Дата документу 26.03.2015
Справа № 320/9991/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2015 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Калугіної І.О.,

при секретарі - Горбань Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання угоди частково недійсною, перевід прав покупця та визнання права власності,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання угоди частково недійсною, перевід прав покупця та визнання права власності за наступними підставами.

09.02.2002 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах якого діяв представник ОСОБА_4 було укладено та нотаріально посвідченого договір купівлі-продажу гаражу АДРЕСА_1. 12.03.2012 року право власності на гараж було зареєстровано за ОСОБА_2 в ММБТІ.

Однак вона вважає, даний договір підлягає визнанню частково недійсним з наступних підстав.

02 лютого 2002 року до позивача звернулася ОСОБА_2 з пропозицією купити гараж, той погодився, однак так як мав намір виїхати на довгий час з міста, він передав ОСОБА_2 гроші в розмірі 3500 грн. для купівлі гаражу та його подальшого оформлення на ім'я позивача, а ОСОБА_2 власноруч написала йому розписку про отримання грошей.

В березні 2002 року позивач повернувся до міста і дізнався, що відповідачка ОСОБА_2 оформила договір купівлі-продажу на своє ім'я, та зареєструвала його в ММБТІ. Вона передала позивачеві усі документи на гараж, а також ключі від нього. З березня 2002 року позивач використовував цей гараж для власних потреб.

В квітні 2014 року він звернувся до Реєстраційної служби для отримання витягу з реєстру прав власності, однак йому пояснили, що він не є власником гаражу, і розписка про отримання грошей від ОСОБА_2 не є належним правовстановлюючим документом.

Добровільно ОСОБА_2 не бажає переоформити гараж на ім'я позивача, тому він змушений звернутися до суду.

В судовому засіданні позивач додатково пояснив, що ОСОБА_2 разом із ним зверталася до нотаріальної контори з метою внесення змін у спірний договір, однак нотаріус в усній формі пояснив, що без присутності відповідача ОСОБА_3 це неможливе. Договір купівлі продажу вони укладати між собою не бажають, оскільки вважають що це буде фіктивною угодою.

На підставі викладеного просить визнати частково недійсним договір купівлі-продажу гаражу АДРЕСА_1, укладений 09.02.2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах якого діяв ОСОБА_4 та посвідчений нотаріусом Тимченко М.Г. і зареєстрований за №546 в частині визначення покупцем ОСОБА_2., перевести права покупця по даному договору на ОСОБА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на гараж АДРЕСА_1 Запорізької області, стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали в судовому засіданні позовні вимоги за вищенаведеними доводами та підставами, та додатково пояснили, що разом із відповідачкою зверталися до нотаріуса для внесення змін в спірний пункт договору, однак в усній формі нотаріус відмовив в цьому, пояснивши що для цього необхідна присутність ОСОБА_3 В свою чергу укладати в даний час договір купівлі-продажу гаражу між собою вони не бажають, оскільки вважають що це буде фіктивний правочин.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні визнала позовні вимоги у повному обсязі та дала пояснення аналогічні поясненням позивача.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином через оголошення в засобах масової інформації.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, на основі повно і всебічно з'ясованих судом обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено в судовому засіданні, 09.02.2002 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах якого діяв представник ОСОБА_4 було укладено та нотаріально посвідченого договір купівлі-продажу гаражу АДРЕСА_1./а.с.9/.

12.03.2012 року право власності на гараж було зареєстровано за ОСОБА_2 в КП «ММБТІ», про що мається відмітка в договорі /а.с.10/.

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач зазначав, що він передав власні грошові кошти для придбання відповідачем вказаного гаражу, оскільки сам на той час був за межами міста Мелітополя та не міг бути присутнім для укладення спірного договору. При цьому між сторонами по справі була домовленість щодо подальшого переоформлення вказаного гаражу на ім'я позивача.

Таким чином, після придбання і по сьогоднішній день відповідач ОСОБА_2.є власником вказаного гаражу.

Як вказує позивач на чисельні прохання позивача переоформити гараж на нього, як вони і домовлялися, відповідачка уникає цього.

Проте, суд з такими доводами позивача не може погодитись виходячи з наступного.

До правовідносин, про які йдеться в позові слід застосовувати положення Цивільного законадавства, що діяло на той час.

Згідно ст. 128 ЦК України, в редакції 1963 року, що діяла на час укладання договору, право власності у набувача майна по договору виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтями 45-58 ЦК України, в редакції 1963 року, передбачені підстави для визнання угод недійсними.

Статтею 60 ЦК України, в редакції 1963 року, передбачено, що недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсність інших її частин, якщо можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини.

Виходячи зі змісту зазначених вище норм закону, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Закон передбачає презумпцію правомірності угоди, якщо її недійсність прямо не встановлена законом, або якщо вона не визнана судом недійсною.

У відповідності до ст.224 ЦК України, в редакції 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір купівлі-продажу не відповідає вимогам закону «Про власність» та ст..ст. 41, 227 ЦК України.

Натомість, як вбачається із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_4, 09.02.2002 року уклали договір купівлі-продажу гаражу, посвідченого приватним нотаріусом Тимченко М.Г., згідно якого відповідач ОСОБА_2 придбала у приватну власність у ОСОБА_4 гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_1 за 3460 грн. (а.с.9).

Обов'язки покупця за вказаним договором купівлі-продажу виконала відповідач ОСОБА_2. До того ж ОСОБА_2 не лише уклала даний договір, а й майже відразу зареєструвала право власності.

Згідно п. 3 Договору купівлі-продажу гаражу від 09.02.2002 року, продавець гроші за спірну квартиру отримав від покупця, яким згідно договору є відповідач ОСОБА_2, до підписання договору.

Відповідач ОСОБА_2 12.03.2002 року зареєструвала своє право власності в КП ММБТІ за реєстровим № 915.

Позивач не був стороною у спірних договорах купівлі-продажу гаражу, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що обидві сторони договору, продавець та покупець за договором купівлі-продажу гаражу від 09.02.2002 року, діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, що їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків, ніж передбачених договорами купівлі-продажу і приховують іншу волю учасників угоди.

На думку суду розписка, надана позивачу ОСОБА_2 про отримання від нього грошей, не спростовує того, що під час укладання договору купівлі-продажу гаражу вона діяла в своїх власних інтересах. /а.с.14/ .

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 правомірно набула право власності на спірний гараж на підставі договору купівлі-продажу від 09.02.2002 року.

Крім того, як вказав Пленум Верховного Суду України у п. 7 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

На вимогу особи, яка не була стороною оспорюваного нею договору, договір може бути визнаний недійсним лише в тому разі, якщо її порушене право може бути відновлено шляхом повернення сторін договору до первісного стану.

Той факт, що позивач передав власні кошти відповідачці на купівлю квартири не є підставою для визнання його покупцем за спірним договором. Позивачем не вказано обставин, які об'єктивно перешкоджали йому укласти спірний договір із вказівкою на свою особу, як на особу покупця.

Фактично, вимога позивача про визнання недійсним правочину в частині його суб'єктного складу та визнання його покупцем за вищевказаним договором, по своїй суті є вимогою про заміну сторони в зобов'язанні та переведенням прав і обов'язків за правочином, що допускається лише в прямо передбачених законом випадках, що не пов'язано з визнанням правочину недійсним. Дана позиція викладена в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Законодавством, яке діяло на момент укладення спірного правочину, прямо не передбачено такого способу захисту порушеного права, як переведення права покупця.

За таких обставин суд вважає ухвалити рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 215 ЦПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9, ст.ст. 41, 45-58, 60, 128, 224, 227, 228 ЦК України в редакції 1963 року, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання угоди частково недійсною, перевід прав покупця та визнання права власності - відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С У Д Д Я :