Справа № 495/1313/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий 10.09.2001 року)

від відповідачів:

- від ОСОБА_2 - ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_2 виданий 10.08.1998 року)

- від РМГ «Советское Приднестровье» - Тітова Г.Е. (посвідчення б/н, безстрокове)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/1313/15-ц

за позовом ОСОБА_1

до:

- ОСОБА_4

- Редакції міськрайонної газети «Советское Приднестровье»

про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

24.02.2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач-1) та Редакції міськрайонної газети «Советское Приднестровье» (далі по тексту - відповідач-2) про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди (а.с.2-11).

Так, позивач просить суд:

- визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_1, відомості, опубліковані в статті «Наш район достоин лучшего» в газеті «Советское Приднестровье» 20 листопада 2014 року № 74 (11247), та статті «Момент истины», надрукованій в газеті «Советское Приднестровье» 30 жовтня 2014 року № 68 (11241);

- зобов'язати відповідачів спростувати відомості, поширені ними 30 жовтня та 20 листопада 2014 року газетою «Советское Приднестровье» № 74 (11247) та № 68 (11241) у статтях «Наш район достоин лучшего» та «Момент истины» відповідно шляхом публікації в цьому ж друкованому засобі інформації тим же способом, що і недостовірна інформація, не пізніше місяця з дня набрання рішення суду законної сили;

- зобов'язати редакцію газети «Советское Приднестровье» опублікувати спростування відомостей, поширених відповідачами 30 жовтня та 20 листопада 2014 року газетою «Советское Приднестровье» в № 74 (11247) та № 68 (11241) у статтях «Наш район достоин лучшего» та «Момент истины» шляхом публікації в цьому ж друкованому засобі інформації тим же способом, що і недостовірна інформація, не пізніше місяця з дня набрання рішення суду законної сили;

- витрати пов'язані зі спростуванням відомостей поширених відповідачами 30 жовтня та 13 листопада 2014 року в газетах «Советское Приднестровье» № 74 (11247) та № 68 (11241) покласти на відповідачів;

- стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 посилається на наступні обставини.

20.11.2014 року у газеті «Советское Приднестровье» № 74 (11247) надрукована та розповсюджена стаття «Наш район достоин лучшего». Автор наведеної статті ОСОБА_4 - радник голови Білгород-Дністровської РР, колишній начальник відділу культури Білгород-Дністровської РДА. У статті її автор, зокрема, зазначає наступне: «На мой взгляд, это недоработки исполнительной власти района, а именно районной государственной администрации. Благодаря уничтожительной кадровой политике, которая продолжалась на протяжении трех лет, сегодня развалена работа многих отделов социальной сферы». «Как может нормально работать служба по делам детей, где за четыре года поменялось пять начальников службы и остается неукомплектованным штат специалистов?». «Вместо того, чтобы сосредоточить свои силы на проведении профилактической работы с подростками, борьбе с преступностью, воспитанию детей, популяризации здорового образа жизни, руководство районной государственной администрации направило свою деятельность на расправу с подчиненными, которые имели свое собственное мнение, могли самостоятельно решить многие вопросы, не преклонялись перед руководством администрации, а имели свое человеческое достоинство». «Чтобы задавить неугодных, руководители районной государственной администрации держали своих личных (негласных) юристов, которые лепили акты, докладные против нас, раздувая из каждой мелочи пламя, они имели своих журналистов, которые писали заказные статьи, пороча наши имена». «...разве может работать на «хорошо» заместитель главы администрации, курирующий социальную сферу, если все социальные службы работают плохо (служба по делам детей, отделы культуры, образования, сектор охраны здоровья и многие другие)? Может, не на своем месте руководитель? И к чему привела такая кадровая политика? К разгулу преступности в молодежной среде и к ложной популярности на телевидении». «А заместитель председателя райгосадминистрации ОСОБА_1 лично превратилась в видеооператора, бегая с видеокамерой по району в поисках компромата».

Очевидним фактом є те, що інформація наведена у статті, безпосередньо стосується ОСОБА_1, заступника голови районної державної адміністрації із соціально-гуманітарних питань.

Відомості та факти, наведені в статті, принижують честь, гідність ОСОБА_1 в першу чергу як людини, так і посадової особи, заступника голови районної державної адміністрації, що відповідно до розподілу обов'язків координує соціально-гуманітарну сферу. Характер висловлювань в статті створює негативне враження і відношення, крім того наведені в статті факти містять неправдиву інформацію, яка порочить ділову репутацію як публічної особи в нашому районі та не відповідає дійсності.

По-перше, до посадових обов'язків ОСОБА_1 не входить прийняття та звільнення з посад та підбір кадрів, оскільки голови місцевих державних адміністрацій призначають на посади та звільняють з посад своїх заступників, керівників структурних підрозділів відповідно до статей 10 та 11 Закону «Про місцеві державні адміністрації».

По-друге, ОСОБА_1 жодним чином не впливала на звільнення начальників служби у справах дітей райдержадміністрації, оскільки вони приймали рішення самостійно у зв'язку з різними причинами. В усіх випадках рішення працівниками приймалося за власним бажанням і жоден керівник не був звільнений з причин зазначених автором статті.

По-третє, реорганізація відділу сім'ї, молоді та спорту та відділу освіти, точніше їх об'єднання, відбулося не з ініціативи ОСОБА_1, а відповідно до ст.5 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та постанови Кабінету міністрів України від 18.04.2012 року № 606.

По-четверте, не входить до повноважень заступника голови райдержадміністрації питання профілактичної роботи з підлітками, боротьби зі злочинністю, виховання дітей та іншого.

По-п'яте, серед підпорядкованих ОСОБА_1 осіб не було й немає жодного юриста чи бодай працівника з юридичною освітою. Журналісти ж працюють не в адміністрації, а в своїх друкованих виданнях і, користуючись статтею 34 Конституції України, яка гарантує свободу слова, писали статті за своїми підписами і навіть не псевдонімами.

По-шосте, згідно з Оцінкою соціально-економічного розвитку Одеською ОДА, Білгород-Дністровський район за загальними показниками посідав у 2012-2014 роках перше, друге та третє місця серед усіх 26 районів Одеської області, а це значить, що дані сфери життєдіяльності працювали на високому рівні. Кадрова ж політика, про яку говорилося вище, жодним чином не могла і не впливала на злочинність в молодіжній сфері, оскільки не була об'єктом роботи ОСОБА_1

По-сьоме, заяви-сподівання ОСОБА_5 щодо звільнення ОСОБА_1 в зв'язку зі звільненням голови райдержадміністрації є прямим моральним тиском на ОСОБА_1 як на людину та посадову особу та доказом того, що ОСОБА_5 своєю статтею поставила собі за мету помститися за своє звільнення.

По-восьме, використання відеоапаратури було дорученням голови райдержадміністрації при підготовці колегії районної державної адміністрації 25 липня 2013 року, оскільки це був єдиний спосіб продемонструвати повну бездіяльність ОСОБА_5, як начальника відділу культури райдержадміністрації, роботу якої ОСОБА_1 контролювала на виконання своїх посадових обов'язків.

По-дев'яте, ФАПи не працюють не з вини ОСОБА_1, як зазначає автор статті, а за відсутності спеціалістів, які не хочуть їхати у віддалені села нашого району працювати на мізерні заробітні плати, не маючи власного житла та знімаючи квартиру без будь-яких зручностей.

Подібну неправдиву інформацію було надруковано в статті «Момент истины» в газеті «Советское Приднестровье» № 68 від 30 жовтня 2014 року, автором якої є ОСОБА_4 Наразі авторка заявляє: «Ведь школы остались без отопления, пока вы и ваша ближайшая помощница ОСОБА_1 «болели», при том, что на приобретение угля деньги из районного бюджета были выделены еще в январе 2014 г. в полном объеме».

По-перше, школи, як і всі заклади соціальної сфери району, розпочали опалювальний сезон вчасно, в повному обсязі забезпечені вугіллям та альтернативним паливом.

По-друге, слово «болели», написане автором в лапках, звинувачує ОСОБА_1 в симуляції хвороби, є наклепницьким, принизливим та аморальним, оскільки ОСОБА_1 насправді перебувала на стаціонарному лікуванні в Білгород-Дністровській районній лікарні, в Національному інституті раку міста Києва, де була зроблена операція по видаленню злоякісної пухлини. У післяопераційний період ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні, по закінченні якого була встановлена II група інвалідності.

Таким чином, автором статей ОСОБА_5 було порушено усі норми етики та моралі посадової особи місцевого самоврядування, визначені в Законах України «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про правила етичної поведінки» та нанесена мені моральна шкода, величину якої важко переоцінити. Крім того, даний наклеп принизив честь, гідність ОСОБА_1 та сформував негативне ставлення до неї в громаді Білгород-Дністровського району, що в свою чергу є виною ОСОБА_5 та газети «Советское Приднестровье», яка надрукувала недостовірну наклепницьку інформацію.

В даному випадку інформація, яка висвітлена в статтях, зачіпає інтереси ОСОБА_1, оскільки є неправдивою, що шкодить її діловій репутації, принижує її честь, гідність, а також знижує авторитет та ділову репутацію серед населення Білгород-Дністровського району та міста Білгорода-Дністровського, оскільки обіймаючи посаду заступника голови (а на даний час виконуючого обов'язки голови) Білгород-Дністровської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 є публічною особою.

Оскаржувана інформація в газеті «Советское Приднестровье» крім критики та оцінки дій, містить конкретні факти, а також висловлювання, містять інформацію, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 в громадській думці з точки зору загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі та підлягає спростуванню.

Внаслідок розповсюдження неправдивої інформації ОСОБА_1 завдана моральна шкода, яка виражається у душевних стражданнях, в зв'язку з протиправною поведінкою по відношенню до неї, душевних стражданнях у зв'язку з приниженням честі, гідності, а також її ділової репутації.

Ігноруючи вищенаведені норми, відповідачі використали друкований засіб масової інформації для поширення недостовірної інформації, яка направлена на свідоме протиправне порушення прав і свобод ОСОБА_1 та посягає на її честь, гідність, ділову репутацію.

Відповідачем -1 - ОСОБА_4, подано до суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_1, відповідно до якого вона просила в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю (а.с.86-98).

Мотивуючи свої заперечення, доводи та вимоги, відповідач -1 - ОСОБА_4, посилається на наступне.

В статтях у газеті «Советское Приднестровье» від 20.11.2014 року та від 30.10.2014 року взагалі не йде мова про громадянку ОСОБА_1, а йде мова про керівництво Білгород-Дністровської районної державної адміністрації, в тому числі і заступника голови. Таким чином, вказаними вище статтями жодним чином не порушено права, свободи чи інтереси особисто громадянки ОСОБА_1, а отже в останньої відсутні правові підстави для звернення до суду. Користуючись своїми громадянськими правами, відповідно до Конституції України, Цивільного кодексу України, Законів України «Про інформацію», «Про доступ до публічної інформації», ОСОБА_4 висловила свою особисту думку написавши статті «Наш район достоин лучшего» та «Момент истины».

Відповідно до статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів переконань. Ми живемо у демократичній державі і ОСОБА_4, як пересічний громадянин України, має право висловити свою думку, в тому числі і критичний погляд на роботу керівництва райдержадміністрації. У своїх статтях ОСОБА_4 висловлено свій особистий критичний погляд на роботу керівництва райдержадміністрації та не порушені етичні норми поведінки державного службовця, оскільки працюючи у райдержадміністрації, під керівництвом ОСОБА_1 та Чорнолуцького вона не мала на це морального права, а зараз їм скористалася.

Реалізуючи свої громадянські права, ОСОБА_4 проаналізувала зібрану нею інформацію та на підставі неї написала в газету Советское Приднестровье» статті «Наш район достоин лучшего» та «Момент истины», в яких надала особисту оцінку роботи керівництва районної державної адміністрації. А інформація викладена в статтях «Наш район достоин лучшего» та «Момент истины» є достовірною та отриманою в порядку передбаченому чинним законодавством, що документально підтверджується.

Факт завдання моральної шкоди не доведений, а значить правових підстав для відшкодування немає. Окрім того, не зазначено в чому саме полягає моральна шкода та не надано обґрунтування розміру моральної шкоди.

Відповідачем-2 - РМГ «Советское Приднестровье», також подано до суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_1, відповідно до якого редактор газети просила в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повному об'ємі (а.с.160-162), посилаючись на наступні факти.

У статтях «Наш район достоин лучшего» та «Момент истины»йде мова про проблеми, які фактично існують в районі та їх автор висловлює свої думки відносно рішення даних проблем та побажання керівникам району, які є публічними людьми. ОСОБА_1 у свої позовній заяві не вказує чим саме в статтях ОСОБА_4 принижує її гідність та честь, а ділову репутацію люди отримують роками і якщо вона добра, то її неможливо знищити двома статтями у газеті. Тим більше, кожний громадянин України має конституційне право на свободу слова і громадянка ОСОБА_4 також висловила своє оціночне судження (думку), на яке має право. Більш того, викладені у статтях факти мають документальне підтвердження.

Позивач - ОСОБА_1, в судових засіданнях заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідачі - ОСОБА_4 та редактор РМГ «Советское Приднестровье» Тітова Г.Е., в судових засіданнях викладені у запереченнях доводи та факти підтримали в повному обсязі та просили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення сторін, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та РМГ «Советское Приднестровье» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Статтями 3, 28, 68 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності, ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Будучи особистим немайновим правом, що забезпечує соціальне буття фізичної особи, право на повагу до гідності та честі захищається нормами Цивільного кодексу України.

Так, статтями 270, 297 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до роз'яснення п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, під гідністю розуміється визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, а з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Гідність означає передусім об'єктивну цінність особистості, її соціальну значимість як відповідну, адекватну з людською сутністю, тобто ту якість, за якої людина чинить так, як належність її сутності та призначенню, як повинна чинити саме людина. Ця якість особи пов'язана передусім із оцінкою себе як моральної особистості, яка є значимою для оточення та суспільства, тобто є позитивним оціночно-емоційним ставленням до себе у формі свідомості і почуття власної гідності, який знаходить свій прояв у самооцінці своїх моральних якостей в їх системній єдності. Поняття гідності та честі є взаємопов'язаними, але між ним існує різниця, яка полягає в тому, що честь означає саме зовнішнє визнання, оцінку дій, діяльності особистості з боку інших, тобто честь пов'язана із суспільною оцінкою і визнанням моральних заслуг і достоїнств людини як члена суспільства.

За правилом ст.275 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист такого права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до ч.3 ст.277 Цивільного кодексу України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до положень п.1 ст.10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ратифікованої Україною, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Аналіз зазначених вище норм національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Згідно із ч.1 ст.47-1 Закону України «Про інформацію» під інформацією розуміється документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Частиною 2 ст. 47-1 вказаного Закону передбачено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року, при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Відповідно до п.26 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року, відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, ОСОБА_1 вважає, що статтями ОСОБА_4 у газеті «Советское Приднестровье» від 20.11.2014 року та від 30.10.2014 рокушляхом поширення недостовірної інформації, порушено її особисті немайнові права, що ганьблять честь, гідність, а також завдають шкоди діловій репутації та спричиняють моральної шкоди.

Між тим, суд з такими доводами, твердженнями та вимогами ОСОБА_1 погодитися не може, виходячи зі змісту положень та аналізу ст.ст. 270, 275, 277, 297 Цивільного кодексу України, п.п. 4, 18, 19, 21, 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», п.1 ст.10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та враховуючи факти того, що:

- в даному випадку факти, викладені ОСОБА_4(у статтях в газеті «Советское Приднестровье» від 20.11.2014 року та від 30.10.2014 року) стосовно та з приводу діяльності ОСОБА_1, є оціночними судженнями про поведінку останньої і виражають суб'єктивну думку ОСОБА_4 (що було зазначено як позивачем, так і відповідачами у статтях, запереченнях на позов та наданих в судовому засіданні усних поясненнях), крім чого, відповідно до положень п.1 ст.10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів;

- ОСОБА_1 обіймала посаду заступника голови (а на даний час виконуючого обов'язки голови) Білгород-Дністровської районної державної адміністрації, тобто є публічною особою, а, як було вище зазначено, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи, публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати;

- суд не вправі зобов'язувати відповідачів вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 02.04.2014 року, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.

Частиною 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_4 та РМГ «Советское Приднестровье» моральної шкоди суд зазначає наступне.

Компенсація моральної шкоди це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загальносоціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів і процесів, викликаних - внаслідок цього порушення приниженням оцінки її гідності. Право на компенсацію моральної шкоди це можливість людини, котрій заподіяно таку шкоду внаслідок порушення її загальносоціальних (природних) прав чи свобод, вимагати від порушника його обов'язку вчинити певні дії, спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів та процесів, викликаних (внаслідок цього порушення) приниженням оцінки її гідності; а також її можливості звернутися, в разі потреби, до компетентних національних чи міжнародних органів про примусове забезпечення виконання зазначеного обов'язку.

У деяких випадках оцінка гідності людини стає безпосереднім, самостійним і, можливо, навіть єдиним об'єктом умисного, цілеспрямованого її приниження. Але ця оцінка страждає також і тоді, коли відбувається порушення яких би то не було прав чи свобод людини. Підрив, руйнація гідності людини це неминучий ступник, соціальна «тінь» будь-чийого зазіхання на всяке її право, оскільки й у таких випадках у потерпілого зазвичай виникають почуття приниженості, образи й інші негативні переживання, стан психічної пригніченості тощо. Таким чином, там, де є порушення якогось права людини чи якоїсь свободи, завжди потерпає її гідність. Отже, немає такого порушення права чи свободи людини, яке не призвело б до виникнення в неї конкретного права на компенсацію моральної шкоди, конкретної можливості вимагати такої компенсації.

Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Згідно із п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Між тим, відшкодування моральної шкоди та її обґрунтованість є похідним від вирішення спору про правомірність вимог позивача про захист честі, гідності та ділової репутації, а, як зазначено вище, в процесі розгляду справи факти, викладені позивачем в обґрунтування вимог щодо захисту честі, гідності та ділової репутації не знайшли свого підтвердження. Більш того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази вини відповідачів у завданні моральної шкоди позивачу, не доведена наявність причинного зв'язку між нанесеною позивачу шкодою та протиправними діями відповідачів, не визначено чим підтверджуються моральні страждання та з якого розрахунку виходив позивач, визначаючи розмір моральної шкоди у 100 000 грн.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, позивачем - ОСОБА_1, в порушення ст.ст. 23, 270, 275, 277, 297, 1167 Цивільного кодексу України, п.п. 4, 18, 19, 21, 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст. 10, 57-60 Цивільного процесуального кодексу України не доведено факту поширення ОСОБА_4 та РМГ «Советское Приднестровье»негативної, принижуючої інформацію щодо честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_1 та нанесення (завдання) їй моральної шкоди.

Таким чином, суд вважає, що відсутні і будь-які підстави для:

- визнання недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_1, відомості, опубліковані в статті «Наш район достоин лучшего» в газеті «Советское Приднестровье» 20.11.2014 року № 74 (11247), та статті «Момент истины», надрукованій в газеті «Советское Приднестровье» 30.10.2014 року № 68 (11241);

- зобов'язання відповідачів спростувати відомості, поширені ними 30 жовтня та 20 листопада 2014 року газетою «Советское Приднестровье» № 74 (11247) та № 68 (11241) у статтях «Наш район достоин лучшего» та «Момент истины» відповідно шляхом публікації в цьому ж друкованому засобі інформації тим же способом, що і недостовірна інформація, не пізніше місяця з дня набрання рішення суду законної сили;

- зобов'язання редакції газети «Советское Приднестровье» опублікувати спростування відомостей, поширених відповідачами 30 жовтня та 20 листопада 2014 року газетою «Советское Приднестровье» в № 74 (11247) та № 68 (11241) у статтях «Наш район достоин лучшего» та «Момент истины» шляхом публікації в цьому ж друкованому засобі інформації тим же способом, що і недостовірна інформація, не пізніше місяця з дня набрання рішення суду законної сили;

- покладення на відповідачів витрат пов'язаних зі спростуванням відомостей поширених відповідачами 30 жовтня та 13 листопада 2014 року в газетах «Советское Приднестровье» № 74 (11247) та № 68 (11241);

- стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, у зв'язку з чим в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та РМГ «Советское Приднестровье» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3, 19, 28, 34, 55, 68 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 23, 270, 275, 277, 280, 297, 1167 Цивільного кодексу України, п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п.п. 4, 18, 19, 21, 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи», ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 157, 197, 205, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та Редакції міськрайонної газети «Советское Приднестровье» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко