22-ц/775/324/2015(м)
Головуючий у І інстанції Голуб Т.І.
Категорія 57 Доповідач Барков В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Песоцької Л.І.,

Мальцевої Є.Є.,

при секретарі Стрілецькій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 19 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до товариства обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживача та застосування наслідків недійсного правочину,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, посилаючись на те, що згідно з п. 1.3 укладеного між ним та відповідачем товариства обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» договору фінансового лізингу № 008852 від 25 листопада 2013 року, відповідач (лізингодавець) прийняв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу - трактор МТЗ-1221, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувача (позивача) на строк та на умовах, передбачених договором.

Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.5 договору) та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця автомобіля (п. 4.6 договору). Згідно п. 9 договору він має право викупу предмету лізингу за окремим договором купівлі-продажу за умови сплати його повної вартості, а також інших заборгованостей, штрафних санкцій та збитків. Ним на виконання умов договору 25 листопада 2013 року було сплачено комісію за організацію договору у розмірі 30 000 грн. Умовами договору передбачені наступні лізингові платежі (п. 1.7 ст. 1 ст. 8 Договору): комісійна винагорода у розмірі 10% вартості предмета лізингу; аванс ціни предмета лізингу, який згідно розділу договору «визначення» є відшкодуванням вартості предмета лізингу та сплачується на протязі 90 днів у розмірі не менше 50% вартості предмета лізингу до моменту передавання предмета лізингу у користування; комісія за передачу предмета лізингу у розмірі 3% вартості предмета лізингу. Крім того, на позивача покладено обов'язок сплачувати «другий лізинговий платіж», який складається з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії (маржі) за супроводження договору. Вважав, що згідно ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відповідач повинен був отримати в Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг ліцензію для здійснення фінансовими установами, зокрема, діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першої цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Відповідної ліцензії відповідач не отримав, та як наслідок він вважає, що порушені його права як споживача, що передбачені ч. 6 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Таке порушення права позивача полягає у приховуванні відповідачем інформації про відсутність у нього ліцензії для укладення договору з надання послуг фінансового лізингу із залученням коштів фізичних осіб та за відсутності законних підстав для укладення таких договорів із споживачами. Вважає, що зазначене порушення права споживача також визначається законом як прояв нечесної підприємницької практики, яка вводить споживача в оману. Частиною 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначається, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Також зазначив, що згідно ч.2 ст.806 ЦК України до договорів лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Так як предметом лізингу можуть бути різноманітні об'єкти, що віднесені законодавством до основних фондів (ст.807 ЦК України) то до правовідносин лізингу застосовуються норми, що регулюють оренду (найм) конкретного об'єкту. Враховуючи, що предметом лізингу укладеного договору є трактор - наземний самохідний транспортний засіб, який відповідач зобов'язався передати у користування за плату на певний строк, у відповідності до ч.2 ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Але договір було укладено у простій письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемний, тому просив стягнути на його користь 30 300 грн., які складаються з комісійної плати у розмірі 30 000 грн. та комісійного збору у розмірі 300 грн.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 19 січня 2015 року позов ОСОБА_2 до ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживача та застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на користь ОСОБА_2 сплачені на виконання недійсного (нікчемного) правочину - Договору фінансового лізингу № 008852 від 25 листопада 2013 року кошти у сумі 30 300 грн.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у сумі 303 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду цим обставинам та на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином телефонограмами (а.с. 154, 155), тому суд відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України розглянув справу без їх участі без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису згідно із ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до положень частини 1 статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір фінансового лізингу № 008852 від 25 листопада 2013 року є нікчемним, цей договір суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» внаслідок здійснення товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» нечесної підприємницької практики і є нотаріально не посвідченим.

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна.

Положеннями ст. 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Судом встановлено, що 25 листопада 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» уклало з ОСОБА_2 договір фінансового лізингу № 008852, за яким предметом лізингу був автомобіль трактор МТЗ 1221 (а.с. 4-19). У той же день ОСОБА_2 сплатив на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» 30 000 грн. комісії за організацію (а.с. 20, 21).

Звертаючись до суду із позовом про повернення 30 000 грн., позивач вважав договір фінансового лізингу нікчемним, так як не було додержано вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» не має ліцензії на право здійснення фінансових послуг і займається нечесною підприємницькою практикою.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Згідно з частинами 2, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

З довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг вбачається, що товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» має право на надання послуг фінансового лізингу, так як, її було взято на облік як юридичну особу, що має право надавати послуги з фінансового лізингу (а.с. 68), а тому доводи позивача в цій частині є безпідставними, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та положенням закону.

Також згідно з частинами 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина 1 статті 220 ЦК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на необхідність нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу з чим погодитися не можна, оскільки а ні норми ЦК України, а ні норми Закону України «Про фінансовий лізинг» не передбачають обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

Посилання позивача на норми ч. 2 ст. 806, ч. 2 ст. 799 ЦК України є безпідставними, оскільки до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), які містяться у параграфі 1 Загальні положення про найм (оренду) глави 58 ЦК України, з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Положення про найм (оренду) транспортного засобу згідно з параграфом 5 глави 58 ЦК України до договору фінансового лізингу не застосовуються.

Доводи позивача про те, що товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» займається нечесною підприємницькою практикою є необґрунтованими, так як позивачем не вказано на конкретні дії відповідача, які б підпадали під встановлені статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» заборони.

Пунктом 1.7 оспорюваного договору про фінансовий лізинг передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувача (позивача) протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії по організації та оформлення даного договору (10 % від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу ( 3 % від вартості предмета лізингу).

Згідно з п. 8.2.1 договору перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується як комісія за організацію, яка визначена у додатку № 1 до цього договору; авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, який визначений у додатку № 1 до цього договору; комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача та розмір якої визначений у додатку № 1 до цього договору.

Згідно з додатком № 1 до договору фінансового лізингу вартість предмету лізингу становить 300 000 грн., відсоток платежів 50%, сума виплат 150 000 грн, щомісячний платіж 12 500 грн., комісія за організацію (10 %) 30 000 грн., комісія за передачу (3 %) 9 000 грн.

Згідно з додатком № 2 до договору фінансового лізингу вартість предмету лізингу становить 300 000 грн., авансовий платіж 50 %, сума лізингу 150 000 грн, викупна вартість 121 грн., відсоткова ставка 10 %, комісія 5% та щомісячний платіж 3 568 грн. 49 коп.

Згідно ст. 9 договору лізингоодержувач - позивач по справі мав право викупу предмету лізингу за окремим договором купівлі-продажу за умови сплати його повної вартості, а також інших заборгованостей, штрафних санкцій та збитків.

Відповідно до умов договору для отримання трактора у лізинг ОСОБА_2 повинен сплатити на користь відповідача не менше половини його вартості, а після отримання також відшкодовувати вартість трактора періодичними платежами. При цьому, власником трактора за договором купівлі-продажу з продавцем є товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс».

Згідно ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до п 7. Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Таким чином, задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував положення ч. ч. 1, 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та залишив поза увагою порядок здійснення сплати лізингових платежів, що встановлений п. 1.7., п. 8.2.1. договору про фінансовий лізинг № 008852 від 25 листопада 2013 року та додатками до нього.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент укладення оспорюваного правочину, нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; права споживача або небезпеки, що йому загрожує.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження; недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім'ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію; утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції; використання повідомлення про розпродаж у зв'язку із припиненням суб'єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності.

Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; вживання образливих або загрозливих висловів; використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб'єктом господарювання; загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.

Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання.

Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Суб'єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством.

Звертаючись до суду із позовом, позивач як на нечесну підприємницьку практику з боку відповідача посилався на відсутність у нього ліцензії на укладення договору фінансового лізингу, що враховуючи вищевикладене не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

Вищевказані обставини свідчать про те, що при розгляді даної справи судом була надана невірна правова оцінка спірним правовідносинам та неправильно застосовані норми матеріального права. Висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову належним чином не мотивовані та не узгоджуються зі змістом правовідносин, що виникли між сторонами.

Враховуючи наведене, рішення суду необхідно скасувати та в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 315, 316 ЦПК України, апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу товариства обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» - задовольнити.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 19 січня 2015 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до товариства обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживача та застосування наслідків недійсного правочину - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді