АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 537/6933/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1012/15Головуючий у 1-й інстанції Маханьков О. В. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді: Дряниці Ю.В.,

суддів: Кривчун Т.О., Пилипчук Л.І.,

при секретарі: Ткаченко Т.І.,

з участю: відповідача ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Татаринцевої Ірини Анатоліївни, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду Полтавської області Дряниці Ю.В.,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

При цьому апелянт посилався на порушення судом норм матеріального права та процесуального права. Вважає, що суд неповно з'ясував обставини, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

В суді апеляційної інстанції позивач підтримав свої доводи.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, з'ясувавши межі апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з підстав, визначених ст.308 ЦПК України.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи 01.06.2010 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Татаринцевою І.А. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3

Перед посвідченням договору дружина позивача ОСОБА_7 дала згоду на придбання чоловіком вищезазначеної квартири, за кошти, що належать їм на праві спільної сумісної власності. При посвідченні договору позивачу було роз'яснено, що квартира АДРЕСА_1, після укладення договору купівлі-продажу, буде предметом спільної сумісної власності подружжя, а також всі положення законодавства, зокрема ті, що регулюють інститут спільної сумісної власності, зміст, значення, правові наслідки правочину.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів та обґрунтувань щодо дій нотаріуса при посвідченні договору купівлі-продажу 01 червня 2010 року, за реєстровим номером 2752, що спричинили порушення його прав.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов'язаний сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 30.03.2004 року № 20/5 (в редакції чинній на момент укладення спірного договору), дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Договори щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом за наявності письмової згоди другого з подружжя. Згода на укладення такого договору повинна бути посвідчена нотаріально. Про наявність згоди другого подружжя зазначається в тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення.

Пунктом 45 даної Інструкції визначено, що договір щодо розпорядження майном, що подається для нотаріального посвідчення, може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з право встановлювального документа, договору, укладеного між подружжям, свідоцтва про шлюб та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, договором дарування або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо.

Як вбачається з абз. 2 п. 6 спірного Договору, нотаріусом зазначено, що придбана квартира буде являтися предметом спільної сумісної власності, згоду на придбання надала дружина Покупця ОСОБА_7, яка посвідчена приватним нотаріусом міського нотаріального округу Татаринцевою І.А. 01 червня 2010 року за р.№2751.

Ураховуючи той факт, що позивач при посвідченні договору купівлі-продажу вищезазначеної квартири не зробив заяв, що квартира купується на його кошти, а також не надав нотаріусу правовстановлюючий документ, договір, укладений між подружжям, свідоцтво про шлюб або інший документ з якого випливало б, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, то, суд приходить до висновку, що приватним нотаріусом Татаринцевою І.А. вимоги закону були додержані, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 і згодою ОСОБА_7 - дружини позивача, на придбання квартири за кошти, що належать сім'ї на праві спільної сумісної власності.

Суд також не погоджується з посиланням апелянта на порушення судом першої інстанції ст. 229 ЦК України, оскільки відповідно до Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» : помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Колегія суддів вважає, що оцінка наданих сторонами доказів під час розгляду справи місцевим судом проведена з дотриманням норм, закріплених статтею 212 ЦК України. Розгляд справи проведений місцевим судом з дотриманням принципу змагальності та диспозитивності.

Апеляційна скарга не містять нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті, тому підстав для її задоволення немає.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) Ю.В.Дряниця

Судді: (підпис) Т.О.Кривчун

(підпис) Л.І.Пилипчук

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Ю.В.Дряниця