Справа № 161/2960/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/773/414/15 Категорія: 44 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Русинчука М. М.

при секретарі Губарик К. А.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Луцького слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України у Волинській області, ОСОБА_3, ОСОБА_7, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_8, третя особа на стороні відповідача служба у справах дітей Луцької міської ради про визнання рішення та ордеру недійсним, виселення з приміщення та вселення, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2015 року.

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_9 звернулись в суд із зазначеним позовом. Покликались на ті обставини, що на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 30.06.2010 року за позовом Луцького слідчого ізолятора їх було виселено без надання іншого жилого приміщення із кімнати в гуртожитку по АДРЕСА_1 в м. Луцьку Волинської області. Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2011 року вказане рішення Луцького міськрайонного суду та ухвала апеляційної інстанції були скасовані та ухвалено нове рішення про відмову Луцькому слідчому ізолятору в позові.

Крім того позивачі зазначали, що 30 липня 2010 року адміністрація відповідача Луцького слідчого ізолятора видала ордер на вселення у спірне жиле приміщення своєму працівнику ОСОБА_3 з сім'єю - дружиною ОСОБА_7, малолітньою дочкою ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, які зареєстровані і проживають у цьому приміщенні.

Так як їх безпідставно, що підтверджується рішенням суду касаційної інстанції, було виселено із спірного жилого приміщення, то на думку позивачів, їх житлові права підлягають поновленню. Тому позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_9 просили суд визнати недійсним рішення адміністрації Луцького слідчого ізолятора про виділення житла сім'ї ОСОБА_7 та ордер від 30.07.2010 року на зайняття ними кімнати в гуртожитку по АДРЕСА_1 в м. Луцьку, виселити відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_7 та їх дочку ОСОБА_8 із даного жилого приміщення.

Під час розгляду справи в суді позивачі збільшили позовні вимоги, просили суд прийняти також рішення про їх вселення у спірне жиле приміщення, виселивши відповідачів без надання іншого житла.

28 січня 2015 року ухвалою Луцького міськрайонного суду провадження у даній справі у частині позову ОСОБА_9 було закрито у зв'язку із його смертю.

30 січня 2015 року рішенням Луцького міськрайонного суду позов задоволено частково. Визнано недійсним рішення адміністрації Луцького слідчого ізолятора про виділення житла сім'ї відповідачів ОСОБА_8 та виданий їм ордер від 30 липня 2010 року на заняття кімнати АДРЕСА_1

Ухвалено виселити ОСОБА_3, ОСОБА_7 та їх дочку ОСОБА_8 із спірного житла з наданням іншого жилого приміщення та вселити у дане житло позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_4 і ОСОБА_5

В поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить його скасувати як незаконне і необгрунтоване, прийняте судом з порушеннями норм матеріального та процесуального права, з висновками, які не відповідають дійсним обставинам справи та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія судді приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі, на час видачі ордера на спірне жиле приміщення сім'ї ОСОБА_5, не втратили право користування цим приміщенням, тому їх житлові права на дане жиле приміщення підлягають захисту.

Такий висновок є правильним.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Встановлено, що позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, на законних підставах у листопаді 1990 року вселились в кімнату АДРЕСА_1 в м. Луцьку Волинської області, що з 10.07.2012 року є державною власністю Державної пенітенціарної служби України і право оперативного управління яким належить відповідачу Луцькому слідчому ізолятору (а. с. 215 - 220).

На підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 29 березня 2010 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області і набрало законної сили, 28 липня 2010 року першим відділом ДВС Луцького МУЮ позивачів було виселено із вказаного жилого приміщення без надання іншого житла (а. с. 8 - 12, 22 - 24).

14 грудня 2011 року рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначені рішення суду першої і інстанції та ухвала апеляційного суду були скасовані і в задоволенні позову Луцького слідчого ізолятора до сім'ї ОСОБА_9 дай про виселення було відмовлено (а. с. 13 - 14).

Оскільки, рішення суду про виселення позивачів із спірного жилого приміщення у подальшому було скасоване судом касаційної інстанції, то слід вважати, що їх права на проживання у даному жилому приміщенні були порушені відповідачем Луцьким слідчим ізолятором безпідставно, а тому підлягають захисту у спосіб незаборонений законом.

Згідно ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільного права та інтересу може бути - відновлення становища, яке існувало до порушення.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення адміністрації Луцького слідчого ізолятора від 30 липня 2010 року відповідачу ОСОБА_3 та членам його сім'ї ОСОБА_7 і ОСОБА_8 було видано спеціальний ордер на вселення у спірне жиле приміщення - кімнату в гуртожитку по АДРЕСА_1 в м. Луцьку, де дана сім'я зареєстрована і проживає (а. с. 31 - 33).

Відповідно до ст. 129 ЖК України, п. 10 «Примірного положення про гуртожитки», затвердженого Радою Міністрів Української РСР від 03.06.1986 року № 208 на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на дану жилу площу.

Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу.

Отже, важливою умовою видачі ордера на вселення у жиле приміщення є те, щоб таке приміщення було вільним не тільки фактично, а й юридично.

Згідно ст. ст. 59 ч. 1, 117 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

У разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення.

У випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з іншим підстав, крім випадку, передбаченого частиною першою цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці першому, третьому пункту 6 постанови від 12.04.1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам слід мати на увазі, що виданий на жиле приміщення ордер у випадках, зазначених у ст.59 ЖК, підлягає визнанню недійсним з наслідками, передбаченими ст.117 цього Кодексу.

У випадку, коли позов пред'явлено особами, права яких порушено видачею ордера і на яких не може бути покладено обов'язок по наданню відповідачам жилого приміщення, до участі у справі має бути притягнутий виконком або інший відповідний орган, що здійснює управління житловим фондом. Якщо, незважаючи на попередження, притягнутий до участі у справі орган не вирішив питання про надання відповідачам приміщення, суд вирішує позов по суті і при його задоволенні покладає на цей орган обов'язок надати відповідачам те жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше, яке за змістом ч.2 ст.117 ЖК має відповідати за розміром і благоустроєм наданому за ордером.

Отже, встановивши наведені обставини та врахувавши зазначені правові норми, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що права позивачів на проживання у спірному жилому приміщенні, а саме шляхом ініціювання питання про їх виселення, були порушені відповідачем Луцьким слідчим ізолятором безпідставно і підлягають захисту у спосіб ними обраний.

Тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції цілком підставно і обґрунтовано прийняв рішення про визнання недійсним рішення та ордеру про надання відповідачем Луцьким слідчим ізолятором сім'ї відповідачів ОСОБА_8 даного спірного приміщення для проживання, їх виселення з цього приміщення з наданням іншого житла та вселення у це приміщення сім'ї позивачів ОСОБА_5.

Разом з тим, вирішивши позов по суті і задоволивши позовні вимоги в частині виселення сім'ї ОСОБА_8 із спірного жилого приміщення з наданням іншого жилого приміщення, суд першої інстанції не поклав обов'язок на відповідача Луцький слідчий ізолятор надати відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 інше жиле приміщення, яке за розміром і благоустроєм відповідає наданому за ордером, що визнається недійсним (ч. 2 ст. 117 ЖК України).

Тому резолютивну частину рішення суду слід доповнити новим реченням відповідного змісту.

Оскільки, оскаржене рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильне по суті і справедливе, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційну скаргу відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 308 ЦПК України слід відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2015 року в даній справі залишити без змін, доповнивши абзац третій його резолютивної частини новим реченням слідуючого змісту: «Зобов'язати відповідача Луцький слідчий ізолятор управління Державної пенітенціарної служби України у Волинській області надати ОСОБА_3 з сім'єю - дружиною ОСОБА_7, дочкою ОСОБА_8 інше рівноцінне жиле приміщення тому з якого їх виселено».

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді