Провадження №22ц/784/765/15 Головуюча в першій інстанції Гуденко О.А.
Категорія 33 Доповідач в апеляційній інстанції Довжук Т.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Довжук Т.С.,

суддів: Коломієць В.В., Шолох З.Л.,

при секретарі судового засідання Богуславській О.М.,

за участю представника Управління Руснакової Т.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2015 року по справі за позовом

ОСОБА_4

до

Державної казначейської служби України (далі - Казначейство), Управління МВС України в Миколаївській області (далі - Управління),

третя особа - Центральний районний відділ Миколаївського міського управління УМВС України в Миколаївській області

(далі - Центральний райвідділ міліції)

про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів

міліції,

ВСТАНОВИЛА:

26 листопада 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Казначейства та Управління про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів міліції.

Позивач зазначав, що в період з 17 вересня по 18 вересня 2009 року невідома особа шляхом пролому даху, проникла до приміщення майстерні по виготовленню пам'ятників, розташованого по АДРЕСА_1, звідки викрало належне йому майно. На підставі цього, 25 січня 2010 року була порушена кримінальна справа № 10010062 за ознаками, передбаченими ч. 3 ст. 185 КК України. Крім того, він був визнаний потерпілою особою та цивільним позивачем на суму 7001 грн.. Згідно відповіді заступника начальника Центрального райвідділу міліції № 16/8 - Щ - 4з від 08 вересня 2014 року йому повідомили, що досудове розслідування по кримінальній справі № 10010062 призупинено на підставі п. 3 ст. 206 КК України, про що винесено відповідну постанову.

Вважає, що посадові особи органів внутрішніх справ при здійсненні ними своїх повноважень в результаті бездіяльності, допустили тяганину з порушенням та розслідуванням кримінальної справи, порушили строки розслідування кримінальної справи, а тому, у порядку ст. 56 Конституції України, він як потерпіла сторона від злочину, просив стягнути з Казначейства 7001 грн. моральної шкоди.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. На думку апелянта, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а також з порушенням Конвенції про захист прав людини і основних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника Управління, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не надав доказів незаконності у бездіяльності та наявності винних дій посадових осіб Центрального райвідділу міліції, які вплинули на не розкриття скоєного по відношенню до нього злочину та не встановлення причетних до його скоєння осіб. Також позивачем не доведено завдання саме діями чи бездіяльністю відповідачів йому моральних страждань.

Такий висновок суду відповідає вимогам чинного законодавства на підставі наступного.

Так, згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 року № 4, яка є дійсною до теперішнього часу, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням її заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи по суті.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в суді першої інстанції, 25 січня 2010 року, за заявою позивача, було порушено кримінальну справу по факту тайного викрадення його майна на суму 6120 грн. за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України (а.с. 5).

28 січня 2010 року ОСОБА_4 був визнаний потерпілим за вказаною кримінальною справою.

За фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, протягом вересня 2009 року - лютого 2010 року була проведена низка слідчих дій (допити свідків, огляд місця події, призначена експертиза), в лютому, жовтні та січні 2010 року слідчими Центрального райвідділу міліції, в провадженні яких перебувала справа, надавалися доручення про проведення оперативно-розшукових дій щодо перевірки на причетність до вчинення злочину певних осіб, в тому числі ОСОБА_5 та підлітка на ім'я ОСОБА_6, яких підозрював у вчиненні злочину сам потерпілий. Проте, за результатами проведення додаткової перевірки встановити місцезнаходження зазначених осіб не виявилося можливим (а.с. 35).

Позивача 15 березня 2011 року було повідомлено начальником слідчого Центрального райвідділу міліції про те, що по справі проведені необхідні та можливі слідчі і оперативні дії з метою розкриття злочину, проте осіб, які його скоїли, не встановлено. На підставі п. 3 ст. 206 КПК України постановою від 25 жовтня 2010 року кримінальну справу зупинено.

05 січня 2012 року слідство у кримінальній справі поновлено і прийнято до провадження слідчим Центрального райвідділу міліції, надані доручення про проведення оперативно-розшукових дій, а саме причетність до вчинення злочину певного кола осіб.

При цьому, свідків та очевидців вчинення злочину встановити не видалося можливим. Також встановити наявність викраденого майна не видалося можливим і в ході перевірки місць збуту викраденого майна та пунктів прийому металобрухту.

30 липня 2012 року слідчим Центрального райвідділу міліції було винесено постанову про призупинення досудового розслідування, так як по справі проведені всі можливі слідчі дії та надано доручення в порядку ст. 40 КПК України працівникам СКР Центрального РВ на проведення оперативно-розшукових заходів з метою встановлення особи, яка вчинила вищевказане кримінальне правопорушення. Вказана постанова є дійсною на теперішній час.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди з підстав, передбачених ст. ст. 3, 22, 41, 56 Конституції України. Позивач зазначає, що на його думку, не розкриття викрадення належного йому майна завдало йому моральні страждання та душевні хвилювання внаслідок неможливості реалізації своїх прав на захист майна, в передбачений Конституцією та законами України спосіб.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону України «Про міліцію» працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади.

Статтею 56 Конституції України зазначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, позивачем не надані суду докази наявності незаконного рішення працівників міліції. Так, постанова слідчого Центрального райвідділу міліції про призупинення досудового розслідування ОСОБА_4 у встановленому законом порядку не оскаржувалася.

Частиною 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.

Посилання в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом першої інстанції роз'яснень Пленуму Верховного Суду України не заслуговують на увагу та ґрунтується на помилковому тлумаченні закону.

Доводи апеляційної скарги, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а також з порушенням Конвенції про захист прав людини і основних свобод є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді