Справа № 133/364/15-ц Провадження № 22-ц/772/2459/2015Головуючий в суді першої інстанції Крейдін О. О.
Категорія 39 Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого: Ковальчука О.В.,

суддів : Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

при секретарі : Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права на обов'язкову частку у спадщині,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 13 травня 2015 року у цій справі, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її та відповідача мати - ОСОБА_4, яка постійно проживала в с. Козятин та залишила на її ім'я та на ім'я відповідача заповіт, посвідчений 21.07.1999 року секретарем Козятинської сільської ради за реєстровим № 30. Відповідно до вказаного заповіту, померла усе своє майно, де б воно не було і з чого воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом буде мати право, заповіла сторонам у справі. У заповіті зазначено, що частину будинку, зазначену на плані цифрою І, кімнати 1-І, 1-2, 1-3, 1-4, тамбур І, коридор ІІ, сарай Б, погріб В, уборну Г (53/100 будинку) заповідає позивачці, а частину будинку, зазначену на плані цифрою 2, кімнати 2-І, 2-2, кладовку ІІІ, кладовку ІУ, коридор У, кухню УІ, ванну УІІ, уборну Д (47/100 будинку) заповідає відповідачу. 22.12.2004 року між ОСОБА_4 та позивачкою було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_4 подарувала їй 53/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1, а саме: частину будинку, зазначену на плані цифрою І, прихожу 1-І, кімнату 1-2, кімнату 1-3, кімнату 1-4, коридор 1-5, кухню 1-6 (раніше - тамбур), сарай «Б», погріб «В», вбиральню «Г», тобто саме ту частину будинку, яка була визначена їй в заповіті. Таким чином, на момент смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина щодо 47/100 частини будинку, яку, згідно заповіту, остання заповіла відповідачу. На момент смерті вказаної особи позивачка була її повнолітньою непрацездатною дитиною, а тому вважає, що має право на обов'язкову частку у спадковому майні, тому звернулась до суду і просила виділити та визнати за нею у порядку спадкування за законом (на обов'язкову частку) право власності на 10/100 частини вказаного будинку та виділити в натурі такі приміщення: ванна, кладова (ІІІ), кладова (ІV).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просив дане рішення скасувати, а у задоволені позову відмовити.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати, ухваливши нове про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 вересня 2014 року, ухваленим у цивільній справі № 133/1251/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, приватного нотаріуса Кондратєва В.Ю. про тлумачення заповіту, зобов'язання вчинити певні дії, визнання права власності на спадкове майно, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на спадкове майно, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 22 січня 2015 року, задоволено вимоги первісного позову, а у задоволенні зустрічного відмовлено. Зокрема, визнано за ОСОБА_3 у порядку спадкування право власності на 47/100 частини будинку за АДРЕСА_1 до складу якого входять приміщення, позначені на плані: 2-1 - коридор площею 4,2 кв.м., 2-2 - кімната площею 20,7 кв.м., 2-3 - ванна площею 7,0 кв.м., 2-4 - коридор площею 5,1 кв.м., ІІІ - кладова площею 1,5 кв.м., ІV - кладова площею 3,4 кв.м., Д - вбиральна загальною площею 47,8 кв.м., в тому числі житловою 20,7 кв.м.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ст. 14 ЦПК України).

Судом та наведеним вище рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 вересня 2014 року встановлені наступні обставини, що сторонами не заперечувались.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 (а.с. 17), яка є матір'ю сторін у справі.

Згідно довідки від 21 листопада 1997 року, виданої відділом громадянського стану, позивачка після одруження змінила прізвище «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2» (а.с. 43).

21 липня 1999 року секретарем Козятинської сільської ради за реєстровим № 30 був посвідчений заповіт ОСОБА_4, відповідно до якого вона усе своє майно, де б воно не було і з чого воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом буде мати право заповіла позивачці та відповідачу, зокрема, ОСОБА_2 - частину будинку, зазначену на плані цифрою І, кімнати 1-І, 1-2, 1-3, 1-4, тамбур І, коридор ІІ, сарай Б, погреб В, уборну Г (53/100 будинку), а ОСОБА_3 - частину будинку, зазначену на плані цифрою 2, кімнати 2-І, 2-2, кладовку ІІІ, кладовку ІV, коридор V, кухню VІ, ванну VІІ, уборну Д (47/100 будинку) (а.с.53).

22 грудня 2004 року між ОСОБА_4 та позивачкою було укладено нотаріально посвідчений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 53/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1, а саме: частину будинку, зазначену на плані цифрою І, прихожу 1-І, кімнату 1-2, кімнату 1-3, кімнату 1-4, коридор 1-5, кухню 1-6 (раніше - тамбур), сарай «Б», погріб «В», вбиральню «Г» (а.с. 14-15).

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 після смерті матері звернулись із заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Кондратьева В.Ю. (а.с. 39, 49), Спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину після померлої матері, є ОСОБА_3, а спадкоємицею за законом (на обов'язкову частку у спадковому майні), незалежно від змісту заповіту, яка прийняла спадщину після померлої матері, є її донька ОСОБА_2, яка на момент смерті ОСОБА_4 являлася повнолітньою непрацездатною дитиною останньої, що підтверджується копією паспорта позивачки та копією її свідоцтва про народження (а.с. 40, 42). Оскільки між спадкоємцями виник спір щодо права на спадкове майно, тому нотаріусом не було видано свідоцтво про право на спадщину.

На момент смерті, ОСОБА_4 належало 47/100 будинку АДРЕСА_1, тобто спадщина відкрилася на 47/100 частини будинку, що підтверджується копіями свідоцтва про право приватної власності на будинковолодіння від 20 жовтня 1988 року НОМЕР_2, технічного паспорту на вказаний будинок (а.с.7-13).

Задовольняючи вказаний позов, суд виходив із того, що оскільки на момент смерті ОСОБА_4 ОСОБА_2 виповнився 61 рік, тому, з огляду на положення статей 1, 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», остання мала право на обов'язкову частку у спадковому майні після смерті своєї матері незалежно від змісту заповіту, так як на момент смерті ОСОБА_4 була повнолітньою непрацездатною дитиною останньої, тому, суд, керуючись ст.ст. 1216, 1218, 1223, 1241, 1268, 1278 ЦК України, дійшов висновку, що обов'язкова частка у вказаному спадковому майні складає 47/400 зазначеного жилого будинку, що згідно наданого позивачкою розрахунку, складає 10/100 вказаного будинковолодіння, які слід виділити їй у натурі (а.с. 4, 20).

Із такими висновками суду колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Підпунктами 5.10 - 5.14 пункту 5 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерстві юстиції України від 22 лютого 2012 року за N 296/5, передбачено, що при визначенні розміру обов'язкової частки нотаріусу слід враховувати, що частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України встановлено, що обов'язкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обов'язкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. При визначенні розміру обов'язкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. До складу спадкового майна входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від того, зроблено розпорядження у заповіті чи безпосередньо у банку (фінансовій установі). Якщо заповідана лише частина спадкового майна, обов'язкова частка визначається, виходячи із вартості всього спадкового майна, але виділяється обов'язковому спадкоємцю з тієї частки спадкового майна, що залишилась поза заповітом. Якщо частка майна, що залишилась не заповіданою, менша порівняно із розміром обов'язкової частки у спадщині, обов'язковий спадкоємець отримує частку, якої не вистачає, із заповіданої частини спадкового майна. Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Дійшовши висновку, що позивачка має право на обов'язкову частку у спадщині і визначаючи розмір цієї частки тільки зі спірної частини будинку, тобто лише із заповіданої частини майна, суд першої інстанції не звернув увагу на положення вказаного Порядку, зокрема про те, що у такому випадку обов'язкова частина спадкового майна визначається виходячи із вартості всього спадкового майна, але виділяється обов'язковому спадкоємцю з тієї частки спадкового майна, що залишилась поза заповітом, у зв'язку з чим дійшов невірного висновку в цій частині. При цьому сторони не надали докази, а суд не встановив всього складу спадкового майна та його вартості.

Судом першої інстанції також не враховано, що вказаним рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 вересня 2014 року, обов'язковість якого визначена положеннями ст.. 14 ЦПК України, спір між сторонами з приводу заповіданої частини спадкового майна вже вирішено і при його вирішенні позивачка не обґрунтовувала свої вимоги посиланням на її право на обов'язкову частку у спадщині.

Окрім того, слід звернути увагу на те, що вирішуючи спір в частині виділу в натурі відповідних приміщень у спадковому майні, суду необхідно враховувати, що з огляду на положення ст. 183 ЦК України та роз'яснення, надані ВСУ у п.п. 6, 7 постанови Пленуму № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» виділ частки в натурі може мати місце за наявності технічної можливості. Суд з урахуванням вимог ст. 10 ЦПК України з метою всебічного і повного з'ясування обставин справи та забезпечення здійснення прав сторін на судовий захист повинен відповідно до заявлених вимог запропонувати сторонам подати або за їх клопотанням витребувати, зокрема, висновки технічної експертизи щодо можливих варіантів поділу будинку в натурі, а у необхідних випадках: висновки органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекцій тощо, про допустимість пов'язаних із цим поділом переобладнань і перепланувань; дані про дозвіл виконавчого комітету місцевої ради на переобладнання і перепланування жилого будинку; дані про характер робіт і їх вартість, які необхідно здійснити для відокремлення виділеної частки будинку або поділу будинку.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що заочне рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 13 травня 2015 року в законній силі залишатись не може та підлягає скасуванню відповідно до вимог п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи положення ст. 88, ч.4 ст. 316 ЦПК України, колегія суддів, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Заочне рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 13 травня 2015 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права на обов'язкову частку у спадщині та виділ приміщень - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. (двісті сорок три гривні 60 коп.).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : О.В. Ковальчук

Судді : Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник