Справа № 442/3411/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"04" червня 2015 р.

Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді: Дубеля Р.М.

з участю секретаря: Півала І.М.

розглянувши у попередньому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа служба у справах дітей Дрогобицької РДА про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із вказаним вище позовом, в обгрунтування якого посилається на те, що між ним та відповідачкою, ОСОБА_2, 28 травня 2009 року було укладено шлюб, який був зареєстрований у Підбузькій селищній раді Дрогобицького району Львівської області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за № 08, згідно Свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 від 28 травня 2009 року. Під час шлюбу у нас народилася дитина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На протязі останніх років сімейне життя між нами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин.

Кожен з нас має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім'ю. Відповідачка не приділяє достатньо уваги сім'ї, нехтує сімейними обов'язками, ставлячи на перше місце лише здобуття матеріального добробуту. Така поведінка відповідачки продовжується протягом тривалого часу, вона нестерпна для мене, приносить йому та дитині лише негативні емоції. З вини відповідачки сумісне життя і збереження сім'ї стали неможливими. Вона час від часу перебуває закордоном. Нерозуміння та небажання Відповідачки розуміти сутності проблем, які виникають у їхній сім'ї, піклуватися про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги спричиняє мені душевні страждання.

На даний час позивач разом із сином ОСОБА_4 проживають в АДРЕСА_1 у будинку його матері. Відповідачка також зареєстрована за адресою АДРЕСА_1, однак знаходиться за кордоном

Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, за його глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Надання строку на примирення не виправить стан наших шлюбних відносин. Тому, це лише погіршить їхні стосунки та продовжить їх перебіг в часі.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Як роз'яснено в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» , вирішуючи спори між батьками , які проживають окремо про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд відповідно до рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення , яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує , хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них , їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною для передачі йому дітей.

При вирішенні даного питання також повинні бути враховані і положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини , ратифікованої постановою Верховної Ради УРСР від 27 лютого 1991 року , частин 7,8 ст. 7 СК України про те , що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей , враховуючи при цьому чи не стане для дитини психотравмуючим фактором зміна звичайних для неї умов життя та кола оточуючих близьких людей , а також наявність у одного з батьків належного контакту з дитиною та її прихильність до нього.

Як роз'яснено у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Вважає, що після розірвання шлюбу 6-річний син повинен проживати зі позивачем, так як він приділяє йому набагато більше уваги та турботи ніж відповідачка, дбає про його утримання та виховання, фізичний та моральний розвиток, цікавиться його навчанням, дозвіллям та успіхами у школі. Син прихильніший до нього, і він старається подати йому належний приклад. За місцем його проживання разом із сином, створені всі умови для психологічного та фізичного розвитку дитини.

Майнових спорів між нами немає.

Позивач в судове засідання з'явився, просить позов задоволити.

Представник відповідачки адвокат Коцан Р.М. в судове засідання з'явився, не заперечує, щоб син проживав з батьком.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Дрогобицької райдержадміністрації у судовому засіданні з приводу задоволення позовних вимог покладається на думку суду.

Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав

З свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_1 від 28 травня 2009 року, виданого Підбузькою селищною радою Львівської області, вбачається, що сторони уклали шлюб, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «ОСОБА_2».

Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість.

Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя.

Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено.

Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

У відповідності до вимог ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, повинні забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а також зобов'язані поважати дитину.

Відповідно до вимог ст.ст. 151, 153 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, залучати до виховання інших осіб обирати форми і методи виховання дитини, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, а також мають право на спілкування з дитиною. Частиною 2 ст. 155 СК України закріплено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно зі ст. 157 СК України, той із батьків, який проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той а батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, яки проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до ч.2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорам України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватись максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право і рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що сім'я природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність з створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Таким чином вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо про те, з ким із них залишається дитина, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Системний аналіз наведених вимог законодавства та зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позов в частині визначення місця проживання дітей підставний та підлягає задоволенню, оскільки сторони досягли згоди щодо місця проживання дитини, а це за місцем фактичного проживання батька.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 174, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.110, 112, 157, 160, 161 СК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який був зареєстрований 28 травня 2009 року у Підбузькій селищній раді, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за № 08, згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 28 травня 2009 року.

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення - з дня отримання такого.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя Дубель Р.М.