Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 травня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Ігнатюка Б.Ю.

суддів - Мацунича М.В., Панька В.Ф.

при секретарі - Дашковській С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 5 березня 2015 року по справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору в частині підвищення відсоткової ставки,-

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно, передане в іпотеку.

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору № MKMOGA00000263 від 19.09.07 р. ОСОБА_2 20.09.07 отримала кредит у розмірі 22428,56 дол.США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишкову заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 18.09.17р. ОСОБА_2 зобов'язання належним чином не виконала. У зв'язку з чим, станом на 15.10.13р. відповідач має заборгованість 17020,87 дол.США, що за курсом 7,99 становить 135996,72 грн, яка складається: 13351,34 дол.США - заборгованість за кредитом; 2077,36 дол.США -заборгованість по процентам за користування кредитом; 325,44 дол.США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 426,41 дол.США -пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 31,29 дол.США - штраф (фіксована частина); 809,03 дол.США -штраф (процентна складова). В забезпечення зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_2 20.09.07 уклали договір іпотеки, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме : будинок заг.пл.54,40, житловою площею 35,50 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1. В рахунок погашення заборгованості позивач просив звернути стягнення на вищевказаний будинок шляхом його продажу ПАТ «Приватбанк» з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу; виселити ОСОБА_2 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку(предмет іпотеки).

По справі заявлено зустрічний позов, який аргументовано тим, що відповідно до розрахунку заборгованості, доданого банком до позовної заяви, позивачем вчинені неправомірні дії по підняттю відсоткової ставки за користування кредитними коштами 25.11.08 р. та 27.09.10 р.: з 11.04 % за користування кредитом відсоткова ставка була підвищена відповідно до 13.08 % та 12.58 %. Банк, згідно кредитного договору, повинен був надіслати їй повідомлення про зміну процентної ставки, але такого повідомлення ОСОБА_2 не отримувала. Тому вважала, що кредитний договір в частині підвищення відсоткової ставки є недійсний і ці дії банку просила визнати незаконними та зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» зробити перерахунок заборгованості від 19.09.07р. на момент подання даного зустрічного позову.

Рішенням суду в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення відмовлено, зустрічний позов задоволено частково. Визнано незаконними дії ПАТ «Приватбанк» щодо зміни кредитної ставки, зобов'язано здійснити перерахунок заборгованості за процентною ставкою 11,04%. В решті зустрічних вимог відмовлено.

З цим рішенням не погодилось ПАТ КБ «Приватбанк», порушило питання про його скасування та ухвалення нового, яким позовні вимоги задоволити.

Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням судом першої інстанції норм процесуального права.

В судовому засіданні представник апелянта скаргу з наведених підстав підтримала.

Відповідачка по первісному позову та її представник ОСОБА_3 в судове засідання не явились, про причину неявки не повідомили. Належне повідомлення про час та місце розгляду справи підтверджено відповідною розпискою представником відповідачки по первісному позову, що є належним повідомленням сторони відповідно до ч.5 ст.76 ЦПК України.

Заслухавши представника апелянта та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Апеляційна скарга містить доводи щодо порушення норм процесуального права, але це виражається у вимогах законодавства щодо оцінки рішення суду як акту правосуддя та вимог щодо оформлення рішення суду, однак жодного обґрунтування цих доводів апеляційна скарга не містить і тому ці доводи є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги: факт наявності заборгованості відповідачки по кредиту на суму позову є доведеним, а тому слід застосувати вимоги ЗУ «Про іпотеку»; позивач не зобов'язаний направляти відповідачці попередньо вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення; не застосовано строк позовної давності; банк має право в односторонньому порядку підвищувати відсоткову ставку.

Відносно доводів скарги про право банку на підвищення в односторонньому порядку відсоткової ставки та відсутність зобов'язань банку попередньо повідомляти відповідачку про звернення стягнення на іпотечне майно є безпідставними, оскільки рішення суду першої інстанції на запереченні цього не базується: наявність заборгованості відповідачкою не заперечується і, виходячи із зустрічних позовних вимог, вона бажала встановити цю заборгованість; необхідність повідомлення стосується питання підняття відсоткової ставки банку в односторонньому порядку, а не виселення та звернення стягнення на іпотечне майно.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення.

В матеріалах справи відсутня заява позивача про застосування строку позовної давності до вимог відповідачки по зустрічному позову і тому доводи апеляційної скарги в цій частині також є безпідставними.

Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення; відповідно ч.4 ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду є неправильне застосування норм матеріального права.

Зміст рішення суду першої інстанції є суперечливим: відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення констатував, що до даних правовідносин слід застосувати ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» /надалі - Закон про мораторій/, неможливості відстрочки виконання рішення в порядку ст.217 ЦПК України, необхідності застосування правової позиції, висловленій ВСУ в постанові від 12 вересня 2012 р. по справі № 6-57 цс12, а також констатував, що дії позивача по підвищенню процентної ставки є незаконними та задовольнив частково зустрічні позовні вимоги.

Такий висновок є невірним.

Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленій в постанові від 25 березня 2015 р. у справі №6-44 цс 15 зазначено, що мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Тому на підставі зазначеного, слід зробити висновок про необхідність застосування вимог ст.217 ЦПК України у випадку розповсюдження Закону про мораторій на встановлені правовідносини.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

По справі встановлено, що 19.09.2007 р. між ЗАТ КБ «Приватбанк», яке змінило своє найменування на ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № MKMOGA00000263, за умовами якого банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти в сумі 20000 доларів США на споживчі цілі. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 20.09.2007 р. між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є належний останній на праві власності житловий будинок літ. «а», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, житловою площею 35.3 кв.м., загальною площею 54.4 кв.м., до якого відносяться гараж літ. Б, огорожа та споруди 1-2, І (а.с. 35-40).

Станом на 15.10.2013 р. розмір заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором становить 17020.87 доларів США, а саме: заборгованість за кредитом - 13351.34 доларів США, заборгованість за відсотками - 2077.36 доларів США, заборгованість з комісії - 325.44 доларів США, заборгованість з пені - 426.41 доларів США, штраф (фіксована частина) - 31.29 доларів США, штраф (відсоток від суми заборгованості) - 809.03 доларів США (а.с. 9-16).

28.08.2013 р. ПАТ КБ «Приватбанк» листом повідомив ОСОБА_2 про наявність заборгованості за кредитним договором та роз'яснив наслідки невиконання зобов'язань перед банком (а.с. 18). Факт направлення вказаного листа ОСОБА_2 та його отримання підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 26).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 2.3.1 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Пунктом 2.3.2 кредитного договору передбачено, що за своїм розсудом банк має право зменшувати розмір процентної ставки до рівня, встановленого чинним законодавством. При цьому банк протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки надсилає письмове повідомлення позичальникові з наведенням зменшеного розміру процентної ставки й дати, з якої вона встановлюється, що є зміною умови даного договору.

В а.4 п.28 постанови №5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» вказано, що при підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Як зазначено, відсоткова ставка за користування кредитними коштами була змінена 25.11.08 р. та 27.09.10 р.: з 11.04 % відсоткова ставка була змінена відповідно на 13.08 % та 12.58 %. Після цього, відповідачка продовжувала оплачувати кредит по зміненим відсотковим ставкам, що підтверджується наданими розрахунками заборгованості.

Таким чином по справі доведено, що відповідачка після підвищення процентної ставки продовжувала оплату кредиту і тому на підставі наведеного суд констатує, що вона прийняла пропозицію банку по підвищенню процентної ставки, відповідно, повинна нести відповідальність за невиконання своїх зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки

Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Встановлено, що будинок, переданий в іпотеку не був придбаний за кошти кредиту і тому при виселенні відповідача та інших осіб останні повинні бути забезпечені житлом. Це відповідає також правовій позиці ВСУ по справі № 6-39 цс 15 . Відомості про надання відповідачці іншого житлового приміщення у справі відсутні. Тому в цій частині позову останній задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.3,4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.307,309, 314 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 5 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № MKMOGA00000263 від 19.09.07 р., яка станом на 15.10.13р. складає 17020,87 дол.США, що за курсом 7,99 становить 135996,72 грн і яка складається з 13351,34 дол.США заборгованості за кредитом; 2077,36 дол.США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 325,44 дол.США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 426,41 дол.США -пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 31,29 дол.США -штраф (фіксована частина); 809,03 дол.США -штраф (процентна складова) звернути стягнення на будинок АДРЕСА_1 шляхом продажу цього будинку ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем за ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності, але не менше, встановленої договором іпотеки.

В задоволенні решти первісного позову та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи протягом двадцяти днів.

Судді: