АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/4414/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Матійчук Г.О.
справа №757/1474/13-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Прохоровій В.С.

за участю

представника заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 18 липня 2014 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м.Києві Шияна Олександра Вікторовича, -

встановила:

15 жовтня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою, у якій просить визнати дії старшого державного виконавця ВДВС Печерського районного управління юстиції у м.Києві Шияна О.В. незаконними та такими, що порушують права боржника, зобов»язати ВДВС Печерського районного управління юстиції у м.Києві виконати процедуру поновлення строку добровільного виконання рішення, зобов»язати ВДВС Печерського районного управління юстиції у м.Києві скасувати арешт з майна боржника та оголошення заборони його відчуження (т.1 а.с.215).

Скаргу обґрунтовує тим, що 25 липня 2013 року ВДВС Печерського районного управління юстиції у м.Києві відкрито виконавче провадження по виконанню рішення Печерського районного суду м.Києва від 19 квітня 2013 року про стягнення з нього на користь ПАТ «Ерде Банк» (в послідуючому стягувач неодноразово замінювався) 175794,29 грн. Разом з тим, постанову про відкриття виконавчого провадження направлено на адресу боржника тільки 19 вересня 2013 року, у зв»язку із чим він не зміг скористатися правом на добровільне виконання рішення суду і вважає, що державний виконавець не вправі був приступати до примусового виконання рішення та 15 серпня 2013 року накладати арешт на майно боржника.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 18 липня 2014 року у задоволенні скарги відмовлено.

Не погодившись з постановленою ухвалою, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати та постановити нову про задоволення скарги.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на вимогах Закону України «Про виконавче провадження».

В судовому засіданні представник заявника доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

Інші учасники цивільного процесу в судове засідання не з»явились, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів ухвалила слухати справу за відсутності нез»явившихся осіб на підставі ст.305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст.387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що боржник не був позбавлений можливості звернутися до державного виконавця із заявою про надання йому строку для добровільного виконання рішення суду, проте із такою заявою не звертався. В частині, що стосується арешту майна боржника судом першої інстанції зазначено, що зазначене рішення прийнято державним виконавцем з дотриманням вимог ст.25 Закону України «Про виконавче провадження».

З матеріалів справи убачається, що рішенням Печерського районного суду м.Києва від 19 квітня 2013 року, зміненим рішенням Апеляційного суду м.Києва від 20 червня 2013 року в частині розміру судового збору, задоволено позовні вимоги ПАТ «Ерде Банк» та вирішено стягнути з ОСОБА_2 175794,29 грн.

19 липня 2013 року представнику позивача видано виконавчий лист із зазначенням дати видачі 16 липня 2013 року (т.1 а.с.201, т.2 а.с.85).

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Печерського районного управління юстиції у м.Києві від 25 липня 2013 року відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного виконавчого листа (ВП №39019383) та боржнику запропоновано добровільно виконати рішення суду в строк 7 днів з моменту винесення постанови (т.2 а.с.91).

Згідно даних супровідного листа від 25 липня 2013 року постанову направлено учасникам виконавчого провадження (т.2 а.с.90).

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Печерського районного управління юстиції у м.Києві від 15 серпня 2013 року накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 в межах суми звернення стягнення 175794,26 грн. та заборонено його відчуження (т.2 а.с.116).

Відповідно до даних конверту (т.2. а.с.107), яким, як стверджує заявник, направлено постанову про відкриття виконавчого провадження, датою його відправлення згідно із календарним штемпелем є 16 вересня 2013 року.

Положеннями ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначені цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» прийнявши виконавчий документ до виконання державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження, окрім іншого, вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

За змістом ч.1 ст.31 цього Закону копії постанов державного виконавця, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Матеріали справи не містять документального підтвердження про направлення рекомендованим листом не пізніше наступного робочого дня боржнику копії постанови про відкриття виконавчого провадження, відтак колегія суддів погоджується з доводами заявника про направлення йому відповідної копії постанови 16 вересня 2013 року.

Проте зазначене не призвело до обставин, з якими законодавство пов»язує порушення прав чи свободи особи, оскільки боржник не був позбавлений можливості після отримання відповідної копії постанови виконати рішення в добровільному порядку, а фактичних даних про початок процедури примусового стягнення матеріали справи не містять.

Сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не свідчить про факт вчинення відділом державної виконавчої служби в межах виконавчого провадження заходів примусового виконання рішення. При цьому, винесення постанови про арешт майна боржника сам по собі не дає підстав уважати про вчинення дій з процедури примусового виконання рішення.

Як убачається з даних постанови старшого державного виконавця ВДВС Печерського районного управління юстиції у м.Києві від 15 серпня 2013 року про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, вона винесена на підставі ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» з метою забезпечення виконання рішення суду. Тобто, метою арешту майна є вжиття заходів забезпечення з метою гарантування виконання рішення суду. Ці заходи забезпечення мають тимчасовий характер та можуть бути скасовані, зокрема, у разі виконання рішення суду. Окрім того, арешт накладено в межах суми звернення стягнення 175794,26 грн.

Окрім того, ст.32 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Таким чином, постанова старшого державного виконавця ВДВС Печерського районного управління юстиції у м.Києві від 15 серпня 2013 року про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження не може розглядатися як така, що пов»язана із процедурою примусового виконання рішення та підстави її винесення залежать від обставин самостійного виконання рішення боржником. Постанова прийнята відповідно до закону та в межах повноважень державного виконавця.

При цьому колегія суддів зазначає, що арешт майна, вчинений в межах виконавчого провадження, не створює перешкоди боржнику виконати грошове зобов»язання за рахунок цього майна. Зазначений висновок ґрунтується на тому, що ч.2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» визначається можливість реалізувати боржником належне йому майно із обов»язком покупця цього майна внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби у строк до початку примусового виконання рішення.

Положеннями частини 3 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що в разі отримання документального підтвердження повного виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим законом. Виконавчий збір та витрати, пов»язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Відтак, є помилковими та відхиляються колегією суддів доводи, що наслідком винесення постанови про накладення арешту має бути подальше стягнення виконавчого збору, оскільки сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов»язує стягнення судового збору, а накладення арешту не є заходом примусового стягнення.

Відповідно до ст.312 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги і залишення без змін ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 312, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 18 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов