У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Рожина Ю.М.,

суддів - Собіни І.М., Ковальчук Н.М.,

секретаря судового засідання Шептицької С.С.,

за участю

позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 13 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, що з'явились у судове засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 13 лютого 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальний збиток в розмірі 2505 гривень та судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп. В позовних вимогах до ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 вважає рішення незаконним та таким, що порушує його права. Вказує, що суд приймаючи рішення неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, обставини, які суд визнав встановленими, не були доведені, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом повно не досліджено обставини справи та не застосовано законодавство, яке підлягало застосуванню. Доводить, що суд не врахував приписів постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до яких відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП можливе виключно за умови, якщо потерпіла особа зверталась до страхової організації та страхова організація не відшкодувала спричинену шкоду, або розмір шкоди не покривається розміром страховика. Зазначає, що п.16 вказаної постанови містить роз'яснення, що непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови у позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі, Рахує, що з врахуванням ч.1 ст.1194 ЦК України, лише обов'язком винної особи є компенсувати шкоду, яка не була покрита страховим відшкодуванням. За викладених обставин просить рішення скасувати, постановити нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 03 серпня 2014 року біля 12 год. 25 хв. на 8 км автодороги Острог-Кременець-Почаїв-Радивилів між с. Межиріч та с. Стійло Острозького району Рівненської області ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1, не врахував дорожню обстановку, не дотримався бокового інтервалу та допустив зіткнення з автомобілем Фольксваген Кадді, реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4, який належить ОСОБА_1 та яка перебувала в транспортному засобі в якості пасажира, внаслідок чого транспортний засіб позивачки отримав механічні пошкодження.

Постановою Острозького районного суду від 29 серпня 2014 року, що набрала законної сили та звернута до виконання, ОСОБА_2 визнаний таким, що вчинив правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, накладено адміністративне стягнення в розмірі триста сорок гривень.

З протоколів огляду місця ДТП від 03.08.2014 року та 19.08.2014 року встановлено, що ДТП мала місце 03.08.2014 року на 8 км автодороги Острог-Кременець-Почаїв-Радивилів, а зі схеми місця ДТП вбачається, що під час ДТП було розбито скло передньої лівої двері автомобіля Фольксваген Кадді, реєстраційний номер НОМЕР_2 та відірвано ліве дзеркало заднього огляду автомобіля.

Заперечуючи розмір завданого збитку відповідач ОСОБА_2, під час судового розгляду справи у суді першої інстанції відмовився від проведення автотоварозначої експертизи для визначення вартості відновлювального ремонту.

Одночасно відповідач ОСОБА_2 не заперечував ту обставину, що відмовився від звернення до страхової компанії після ДТП для визначення страхового випадку та відшкодування завданого збитку страховиком.

У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене та у відповідності до положень ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 законно, на правовій підставі, із дозволу власника керував автомобілем належного ОСОБА_3, порушив правила дорожнього руху, вчинив дорожньо-транспортну пригоду, спричинив матеріальний збиток позивачу, не дотримався умов договору обов'язкового страхування транспортного засобу щодо цивільно-правової відповідальності перед третіми особами, а саме обов'язку про повідомлення страховика про обставини вчинено та визначення страхового випадку, а тому повинен нести відповідальність у відшкодуванні завданого збитку потерпілій особі.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст.ст.1166,1187 ЦК України та роз'яснення викладеного в п.4 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 1 березня 2013 року „Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до п.6, вказаної постанови, особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З урахуванням обставин справи та норм матеріального права відповідач ОСОБА_2 повинен нести матеріальну відповідальність перед позивачем за спричинений збиток.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не притягнув в якості співвідповідача страхову компанію, в якій застрахована відповідальність перед третіми особами не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечував про те, що не повідомив страхову компанію, з якою було укладено договір обов'язкового страхування цивільної відповідальності на керований ним транспортний засіб про страховий випадок, а не вчинення таких дій виключає відповідальність страховика.

Відповідно до ст.6 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настала цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Відповідності до умов договору страхування, положень ст.ст.979,989 ЦК України та ст.33 п.33.1, 33.2 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", учасники дорожньо-транспортної пригоди зобов'язані вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Не дотримання таких вимог, що регламентовані ст.ст.33,34 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та в силу п.5 ч.1 ст.991 ЦК страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку.

Відповідно до роз'яснення викладеного в ч.4 п.16 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 1 березня 2013 року „Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

Позивач, діючи у відповідності до ст.34 п.34.3 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", самостійно обрав спеціаліста, який оглянув пошкоджений транспортний засіб та визначив пошкодження деталей кузова, які підлягали ремонту та заміні.

Визначаючи розмір матеріального збитку, який підлягає відшкодуванню з завдавача шкоди на користь позивача, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень ст.1166 ЦК України та фактичної суми встановленої відповідними документами СТО, на якій проводився ремонт.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено без порушень норм матеріального і процесуального права, судом з'ясовано обставини, що мають значення для справи, в повній мірі, апеляційна скарга не містить посилань на закон, з порушенням якого ухвалено рішення, та не спростовує правильності висновків суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 13 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий Ю.М.Рожин

Судді І.М.Собіна

Н.М.Ковальчук