Категорія 48Доповідач Медяний В. М.
У Х В А Л А

Апеляційного суду Вінницької області

від "27" квітня 2015 р.

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі :

Головуючого : Медяного В.М.,

Суддів : Копаничук С.Г., Ковальчука О.В.,

При секретарі : Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2, який також діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Літинської селищної ради, Служби у справах дітей Літинської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та порядку участі матері в її вихованні,

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який також діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2015 року, -

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 який також діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3, звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки та піклування виконавчого комітету Літинської селищної ради, Служби у справах дітей Літинської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та порядку участі матері в її вихованні.

Посилається на те, що 21.11.2009 року між ним та ОСОБА_4 був укладений шлюб, від якого вони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сімейні стосунки між ними не склалися, внаслідок чого рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 12.02.2014 року шлюб між ними було розірвано.

Після розірвання шлюбу за погодженням із відповідачем їх неповнолітній син залишився проживати разом з ним (батьком дитини) в АДРЕСА_1. З ІНФОРМАЦІЯ_2 син ОСОБА_5 відвідує Літинський дошкільний навчальний заклад № 1.

Зазначає, що з січня по липень 2014 року відповідачка не відвідувала сина, не цікавилася його життям та вихованням, жодного разу не відвідала ДНЗ № 1, що свідчить про недбале та безвідповідальне ставлення до виховання та догляду за малолітньою дитиною, як матері. Вважає, що син відвик від неї та категорично проти того, щоб вона забирала його до себе в нову сім'ю. На даний час відповідачка проживає зі своїм співмешканцем ОСОБА_6 в АДРЕСА_2.

20.11.2014 року на вимогу відповідачки він погодився надавати безперешкодну можливість бачитись із сином протягом одного тижня двічі на місяць.

25.09.2014 року Служба у справах дітей Літинської районної державної адміністрації визнала за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 біля батька ОСОБА_2

Однак, відповідач вирішила у примусовому порядку залишити дитину на вихованні у себе та свого співмешканця у АДРЕСА_2, мотивуючи це тим, що на сьогоднішній день вона забезпечена житлом та без попереднього погодження з ним вона домовилась про влаштування сина у ДНЗ № 30 «Світлячок» у АДРЕСА_2.

На його думку відповідач схильна до розгульного способу життя, займається лише собою та дбає про себе, дитині уваги майже не приділяє, вихованням та доглядом за дитиною належним чином не займається, не дбає про збереження її здоров'я, багато разів проявляла до дитини байдужість, недбалість, внаслідок чого син хворів на простудні захворювання. Також вважає, що дитина на даний час не проявляє до неї прихильності та любові, а навпаки боїться своєї матері. На жодний контакт з матір'ю дитина йти не бажає. Крім того, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16.06.2011 року відповідачку позбавлено батьківських прав щодо її першої дитини та стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від всіх її доходів.

Крім цього, відповідачка страждає на цукровий діабет середньої важкості, є інвалідом третьої групи загального захворювання та є інсулінозалежною особою, а тому позивач вважає, що це свідчить про те, що вона в силу свого стану здоров'я не зможе займатися повноцінним доглядом і вихованням дитини.

Разом з тим, позивач вважає, що він маючи постійну роботу та стабільну заробітну плату, належним чином може утримувати малолітнього сина, враховуючи всі його потреби.

До початку розгляду справи по суті, у січні 2015 року відповідач ОСОБА_4 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про визначення місця проживання дитини.

Посилається на те, що після розірвання шлюбних відносин з ОСОБА_2 вона переїхала до АДРЕСА_2. За їх спільною домовленістю їх дитина залишилась тимчасово проживати з батьком доки вона не знайде належне житло, не вирішить питання з влаштуванням дитини до дитячого садка, оскільки вільного місяця у дитсадку не було. В подальшому вона винайняла двокімнатну квартиру, де облаштувала окрему кімнату під дитячу, щоб син почував себе комфортно, зареєструвалася на сайті Вінницької міської ради у електронному ресурсі реєстрації дітей до дошкільних навчальних закладів, що підтверджується відповідною формою поточного статусу заявника в ДНЗ, влаштувала сина до школи загального розвитку з вивченням іноземних мов «Візард». Тоді вона зрозуміла, що батько дитини все з меншим бажанням почав віддавати їй сина, а згодом і зовсім усілякими методами почав чинити їй перешкоди у спілкуванні і вихованні дитини.

Рішенням Органу опіки та піклування Літинської райдержадміністрації Вінницької області від 01.12.2014 року за № 625-1/34 було визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 біля матері (ОСОБА_4).

ОСОБА_4 зазначає, що на даний час вона має постійне зареєстроване місце проживання та постійне місце роботи на посаді ювеліра-закріпника. За місцем роботи характеризується позитивно, як спокійна та врівноважена, жодних скарг ні з боку керівництва, ні з боку клієнтів не було. Має стабільний дохід та має достатньо вільного часу, щоб проводити його з сином, гуляти з ним, займатися його розвитком, піклуватися про нього, відводити і забирати з дитячого садка, займатися з ним додатково.

На даний час дитина проживає з ОСОБА_4 в АДРЕСА_2 за адресою: АДРЕСА_2 у будинку, який налічує три кімнати, який обладнаний гарячим та холодним водопостачанням, каналізацією, газопостачанням, електрифікований. За вказаною адресою дитина має гарні умови проживання, для неї обладнана кімната, що забезпечує дитині здоровий сон, можливість гратися, навчатися, розвиватися. Дитина систематично відвідує дитячий дошкільний навчальний заклад № 30 у м. Вінниця, додатково займається у школі загального розвитку, вивчає англійську мову. Вона ніколи не чинила і не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідача із сином і готова зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлена піклування батька. В той же час, батько дитини допускає у її бік у присутності сина непристойні вислови. За висновком психолога центру психо-соціального розвитку «Амадея» в дитини порушений емоційний стан, у зв'язку з тим, що батько намагається нав'язати хлопчикові негативне ставлення до матері, яку він любить. Таким чином, ОСОБА_4 просила суд визначити місце проживання її сина разом з нею (а.с.44-48).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 січня 2015 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 прийнято до сумісного розгляду з цивільною справою за позовом ОСОБА_2 ( а.с.70).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визначено місцем проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання його матері ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, за адресою: АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 243 грн.60 коп. судового збору (а.с.114-117).

В апеляційній скарзі позивач-відповідач у справі ОСОБА_2, який також діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3, просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а саме визначити місце проживання його малолітньої дитини разом з ним як батьком дитини за адресою його місця проживання. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач-відповідач у справі ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу повністю підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Відповідач-позивач у справі ОСОБА_4. та її представник ОСОБА_8 апеляційну скаргу не визнали та заперечили проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Літинської РДА - Морнова Л.В. та представник третьої особи Служби у справах дітей Вінницької міської ради - Бойко М.П. апеляційну скаргу не визнали та заперечили проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність. Вважають, що дане рішення суду першої інстанції повністю відповідає насамперед інтересам дитини.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши сторін у справі та її представників та представників третіх осіб, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 21.11.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 12.02.2014 року, яке набрало законної сили 03.03.2014 року.

Під час перебування сторін у шлюбі у подружжя народився син ОСОБА_3.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 переїхала на проживання з м. Літина до АДРЕСА_2, а дитина залишилась проживати разом з батьком ОСОБА_2 в АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2

Згідно довідки дитячого дошкільного закладу № 1 від 29.01.2015 р. № 03, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., відвідував Літинський дошкільний навчальний заклад № 1 з ІНФОРМАЦІЯ_2 по 28.11.2014 року, до якого її приводив здебільшого батько, а забирав дідусь. Дитину до ДНЗ приводили чисту, охайну, доглянуту. Батько займається вихованням дитини та її розвитком.

Відповідно до висновку № 47/01-26 Служби у справах дітей Літинської районної державної адміністрації 25.09.2014 року визначено місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., біля батька ОСОБА_2, оскільки мати дитини ОСОБА_4 проживає у найманій квартирі та не має можливості влаштувати сина до дитячого садка (а.с. 6).

Згідно характеристики від 21.07.2014 року №770-07/14 ОСОБА_2 працює в СП «СПЕРКО УКРАЇНА» з 01.09.2001 року на посаді завідуючого аптечним складом № 2 та за період роботи зарекомендував себе як кваліфікований, сумлінний спеціаліст, який володіє усіма необхідними професійними знаннями.

Згідно довідки про доходи ОСОБА_2 від 22.07.2014 року № 126 його дохід у період з серпня 2013 року по червень 2014 року склав 63888,40 грн., з яких утримано 11538,24 грн.

Відповідно до довідки дошкільного навчального закладу № 30 Департаменту освіти Вінницької міської ради від 26.12.2014 року ОСОБА_3 відвідує дошкільний навчальний заклад № 30 з 13.112014 року.

29.09.2014 року ОСОБА_4 уклала з ТОВ «Візард» договір, який дає можливість дитині щотижня відвідувати заняття з загального розвитку дитини.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_4 від 17.01.2015 року №7, складеного членами квартального комітету «Хутір Шевченка», ОСОБА_4 проживає в АДРЕСА_2, загальна площа якого складає 49,6 кв.м. та налічує 3 кімнати житловою площею 41,9 кв.м. Стан приміщень задовільний, є санвузол, дитяча кімната з окремим ліжком для відпочинку дитини і куточок для ігор та інтелектуального розвитку. В будинку проживають: ОСОБА_11 - власник будинку, ОСОБА_12- син власника будинку та ОСОБА_4 і ОСОБА_3

Згідно свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 від 24.02.2015 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6, про що складений відповідний актовий запис № 376 від 24.02.2015 року та після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 змінила своє прізвище на «ОСОБА_4».

Згідно характеристики на ОСОБА_4 від 24.09.2014 року, остання працює на посаді ювеліра-закріпника ТОВ «Ювелірний дім «Ажур». За період перебування на посаді зарекомендувала себе позитивно, за характером спокійна та врівноважена.

Згідно довідки про доходи ОСОБА_4 від 23.09.2014 року № 19 її дохід за період з 01.03.2014 року по 31.08.2014 року склав 7098,31 грн.

Рішенням органу опіки та піклування Літинської райдержадміністрації від 01.12.2014 року № 625-1/34 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 біля матері ОСОБА_4(а.с. 55).

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи не були встановлені обставини, які б дозволяли розлучити малолітнього ОСОБА_3 з його матір'ю - ОСОБА_4

Суд першої інстанції дав критичну оцінку доводам ОСОБА_2 щодо на його думку схильності ОСОБА_4 до розгульного способу життя, зайняття лише собою, відсутність материнського інстинкту, оскільки він мотивує їх лише на підставі припущень, які не підтверджені доказами. При цьому суд першої інстанції вважає, що не може бути підставою для визначення місця проживання дитини з батьком попереднє рішення про позбавлення батьківських прав по відношенню до ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4, оскільки воно прийнято лише в межах однієї дитини. Крім того, згідно письмових пояснень ОСОБА_14 ОСОБА_4 цікавилась долею своєї дитини, зустрічалась з ним та бере участь в його вихованні. Також судом не встановлено жодних обмежень щодо неможливості проживання дитини разом з матір'ю через її хворобливий стан.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, нею створено належні умови для проживання дитини та її навчання.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своєї дитини, а також насамперед інтересів неповнолітньої дитини. При цьому судом враховано, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, вік дитини та її прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

При ухваленні даного рішення суд першої інстанції також врахував вимоги п. 2 Декларації прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) про те, що дитині повинні бути надані можливості і сприятливі умови, які б дозволили їй розвиватися розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності при найвищому забезпеченні інтересів дитини.

Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, як те визначено вище вказаною Декларацією прав дитини. Таких виняткових випадків судом не встановлено.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про визначення місця проживання малолітньої дитини з ОСОБА_4 і відмовляючи в позові ОСОБА_2, виходив виключно з інтересів самої малолітньої дитини. Судом враховано особливі потреби дитини пов'язані з її віком та те, що дитині найбільш необхідна материнська турбота та піклування, а тому вирішив місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 слід визначити з матір'ю.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши такі обставини, правильно застосувавши норми матеріального права та не порушивши при цьому норми процесуального права, прийшов до вірного та обґрунтованого висновку у даній справі.

Посилання апелянта на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом застосування норм матеріального та процесуального права є безпідставним, не обґрунтованим та таким, що суперечить вимогам Закону та матеріалам справи.

Так, відповідно до ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 6 - ч. 9 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідності до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За правилами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно до ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний приймати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні.

Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Відповідно до ст. ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї разом з батьком або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитини, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

В Декларації прав дитини, проголошеній Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 вказано, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Відповідно до ст. 7 СК України суд при розгляді таких справ, повинен максимально можливо враховувати інтереси дитини. Також, відповідно до положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, зокрема, щодо начебто не врахування судом першої інстанції того, що дитина з народження і до чотирирічного віку проживала за місцем проживання батька у АДРЕСА_1. Дане твердження скаржника є безпідставним, адже суд з'ясував і це відображено у рішенні суду, а також і не заперечувала ОСОБА_4 той факт, що після одруження і народження сина ОСОБА_5 їх родина дійсно проживала у смт. Літин за вказаною адресою. Оскільки ОСОБА_4 сирота та виховувалась у дитячому будинку, власного житла вона не мала, а тому після розірвання шлюбу вона домовилась із батьком дитини ОСОБА_2 про те, що до того часу коли вона найме належне житло і не вирішить питання щодо влаштування дитини до дошкільного навчального закладу, місцем проживання дитини тимчасово буде визначено місце проживання біля батька, що підтверджується висновком Служби у справах дітей Літинської райдержадміністрації від 25.09.2014 року. Коли ж питання житла та влаштування дитини до дитячого садочка було вирішено і вона повідомила про це ОСОБА_2, то він відмовився віддати їй дитину та всіляко перешкоджав як зустрічам, так і спілкуванню з нею, що і було встановлено в судовому засіданні. Після цього, 01.12.2014 року Органом опіки та піклування Літинської РДА було прийнято рішення про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 біля матері ОСОБА_4 Таким чином твердження скаржника щодо того, що ОСОБА_4 незаконно утримувала дитину є безпідставними та не можуть взяті судом до уваги.

Також не відповідає дійсності і твердження скаржника про те, що йому нібито не було відомо про вище зазначене рішення Органу опіки та піклування від 01.12.2014 року, оскільки встановлено, що він був присутній при розгляді питання комісією щодо визначення місця проживання дитини і комісія оголошували результати розгляду і дату, коли буде підписаний примірник рішення.

Крім цього, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_4 схильна до розгульного способу життя, займається лише собою та не має материнського інстинкту, оскільки дані твердження мотивовані лише на підстав припущень ОСОБА_2 та не підтверджені належними та допустимими доказами.

ОСОБА_2 в доводах апеляційної скарги також зазначає, що переконливим аргументом щодо визначення місця проживання їх малолітньої дитини має бути факт позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав щодо її неповнолітньої дитини від попереднього шлюбу. Однак, колегія суддів також не може погодитись з тами твердження скаржника, оскільки особа позбавляється батьківських прав лише на підставі рішення суду, а з наявного в матеріалах справи рішення суду вбачається, що дане рішення було прийняте межах лише однієї дитини її сина від першого шлюбу.

Також колегія суддів не погоджується з доводами скарги, що при розгляді справи слід врахувати і інвалідність ОСОБА_4, оскільки відповідно до довідки МСЕК на дату переогляду, який проходив у червні 2014 року інвалідність з неї було знято в зв'язку з покращенням стану її здоров я, а тому не може суттєво зашкодити розвитку та вихованню дитини.

Таким чином судом встановлено та підтверджується відповідними належними доказами у справі те, що ОСОБА_4 має постійне зареєстроване місце проживання, офіційний стабільний дохід, постійну роботу, за місцем якої характеризується позитивно, шкідливих звичок не має, не судима, виконує батьківські обов'язки належним чином і в повному обсязі, піклується про здоров'я дитини, її фізичний духовний і моральний розвиток, створила належні умови для її проживання та навчання, зміна місця проживання дитини та середовища в якому вона перебувала останній рік відповідає інтересам дитини, а тому не дивлячись на належне ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, прихильності дитини до обох батьків, рішенням Органу опіки та піклування Літинської РДА від 01.12.2014 року було вирішено за доцільне визначити місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 біля матері ОСОБА_4 При цьому, судом враховано особливі потреби дитини пов'язані з її віком та те, що дитині найбільш необхідна материнська турбота та піклування

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає. що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому з одних лише формальних міркувань не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду.

Таким чином, колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з'ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об'єктивний склад, права та обов'язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : підпис. В.М. Медяний

Судді : підписи. С.Г. Копаничук

О.В.Ковальчук

Згідно з оригіналом.

Суддя: В.М. Медяний