Справа № 152/226/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
05 травня 2015 року м. Шаргород
Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:
головуючого Строгого І.Л.,
секретаря Палій М.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2,
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була.
У результаті ДТП було пошкоджено автомобіль «Кіа», реєстраційний номер НОМЕР_1, власником якого є ОСОБА_2 (далі третя особа). На момент ДТП автомобілем керував ОСОБА_3, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована ПрАТ «Страхова група «ТАС». Вартість відновлювального ремонту автомобіля «Кіа» згідно висновку спеціаліста складала 62 615,77 грн.
3 жовтня 2011 року потерпілий подав повідомлення, а 12 грудня 2011 року звернувся до позивача з заявою про відшкодування завданої шкоди.
Для зясування причини настання страхового випадку, позивач залучив аварійного комісара, за послуги якого було сплачено 840 грн.
29 грудня 2011 року позивач направив відповідачу лист з пропозицією самостійно врегулювати спір з потерпілим, проте відповідач завдану шкоду не відшкодував.
Відповідно до пункту 41.1. ст. 41 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду, на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Підпунктом 38.2.1. пункту 38.2. встановлено, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
24 січня 2012 року позивач сплатив на користь ОСОБА_2 50 000 грн страхового відшкодування з фонду захисту потерпілих.
З огляду на викладене, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 50 000 грн виплаченого страхового відшкодування, 840 грн витрат на залучення аварійного комісара, 508,40 грн судового збору та 1000 грн витрат за юридичні послуги.
У судове засідання представник позивача не зявився, проте, до суду надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_4, у якому він просить судове засідання провести у його відсутність, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не зявився. До суду повернулася поштова кореспонденція, надіслана відповідачу за адресою: с. Хоменки Шаргородського району Вінницької області з відміткою про відмову від одержання поштового відправлення. Відповідно до листа Шаргородського РС УДМС України у Вінницькій області № 181 від 26.02.2015, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є с. Хоменки Шаргородського району Вінницької області.
Згідно з ч. 5 ст. 74 ЦПК України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.
Частиною 8 ст. 76 ЦПК України встановлено, що у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.
Згідно зі ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Ураховуючи викладене вище, суд вважає, що вжив усіх, передбачених законом заходів для повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, а тому, ураховуючи згоду представника позивача, слід ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів.
Третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася, проте від неї до суду надійшли заяви від 9.03.2015 та від 7.04.2015, у яких третя особа просить справу розглянути у її відсутність та задовольнити позовні вимоги МТСБУ, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не відшкодував їй завдану шкоду, натомість позивач у січні 2012 року сплатив на її користь 50 000 грн (а.с. 54, 97).
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у звязку з неявкою в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.
Згідно постанов Ленінського районного суду м. Вінниці від 12 жовтня 2011 року та від 9 грудня 2011 року, які набрали законної сили, 27 вересня 2011 року біля 15 годин на перехресті вулиць Свердлова та Міліційної у м. Вінниці, ОСОБА_1, керуючи автомобілем «Опель», реєстраційний номер НОМЕР_2, під час проїзду нерегульованого перехрестя та виконуючи поворот ліворуч, не переконався у тому, що це буде безпечно, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Кіа», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3, який рухався у зустрічному напрямку. Зазначеними постановами, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у звязку із чим на нього було накладено штраф у розмірі 400 грн (а.с.11,12).
Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Отже, суд вважає, що вина відповідача у вчиненні ДТП доведена належним чином.
3 жовтня 2011 року водій пошкодженого у ДТП автомобіля «Кіа», ОСОБА_3 письмово повідомив Аварійного комісара Моторного (транспортного) страхового бюро України ОСОБА_5 про ДТП, що сталася 27.09.2011 (а.с. 7).
Згідно звіту № 11/195 оцінки майна по визначенню розміру матеріального збитку, завданого власникові ДТЗ марки «Кіа» з номерним знаком АВ 7149 ВА внаслідок пошкодження під час ДТП від 11.12.2011, розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Кіа», реєстраційний номер НОМЕР_1 в результаті його пошкодження під час ДТП складає 62 615,77 грн (а.с. 13-23).
12 грудня 2011 року водій пошкодженого у ДТП автомобіля «Кіа», ОСОБА_3 звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з заявою про здійснення відшкодування шкоди, заподіяної в результаті пошкодження транспортного засобу під час ДТП з вини водія транспортного засобу, який не мав договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на дату ДТП (а.с. 8).
У звязку з невідшкодуванням відповідачем у добровільному порядку завданої шкоди, наказом позивача від 17.01.2012 № 125 було вирішено сплатити ОСОБА_2 50 000 грн за шкоду, заподіяну в результаті ДТП з фонду захисту потерпілих (а.с. 24).
Платіжним дорученням № 263 від 24.01.2012, проведеного АТ «Брокбізнесбанк» 25 січня 2012 року позивач сплатив ОСОБА_2 50 000 грн (а.с. 25).
У заявах від 9.03.2015 та від 7.04.2015 ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_1 шкоду їй не відшкодував, проте позивач у січні 2012 року сплатив на її користь 50 000 грн (а.с. 54, 97).
Позивач стверджує, що на момент ДТП, цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була.
Установленим судом обставинам відповідають позадоговірні цивільні правовідносини, що регулюються, зокрема, Цивільним кодексом України (далі ЦК України) та Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1.07.2004 № 1961-ІV (далі Закон № 1961-ІV) в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин.
Так, згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. У даному випадку таким актом є Закон № 1961-ІV.
Відповідно до підпункту (а) пункту 41.1. ст. 41 Закону № 1961-ІV, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Підпунктом 38.2.1. пункту 38 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оскільки установлено, що відповідач винен у ДТП, у якому був пошкоджений автомобіль «Кіа», реєстраційний номер НОМЕР_1, в наслідок чого його власнику було завдано матеріальну шкоду в розмірі 62 615,77 грн, при цьому відповідач добровільно завдану шкоду не відшкодував, а за нього це зробив позивач, сплативши потерпілій ОСОБА_2 50 000 грн, суд вважає, що позивач довів належними та допустимими доказами обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги в цій частині, а отже з відповідача на користь позивача слід стягнути 50 000 грн виплаченого страхового відшкодування.
Окрім того, як зазначає позивач, відповідно до положень пункту 40.3. ст. 40 Закону №1961-ІV, МТСБУ залучило аварійного комісара, у зв'язку з чим понесло витрати у розмірі 840 грн, проте будь-яких належних та допустимих в розумінні статей 57-59 ЦПК України доказів на підтвердження сплати аварійному комісару зазначеної суми суду надано не було, тому підстави для їх стягнення з відповідача відсутні.
Отже позовні вимоги слід задовольнити лише частково.
У позові позивач просить поновити йому строк звернення до суду, оскільки він пропущений з поважних причин.
Вирішуючи це питання, суд керується ч. 3 ст. 267 ЦК України, згідно з якою позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
У цій справі відповідач не заявляв про застосування позовної давності, а тому у суду відсутні правові підстави для зясування причини пропуску позовної давності, поновлення цього строку чи відмови у його поновленні.
Пунктом 6 ч. 1 ст. 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.
Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 508,40 грн, що дорівнює одному відсотку ціни позову, отже, оскільки позов задоволено частково, то з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог, тобто 500 грн.
Щодо 1000 грн витрат за юридичні послуги, суд виходить із наступного.
Частиною 1 ст. 56 ЦПК України встановлено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.
Пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу віднесено до судових витрат.
Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної допомоги.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Пунктом 2 додаткової угоди № 15 від 5.01.2015 до контракту № 61 від 27.09.2012 передбачено, що оплата послуг виконавця, у розмірах, вказаних в контракті, здійснюється замовником шляхом безготівкового перерахунку 4000 грн на поточний рахунок виконавця протягом 5-ти банківських днів з моменту підписання сторонами акту про виконані роботи.
Разом із тим, суду не надано жодного доказу того, що позивачем здійснено витрати на правову допомогу згідно додаткової угоди № 15 від 5.01.2015 до контракту № 61 від 27.09.2012 та доказів і розрахунків погодинної роботи, що підтверджують участь представника позивача у судових засіданнях, а отже підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 1000 грн немає.
Тому, керуючись статтями 1, 3, 10, 11, 57-62, 56, 79, 84, 88, 197, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд
Позов задовольнити частково.
У іншій частині позову відмовити.
Згідно зі статтями 223, 228, 294, 296 ЦПК України, рішення суду може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя І.Л.Строгий