АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа №22-ц/796/5372/2015 головуючий у 1-й інстанції: Кицюк В.С.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахової О.В., Невідомої Т.О.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 10 червня 1995 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 Під час шлюбу у 1999 році ними було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2008 року шлюб між ними було розірвано. Влітку 2014 року позивач звернувся до відповідача з пропозицією здійснити поділ їх спільного майна, а саме квартири АДРЕСА_1, але позитивної відповіді не отримав, що і змусило його звернутись до суду.

Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнень позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд визнати двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Здійснити поділ спільного майна набутого подружжям за час перебування в шлюбі. Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1. Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що саме з моменту відмови відповідача (з липня 2014 року) добровільно здійснити поділ спірної квартири почався перебіг строку позовної давності, а не з моменту розірвання шлюбу, як про це зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

ОСОБА_2 в суд апеляційної інстанції не з'явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заперечення на апеляційну скаргу, яких просила розглянути справу за її відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 10 червня 1995 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 (а. с. 5).

За час шлюбу подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 листопада 2008 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а. с. 7).

У липні та серпні 2014 року позивач звертався до відповідача з пропозицією здійснити поділ спірної квартири, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, проте отримав відмову.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив строк позовної давності на звернення до суду з позовом, оскільки його слід рахувати з того часу, коли шлюб між подружжям було розірвано, тобто з 25 листопада 2008 року. Матеріали справи не містять доказів про наявність у позивача поважних причин пропущення трирічного строку позовної давності.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Згідно із ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа, довідалася або могла довідатися про порушення свого права аьо про особу, яка його порушила.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчисоюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, ч. 1 ст. 28 КпШС передбачалось, що частки подружжя у спільній сумісній власності є рівними.

Таким чином, придбавши спірну квартиру у 1999 році під час перебування у шлюбі, позивач та його колишня дружина набули права спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно відповідно до зазначених положень закону.

При цьому початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Тобто, визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Установлено, що ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права в липні - серпні 2014 року, коли звернувся до ОСОБА_2 з пропозицією здійснити поділ спірної квартири, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, проте отримав відмову.

З позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 звернувся у жовтні 2014 року, тобто у межах строку, встановленого для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, неправильно визначився із часом перебігу строку позовної давності, не встановив коли позивач дізнався про порушення свого права, не звернув уваги на його посилання про те, що про порушення свого права він дізнався у липні - серпні 2014 року, та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

За таких обставин колегія суддів вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ураховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Провести поділ майна, яке є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: О.В. Шахова

Т.О.Невідома