Справа № 530/2006/14-ц
Номер провадження 2/530/117/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2015 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., при секретарі Кравченко М.О., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_8., представника відповідача, Скрипник О.В. розглянули у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків в залі суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Покровської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області про визнання права на земельний пай в порядку спадкування та зобов"язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Зіньківського районного суду Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Покровської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області про визнання права на земельний пай в порядку спадкування та зобов"язати вчинити дії.

Позивач просить суд визнати поважною причину пропуску позовної давності для звернення

до суду та поновити строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про захист свого права на земельну ділянку після своєї матері, ОСОБА_4.Встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 після своєї матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право на земельну частку (пай) у колективній власності на землю вколективному сільськогосподарському підприємстві "Прапор Леніна" с. Покровське, Зіньківського району Полтавської області в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.Зобов'язати Покровську сільську раду Зіньківського району Полтавської області виділити ОСОБА_1 в натурі (на місцевості) земельну ділянку (пай) в розмірі 4,43 у.к.г. земельної частки (паю), визначеної для членів КСП "Прапор Леніна" с. Покровське Зіньківського району Полтавської області, із земель запасу (резерву) на території Покрівської сільської ради Зіньківського району, Полтавської області.

Позовні вимогуи обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла мати позивача, ОСОБА_4, про що 2003 року липня місяця 17 числа складено актовий запис про смерть № 1040 відділом РАЦС № 1 адміністрації міського округу м. Волжський Волгоградської області Російської Федерації.

Після смерті матері відкрилася спадщина за заповітом складеним спадкодавцем 19 липня 1994 року та посвідченого секретарем виконкому Покровської сільської ради Зіньківського району Полтавської області Гресь Л.Г. та зареєстровано за № 182. Згідно вищевказаного заповіту ОСОБА_4 належний їй будинок з допоміжними господарськими будівлями і все належне їй майно, що знаходиться в селі Галійка Зіньківського району Полтавської області заповіла своєму сину - ОСОБА_1.

Позивач, ОСОБА_1 вказує, що прийняв спадщину після смерті матері, а саме: 1/2 частину житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 який згідно свідоцтва № 3 про право особистої власності на жилий будинок від 27.02.1990 року, виданого на підставі рішення виконкому Покровської сільської Ради народних депутатів № 5 від 29.05.1990р., та зареєстровано в реєстровій книзі № 1 за реєстровим № 3 27.02.1990 року в бюро технічної інвентаризації, шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном, про що свідчить наявність у позивача оригіналу вищевказаного свідоцтва про право власності на житловий будинок, а отже є таким, що прийняв все спадкове майно, так як ще до смерті матері у зв'язку з її перебуванням на території Російської Федерації та відразу після її смерті доглядав за будинком приїзджаючи на вихідні з м. Полтави до домоволодіння матері.

Спадкодавець - ОСОБА_4, згідно трудової книжки та архівної довідки від 25.09.2013 року № 569 виданої районним трудовим архівом Зіньківської районної ради Полтавської області з 1950 року по 1982 рік працювала в колгоспі "Прапор Леніна" Зіньківського району Полтавської області та була прийнята в члени колгоспу з січня місяця 1955 року (протокол № 1 загальних зборів колгоспу від 18.01.1955 року), про виключення з членів колгоспу в книгах обліку трудового стажу не значиться.

Позивач вказує, що в 2013 році довідався, що його мати не була включена до списків на отримання земельного паю, однак мала право на його отримання, в зв'язку з чим почав збирати довідки для звернення до суду. Крім того він не мав можливості своєчасно звернутися до суду через відсутність у нього свідоцтва про смерть матері, яке йому видали повторно лише 01.10.2013 року. В зв'язку з тим, що мати померла в іншій державі на досить суттєвій відстані (Волгоградська область, Російська Федерація), та у зв'язку з тим, що він не мав свідоцтва про її смерть, а також являючись учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС в зв'язку з чим часто хворів та лікувався не мав можливості своєчасно звернутися до суду, тому і просить суд поновити йому пропущений строк на звернення до суду.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги в повному обсязі. Представник відповідача, Покровської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, в судове засідання зявився, та підтвердив факт того, що ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори для отримання спадщини після смерті матері. Також вказав, що ОСОБА_4, працювала у колгоспі та виїхала із села Покровське. Чому вона не звернулася про включення в списки коли розпайовувалася земля до нього, як до родича або до спілки співвласників майнових та земельних паїв він не знає. Знає, що, ОСОБА_4 приїздила на територію України та знала що іде розпаювання земель колгоспу, телефонувала до них в село. Про це знав і сам позивач, ОСОБА_1.

Представник відповідача, Зіньківської районної державної адміністрації, Полтавської області в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі.

Заслухавши позивача та дослідивши наявні матеріали справи, суд знаходить, що заявлені вимоги не обґрунтовані і такі, що не підлягають до задоволення.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Як вбачається з матеріалів справи та записів у Трудовій книжці колгоспника НОМЕР_1, виданій на ім"я ОСОБА_4, вбачається, що, вона пропрацювала в колгоспі «Прапор Леніна» з 1950 року по 1982 рік. Останні два роки, а саме 1981 та 1982 роки в трудовий стаж не зарахованоу зв"язку з невідпрацюваними людиноднями за рік.

Згідно наявної у матеріалах справи Архівної довідки №42 від 07.12.2000 року, виданої ОСОБА_4, жительці с. Покровськ, Зіньківського району, Полтавської області вказано, що в протоколах засідання правління колгоспу «Прапор Леніна» за 1982 рік заяви про виключення з членів колгоспу гр. ОСОБА_4 не розглядалося (а.с.54).

Згідно наявної у матеріалах справи довідки №1 від 04.01.2001 року, виданої правлінням багатофункціонального сільськогосподарського кооперативу «Покровське» (правонаступником КСП «Прапор Леніна», колгоспу «Прапор Леніна») Зіньківського району, Полтавської області громадянці ОСОБА_4, про те, що з 1982 року заява про виключення її з членів когоспу та підприємства по даний час не розглядалася, в списки на одержання земельної частки ( паю) включена не була. Голова БСК «Покровське», ОСОБА_6 (а.с.54).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_4, про що 2003 року липня місяця 17 числа складено актовий запис про смерть № 1040 відділом РАЦС № 1 адміністрації міського округу м. Волжський Волгоградської області Російської Федерації, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 виданим 01.10.2013 року (а.с.48).

Судом встановлено, що сторонами не заперечується, факт того, що померла, ОСОБА_4, мала право на отримання земельної ділянки /паю/, як бувший член бувшого колгоспу «Прапор Леніна») і з невідомих суду причин не була включена до списків громадян - членів КСП, згідно Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 " Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", що мали право на отримання земельних часток /паїв/. Своїм правом на поновлення порушеного цивільного права на отримання земельної частки /паю/ у встановлений законом трьох річний термін не скористалася. Покази позивача, ОСОБА_1, який має середню освіту, в яких він пояснив, що не знав про те що не включили в списки з 1995-7 років його матір ОСОБА_4. та твердження, що йому тільки на даний час стало відомо про порушення права його матері на отримання земельної частки /паю/ - не заслуговують на увагу і не можуть бути визнанні судом, як поважні причини пропуску строків позовної давності. Під час проведення розпаювання земель колективної власності сільськогосподарських підприємств в масштабах держави проводилось ряд заходів / статті в газетах, теле і радіопередачі/ направлені на роз'яснення порядку і мети розпаювання земель, в колективних сільськогосподарських підприємствах проводились загальні збори членів вказаних підприємств, на яких вирішувались питання пов'язані з розпаюванням землі, майна вказаних підприємств, обговорення і затвердження списків членів КСП , які мають право на отримання земельних і майнових паїв, вивішування вказаних списків в приміщеннях сільськогосподарських підприємств, для детального ознайомлення з ними громадян. Позивач сам надав довідки, матеріли справи (а.с.54), адресовані ОСОБА_4, жительці с. Покровське, Зіньківського району, Полтавської області за 2000-2001 роки де вказано, про те, що вона знала, що не включена до списків на одержання земельної частки (паю) та не звернулася для включення в списки для отримання земельної частки (паю). А тому суд визнає дані обставини, як загальновідомі, а згідно ч.2 ст. 61 ЦПК України, "Підстави звільнення від доказування", є обставини, визнані судом загальновідомими.

Відповідно до п.2 Листа вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування "поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є тривала хвороба, перебування спадкоємця тривалий час за межами України, відбування покарання в місцях позбавлення волі, перебування на строковій військовій службі в Збройних Силах України тощо. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови."

При вирішенні даного спору по суті, суд виходить з вимог ч.3 ст.2 ЦПК України / ред..2004 року/, згідно якої провадження по цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. На час виникнення права ОСОБА_4 та права позивача, ОСОБА_1 на отримання земельної частки /паю/ діяв Цивільний Кодекс в редакції 1963 року. Згідно вимог ст. 80 ЦК України, стаття носила імперативний характер, позовна давність до даних правовідносин була встановлена 3 роки і підлягала застосуванню судом при пропущенні строків позовної давності в обов'язковому порядку, незалежно від визнання - невизнання відповідачем заявленого позову .

Відповідно до ст.1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05.06.2003 року №899-ІУ право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, громадяни та юридичні особи, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай).

Згідно із п.2 Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" № 720/95 від 08 серпня 1995 року право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз'яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Отже, необхідною умовою для отримання земельної частки (паю) є членство в колективному підприємстві.

Як зазначено вище, на час отримання Державного акту на право колективної власності на землю, ОСОБА_4 була членом колгоспу «Прапор Леніна» та мала право на земельну частку (пай), але до списків на отримання земельної частки (паю) внесена не була.

З наведених норм права вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай), якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала на цьому підприємстві та була його членом.

Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що ОСОБА_4 мала право на отримання земельної частки /паю/ як колишній член колишнього колгоспу «Прапор Леніна».

Разом із тим з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 (померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року) станом на 2000-2001 роки знаючи про те, що вона не включена до списків на одержання земельної частки ( паю) не звернулася для включення в списки для отримання земельної частки (паю), позивач звернувся до суду з позовом у листопаді 2014 року, через 17 років після того, як відбулося розпаювання земель колишнього колгоспу «Прапор Леніна» та правонаступнику останнього - КСП « Прапор Леніна» - було передано Державний акт на право колективної власності на землю.

Як на причину поважності пропуску строку позивач посилався на те, що про порушення свого права він дізнався безпосередньо перед зверненням до суду.

Відповідно до ст.71 ЦК Української PCP (в редакції 1963 року), що була чинна на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст.76 ЦК УРСР).

Статтею 75 ЦК УРСР передбачено, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін по справі.

Згідно із ч.І ст.80 ЦК Української PCP закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року), правовідносини, які виникли до набрання ним чинності, повинні регулюватися законодавством, яке діяло на час їх виникнення, а пунктом 6 передбачено застосування його правил про позовну давність до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Встановивши, що обставини, на які посилався позивач як на поважність причин пропуску строку позовної давності, не можуть бути визнані поважними, суд відмовляє у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Твердження позивача про те, що про порушення свого права на одержання земельної частки (паю) при розпаюванні колишнього КСП ім. Енгельса позивач дізнався у грудні 2013 року, суд оцінює критично з урахуванням у т.ч. наступного.

Під час складання списку членів КСП, які мають право на отримання земельної частки (паю), що додається до Державного акта на право колективної власності на землю та під час передачі в 1995-1997 роках КСП «Прапор Леніна» вказаного Державного акта, ОСОБА_4 не було, хоч вона і була членом даного підприємства, а тому їй не могло бути невідомо про те, що її не включено до даного списку.

Окрім того, сам позивач надав довідки де зазначено, що при звільненні з роботи, з членів КСП, ОСОБА_4 керівництвом було повідомлено 04.01.2001 року про те, що вона не включена до списків осіб, які мають право на одержання земельної частки (паю).

Таким чином, станом на 07.12.2000 року та 04.01.2001 року, ОСОБА_7 було достовірно відомо про порушення її права.

З урахуванням наведеного початком перебігу строку позовної давності слід вважати 04.01.2001 рік, відповідно, передбачений Законом трирічний строк сплинув 04.01.2004 року, коли ОСОБА_4 була жива, що є підставою для застосування правил про позовну давність ЦК України в редакції 1963 року.

Також, оскільки строк пред'явлення позову, встановлений законодавством, що діяло раніше, сплив до набрання чинності Цивільним Кодексом України (в редакції 16.01.2003р.), то правила цього Кодексу про позовну давність до даного позову не застосовуються.

З огляду на вищевикладене суд вважає, що про порушення свого права позивач міг дізнатися з часу отримання довідки 04.01.2001 року та вчинити усі необхідні дії, спрямовані на поновлення цього права протягом наступного передбаченого законом трирічного строку позовної давності.

Як вказав позивач, ОСОБА_1 він був в 2004 році на похороні своєї матері, ОСОБА_4.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина за заповітом складеним спадкодавцем 19 липня 1994 року та посвідченого секретарем виконкому Покровської сільської ради Зіньківського району Полтавської області Гресь Л.Г. та зареєстровано за № 182. Згідно вищевказаного заповіту ОСОБА_4 належний їй будинок з допоміжними господарськими будівлями і все належне їй майно, що знаходиться в селі Галійка, Зіньківського району, Полтавської області заповіла своєму сину - ОСОБА_1 (а.с.51).

Родинні зв'язки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як сина та матері підтверджуються свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 виданим Покрівською сільською радою Опішнянського району Полтавської області 08 січня 1951 року.

Згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які б свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини).

Позивач - ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті матері, а саме житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1, який належав їй згідно свідоцтваНОМЕР_4 про право особистої власності на жилий будинок від 27.02.1990 року, виданого на підставі рішення виконкому Покровської сільської Ради народних депутатів № 5 від 29.05.1990 р., та зареєстровано в реєстровій книзі № 1 за реєстровим №3 від 27.02.1990 року в бюро технічної інвентаризації, шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном.

Позивач, ОСОБА_1 для отримання спадщини звернувся до Зіньківської нотаріальної контори Полтавської області.

Державний нотаріус Зіньківської державної нотаріальної контори на заяву позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку (пай) розміром 5.62 умовних кадастрових гектарів у землях колективної власності КСП «Прапор Леніна» с.Покровське, Зіньківського району, Полтавської області після смерті матері, ОСОБА_4 видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій на земельну ділянку.

В постанові Державного нотаріуса Зіньківської державної нотаріальної контори від 07.08.2014 року вказано, що у листі від 10.12.2001 року Державний комітет України по земельних ресурсах зазначив, що виходячи з Указу Президента України від 9.08.1995 року №720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку - пай мають тільки члени недержавного сільськогосподарського підприємства, а надання права на земельну частку - пай здійснюється не за місцем проживання, а відповідно до встановленого членства в підприємстві (за місцем роботи або виходом на пенсію).

В заяві заявник вказав, що оригінал Сетрифіката на право на земельну частку (пай) та свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) втрачені. У поданих документах заявником не подано правовстановлюючого документа на землю.

Згідно правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи, Закону України «Про нотаріат», ППВСУ №7 від 30.05.2008 року вказано, що у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, то це є підставою для відмови у позові.

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

У випадках, коли особи прийняли спадщину шляхом фактичних дій (вступ в управління та володіння спадковим майном), але не оформили права на спадщину, обґрунтованою є відмова суду в задоволенні позову про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.

Згідно ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7, поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій, а саме тривала хвороба, перебування спадкоємця тривалий час за межами України, відбування покарання в місцях позбавлення волі, перебування на строковій військовій службі в Збройних Силах України тощо.

На основі викладеного суд приходить до висновку, що позивачем суду не надано доказів того, що у нього була поважна причина пропуску строку для звернення до суду з вимогою про захист свого права на земельну ділянку.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні в цій частині позову ОСОБА_1.

Позивач, ОСОБА_1 не зазначив, у своїй заяві та в поясненні під час судового засідання з якою метою він просить встановити факт прийняття спадщини після своєї матері, ОСОБА_4, причини неможливості одержання документів, що посвідчують даний факт.

Згідно наданих позивачем документів: постанови Державного нотаріуса Зіньківської державної нотаріальної контори від 07.08.2014 року у якій вказано, що позивач звертався тільки про отримання спадщини у вигляді права власності на земельну ділянку (пай). Про те, чи звертався позивач із заявою про отримання спадщини по заповіту, та чи отримав він свідоцтво про право власності згідно заповіту, відомостей позивачем суду не було надано. В зв'язку з цим суд приходить до висновку, що позивач прийняв спадщину у вигляді житлового будинку з допоміжними господарськими будівлями, після смерті матері, ОСОБА_4 а тому йому в цій частині позову, а саме встановити факт прийняття спадщини - необхідно відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено повністю, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, на думку суду, позивач не довів обставини, які б свідчили про визнання права власності на земельну ділянку.

Таким чином, суд не вбачає порушення суб'єктивного права, що є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. А тому, вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки відсутні законні підстави для цього.

На основі вищевикладеного, суд з позицією відповідачів, не згідний, а тому до їх позиції про визнання позовних вимог підходить критично.

Частиною 3 ст.13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 15, 30, 57-61,73, 88, 212-223 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

По позовних вимогах ОСОБА_1 до Покровської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області про визнання права на земельний пай в порядку спадкування та зобов"язати вчинити дії - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги через Зіньківський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 21.04.2015 р..

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області С.Р.Должко