АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/4415/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - ЛастовкаН.Д.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка подана їх представником ОСОБА_4, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори ТРАПЄЗНІКОВА Зінаїда Олексіївна, Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради, Комунальне підприємство Київської міської державної адміністрації «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна», Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві - про визнання недійсними правовстановлюючих документів та визнання права власності,

встановила:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання недійсними правовстановлюючих документів та визнання права власності - залишено без розгляду.

Не погоджуючись з ухвалою, представник позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на її незаконність та порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Вказувала, що суд першої інстанції повинен був надати строк для усунення недоліків, визначивши розмір судового збору, який підлягає сплаті при поданні даної позовної заяви та зазначити, які саме недоліки містить позовна заява і лише у випадку не усунення зазначених недоліків, суд вправі залишити позовну заяву без розгляду. Крім того, зазначала, що позивачі не заперечували проти усунення недоліків.

В судовому засіданні представник апелянтів - ОСОБА_8 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити. Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_9 вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі встановлено, що позивачі звернулись з позовними вимогами про визнання права власності на 2/9 квартири АДРЕСА_1 визначили розмір судового збору з цієї вимоги - 243 грн. 60 коп., посилаючись на те, що згідно з договором дарування частини квартири від 11.10.2008 року вартість 1/ 2 частини квартири складає 8 121 грн. 75 коп., звідси 2/9 частини становить 3 609 грн. 56 коп.

З такими твердженнями позивачів суд не погодився, оскільки визначена позивачами вартість квартири, що складає ціну позову, вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна на момент пред'явлення позову, а саме - станом на 10.12.2014 року.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що провадження у даній справі відкрито за заявою, поданою з порушенням ст. 119, 120 ЦПК, оскільки позивачами не у повному обсязі сплачено судовий збір, про що заявив відповідач, проте позивачі заперечують проти усунення вказаних недоліків, отже, відповідно до п.8 ч. 1 ст. 207 ЦПК України позовну заяву слід залишити без розгляду.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з даним позовом, позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_2 заявили наступні позовні вимоги:

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 28.05.2008 року;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири, видане 18.07.2008 року ОСОБА_5;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири, видане 18.07.2008 року ОСОБА_6;

- визнати недійсним договір дарування частини квартири від 11.10.2008 року;

- визнати право власності на 1/9 частину спірної квартири за ОСОБА_2,

- визнати право власності на 1/9 частину спірної квартири за ОСОБА_3

При цьому позивачі оплатили судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. - як за вимогу немайнового характеру, а також вказали, що сплачують 243 грн. 60 коп. за вимогу майнового характеру.

Відповідно до ч.3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Згідно з п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою), наприклад, за вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди.

Якщо в позовній заяві об'єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов'язаних між собою, то, враховуючи, що об'єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог (пункт 10 частини першої статті 80 ЦПК). При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.

Таким чином, оскільки позивачами заявлено кілька немайнових вимог, то кожна з них мала бути оплачена судовим збором за визначеною законом ставкою для вимог немайнового характеру. Крім того, позовні вимоги про визнання права власності повинні бути оплачені судовим збором за визначеною законом ставкою для вимог майнового характеру, тобто виходячи із вартості спірного майна.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 80 ЦПК України, у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, ціна позову визначається дійсною вартістю нерухомого майна.

Таким чином, судом першої інстанції правильно визначено, що провадження у справі було відкрито ухвалою від 16.12.2014 року за позовною заявою, поданою без додержання ст. 119 ЦПК України, оскільки позивачами не у повному обсязі було сплачено судовий збір.

Проте, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду, оскільки пунктом 8 ч. 1 ст. 207 ЦПК України передумовою залишення такої позовної заяви без розгляду визначено - « і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк».

Частиною 2 ст. 80 ЦПК України, встановлено, що якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування (у тому числі з урахуванням положень, передбачених частиною п'ятою статті 216, статтею 1212 ЦК тощо) визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом статті 80, пункту 4 частини другої статті 119 ЦПК такий обов'язок покладається на позивача (у тому числі і в тих випадках, коли правові наслідки у виді повернення майна застосовуються за ініціативою суду, наприклад, при визнанні договору недійсним згідно з частиною п'ятою статті 216 ЦК). Проте, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд (частина друга статті 80 ЦПК).

Отже, суд першої інстанції, встановивши, що провадження відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам ч. 5 ст. 119 ЦПК України, оскільки визначена позивачами ціна позову не відповідала дійсній вартості спірного майна, попередньо повинен був визначити розмір судового збору, що підлягає сплаті, та надати позивачам строк для його сплати.

Пленум Верховного Суду України у п. 7 Постанови № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначив, що якщо заява не відповідає вимогам статей 119, 120 ЦПК або не сплачено судовий збір , суддя відповідно до вимог статті 121 ЦПК постановляє ухвалу, в якій повинні бути зазначені конкретні підстави залишення заяви без руху, в тому числі й розмір несплачених судових витрат, і надає строк для усунення недоліків.

Якщо порушення правил статей 119, 120 ЦПК України виявлені при розгляді справи, вони усуваються в ході судового розгляду або настають наслідки, передбачені п.8 ч.1 ст. 207 ЦПК України.

Відповідно до п. 3 вищевказаної Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року, якщо сплата судового збору згідно з вимогами закону є обов'язковою, то наслідком недотримання цієї умови є залишення позовної заяви без руху, а у разі, якщо документ, що підтверджує сплату судового збору (частина п'ята статті 119 ЦПК), не буде поданий у строк, установлений судом, - визнання заяви неподаною та її повернення позивачеві (стаття 121 ЦПК) або залишення заяви без розгляду (пункт 8 частини першої статті 207 ЦПК).

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі послався на зазначену постанову та положення ст. 80 ЦПК України, ст. 6 Закону України «Про судовий збір», проте не виконав вимог зазначених процесуальних норм : не визначив розмір судового збору, який підлягає сплаті позивачами, та не надав їм строк для сплати судового збору.

З викладених підстав колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду про відмову позивачів сплачувати судовий збір, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідна ухвала судом не постановлялась.

Таким чином, залишення позовної заяви без розгляду з підстав сплати судового збору не в повному обсязі, без попереднього визначення його розміру судом відповідно до вимог ч. 2 ст. 80 ЦПК України, ст. 6 Закону України «Про судовий збір» , та без надання строку для сплати судового збору, суперечить вищевказаним нормам процесуального права, тому оскаржувана ухвала не може бути визнана законною та обґрунтованою.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 311-315, 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий : Судді: