Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 219/5487/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Тверський С.М.
№ 22-ц/778/3506/15Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Осоцького І.І.

суддів Панкеєва О.В., Гончар М.С.

при секретарі Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 квітня 2015 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_3 (надалі ОСОБА_3) до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

02.10.2014 року поштою (конверт з відмуткою поштового відділення а.с.57) ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів, як позичальника та поручителя, заборгованість за кредитним договором № 5417374 від 26.06.2007 року, укладеним між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником всіх прав та зобовязань якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_4, станом на 26.09.2014 року у сумі 6 283,55 грн., яка складається із: заборгованості за сумою кредиту 2 037,76 грн., заборгованості за непогашеними відсотками за користування кредитом 259,88 грн., суми пені за порушення позичальником строків виконання зобовязання за кредитним договором 212,31 грн., суми штрафів за порушення позичальником обовязків, передбачених п.п.4.3.2-4.3.6 кредитного договору, 270,0 грн., суми штрафів за порушення позичальником обовязків щодо поновлення дії договорів страхування 3 503,60 грн., від сплати якої на користь Банку відповідачі у добровільному порядку ухиляються.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 квітня 2015 року позов ПАТ «Перший Український ОСОБА_3» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_2 на користь ПАТ «Перший Український ОСОБА_3» заборгованість за кредитним договором № 5417374 від 26.06.2007 року в загальному розмірі 6 283,55 грн. та судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просила частково скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з неї, ОСОБА_2,заборгованості у розмірі 6 283,55 грн.

У судове засідання 23.06.2015 року повідомлені про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України (а.с.112, 114) представник Банку (позивача) та відповідач ОСОБА_4 не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Крім того, на виконання вимог ст. 77 ЦПК України відповідач ОСОБА_4 не подав апеляційному суду заяву повідомлення про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження), конверт, що надсилався на адресу відповідача ОСОБА_4 із судовою повісткою на дану дату, повернувся на адресу апеляційного суду з відміткою поштового відділення: «виїзд до Росії» (а.с.114).

В силу вимог ст. 77 ЦПК України сторони зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (ч.1).

Сторони також зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин (ч. 2).

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання представника Банку (позивача) і відповідача ОСОБА_4 та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта відповідача ОСОБА_2, яка у тому числі на запитання колегії суддів зазначала, що вона не була у суді першої інстанції у судовому засіданні під час ухвалення рішення в оскаржуємій частині, ОСОБА_4 був її співмешканцем, вона йому довіряла, а зараз він виїхав до РФ, куди саме, конкретна адреса їй не відоме, вона не отримувала судової повістки, мешкає разом із батьками, останні їй судову повістку не передавали, вона не заявляла у суді першої інстанції про проведення почеркознавчої експертизи щодо підпису на договорі поруки, у неї не має грошей платити борг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі в оскаржуємій частині в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 заборгованості позичальника за кредитним договором з поручителя, керувався ст. ст. 526, 536, 624, 651, 1049, 1054 ЦК України, ст. ст. 10-11, 60,88, 74, 169, 213-228 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доказаності позовних вимог Банку у цій справі в оскаржуємій частині.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено в оскаржуємій частині рішення, що ОСОБА_2, є поручителем за договором поруки №5449020 від 26.06.2007 року (а.с.22-28) за виконання зобовязань позичальником ОСОБА_4 за кредитним договором № 5417374 від 26.06.2007 року, строк кредиту: по 26.06.2014 року (а.с.11-16) та в силу вимог ст. 553 ЦК України та умов вищезазначеного договору поруки несе солідарне зобовязання перед Банком по сплаті наявної за кредитним договором заборгованості позичальника, у даному випадку це заборгованість станом на 26.09.2014 року у розмірі 6 283,55 грн. (розрахунок а.с.9-10).

Зазначений розмір заборгованості відповідачем ОСОБА_2 в її апеляційній скарзі у цій справі не оспорюється.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції в оскаржуємій частині, а лише відображають позицію відповідача, яку остання вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Так, апелянт ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі наполягала на тому, що вона не отримувала судової повістки на дату судового засідання 02.04.2015 року, в якому було ухвалено рішення судом першої інстанції в оскаржуємій частині.

Проте, цей довід апелянта спростовується наявним у матеріалах цієї справи поштовим повідомленням (а.с.92), згідно із яким ОСОБА_2 отримала судовому повістку на судове засідання 02.04.2015 року у цій справі.

Навіть, вручення судової повістки для ОСОБА_2 під розписку членам сімї останньої, які проживають разом із нею (як зазначала апелянт, вона мешкає разом із батьками), відповідає вимогам ст. 76 ч. 3 ЦПК України щодо порядку вручення судових повісток.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції мав право розглядати дану справу 02.04.2015 року за відсутністю відповідача ОСОБА_2

Разом із тим, встановлено, що суд першої інстанції у своєму рішенні у мотивувальній частині рішення помилково послався на ст. ст. 224-228 ЦПК України (заочне рішення).

Оскільки, як вбачається із змісту самого рішення (у тому числі розяснення судом порядку його оскарження у резолютивній частині) та матеріалів справи суд першої інстанції у цій справі мав ухвалити та ухвалив саме рішення в загальному порядку, оскільки інший відповідач ОСОБА_4 виказав свою позицію суду першої інстанції з приводу позову Банку у цій справі (заява а.с.70) (про це зазначено в описовій частині самого рішення).

Обставини, визнані сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню в силу вимог ст. 61 ч. 1 ЦПК України.

Посилання апелянта ОСОБА_2 на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення в оскаржуємій частині у цій справі на підставі ксерокопій документів, які надав ОСОБА_3 суду першої інстанції, як заінтересована особа, апеляційний суд не приймає до уваги.

Оскільки, апелянт не надала суду першої інстанції чи апеляційному суду доказів того, що між Банком та поручителем був укладений інший за змістом договір поруки, ніж той, копія якого міститься у матеріалах цієї справи (а.с.22-28), та який був предметом дослідження суду першої інстанції під час ухвалення рішення в оскаржуємій частині.

Суд першої інстанції під час ухвалення рішення в оскаржуємій частині правильно в силу вимог ст. 204 ЦК України виходив із презумпції правомірності правочину вищезазначеного договору поруки, укладеного між Банком та ОСОБА_2

Так, в силу вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Апелянт ОСОБА_2 також наполягала у своїй апеляційній скарзі на тому, що вищезазначений укладений договір поруки Банку із нею не містить її підпису.

Проте, ці доводи апелянта спростовуються наданою суду першої інстанції Банком копією договору поруки №5449020 від 26.06.2007 року, яка містить підпис поручителя ОСОБА_2 (а.с.22-28).

ОСОБА_2 у суді першої інстанції та у своїй апеляційній скарзі чи окремо у суді апеляційної інстанції не заявляла клопотання про проведення почеркознавчої експертизи відносно підпису ОСОБА_2 на вищезазначеному договорі поруки.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях 9ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених Банком позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень на позов позивача у цій справі в оскаржуємій частині, у тому числі на підтвердження відсутності правових підстав для солідарного стягнення саме з неї на користь Банку заборгованості за вищезазначеним кредитним договором у розмірі 6 283,55 грн. та у спростування фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції в оскаржуємій частині рішення правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв в оскаржуємій частині рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції в оскаржуємій частині рішення з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни в оскаржуємій частині.

В іншій частині рішення суду першої інстанції у цій справі не оскаржено і апеляційним судом не переглядалось.

Крім того, у разі відмови апелянту відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок Банку, як позивача, судових витрат у вигляді судового збору 121,80 грн. (а.с.98), понесених нею при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303 ч. 1, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 квітня 2015 року в оскаржуємій частині у цій справі залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції у цій справі не оскаржено і апеляційним судом не переглядалось.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в частині, яка переглядалась в апеляційному порядку, безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_5 ОСОБА_6ОСОБА_1