусово виконання даного виконавчого документа в частині виселення боржників (а.с.16, 17).

Згідно акту державного виконавця від 22.09.2014 року боржники були відсутні за адресою АДРЕСА_1 та не надали доступ до даної квартири.

На підставі вказано державний виконавець і звернувся до суд із поданням про примусове проникнення до житла боржника.

Відповідно до ст. ч.1 ст. 376 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи за поданням державного виконавця.

Порядок вчинення виконавчих дій регулюється ЗУ «По виконавче провадження», яким визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Статтею 11 вказаного Закону передбачено, що державний виконавець має право звертатися до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання.

Із зазначеного слідує, що в порядку ЗУ «Про виконавче провадження» виконують ті судові рішення які підлягають примусовому виконанню.

В процесі примусового виконання судових рішень, державний виконавець, використовуючи надані йому повноваження, вправі застосовувати заходи примусового характеру, однак при цьому слід враховувати специфіку виконання певної категорії судових рішень щодо яких встановлено спеціальний порядок їх виконання.

Із виконавчого листа сліду, що судом ухвалено рішення яким вирішено задовольнити позовні вимоги про: 1) визнання недійсним та скасування п.3 рішення ВК Ужгородської міської ради №12 від 04.11.1998 р. «Про укладення договору найму»; 2) визнання недійсним та скасування договору найму житлового приміщення АДРЕСА_1, що укладений між управлінням будинками №1 житлового управління (комунального господарства) та ОСОБА_3 від 10.11.1998 р.; 3) визнання недійсним та скасування п.10 рішення ВК Ужгородської міської ради №12 від 18.02.2011 р. «Про приватизацію державного житлового фонду»; 4) визнання недійсним та скасування договору дарування частини квартири від 15.03.2011 р., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4; 5) визнання недійсним та скасування договору дарування частини квартири від 15.03.2011 р., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4; 6) визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.02.2012 р.; 7) зобов'язання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звільнити підвальне приміщення за адресою АДРЕСА_1; 8) скасування договору оренди від 17.09.2003 р.; 9) повернення приміщення за адресою АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність власників квартир будинку АДРЕСА_1.

З приводу вимог №№1-6, 8 колегія суддів констатує, що в цій частині рішення суду не підлягає примусовому виконанню, так як дані вимоги є фактично правоприпиняючими. З моменту набрання рішенням законної сили всі нормативні акти, правочини, правовстановлюючі документи, перелічені в зазначених вимогах, автоматично втрачають свою чинність, а рішення в цій частині вже фактично вважається виконаним.

Також не підлягає примусовому виконанню рішення в частині вимоги №9, яка є правовстановлюючою. Виконання рішення в цій частині здійснюється шляхом внесення відповідних змін (записів) до реєстру права власності на нерухоме майно за завою зацікавленої особи, що не може здійснюватися примусовому порядку.

З приводу вимоги №7 колегія суддів констатує наступне.

В даному випадку судом вирішено позовну вимогу про зобов'язання боржника вчинити певні дії (звільнити підвальне приміщення), а не про виселення як про це зазначено державним виконавцем у листі від 15.09.2014 року і як також вважає апелянт ОСОБА_2 Рішення про виселення ОСОБА_3 чи ОСОБА_4 згідно до поданого виконавчого документу не приймалося.

Порядок виконання рішення про зобов'язання боржника вчинити певні дії визначений ст.75 ЗУ «Про виконавче провадження», згідно якої в процесі виконання такого рішення державний виконавець вправі накласти на боржника штраф, подвійний штраф та внести подання до правоохоронних органів про притягнення боржника до відповідальності. Вчинення державним виконавцем якихось інших примусових дій, в тому числі внесення подання про примусове проникнення до житла боржника, даною нормою не передбачено.

Враховуючи все вищенаведене, колегія суддів вважає, що в процесі виконання зазначеного судового рішення, державний виконавець не мав повноважень на звернення до суду із поданням про примусове проникнення до житла боржника.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні подання державного виконавця, хоча й не в повній мірі мотивував це, що однак не може бути підставою для зміни чи скасування ухвали суду.

Таким чином апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись 307, 312, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 28 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач

Судді: