УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Мартинюка В.І.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» до ОСОБА_4, Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Провідна» про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 31 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Приватне акціонерне товариство «ПРОСТО-страхування»(далі - ПАТ «ПРОСТО-страхування») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Провідна» (далі - ПАТ «СК «Провідна») про стягнення коштів.

На обґрунтування позовних вимог позивач указував на те, що між ним та Приватним підприємством «Віталс-Плюс» (далі - ПП «Віталс-Плюс») 28 лютого 2013 року укладено договір добровільного страхування транспортного засобу майнових інтересів власника автомобіля марки Honda, номерний знак НОМЕР_1.

При цьому зазначав, що 08 грудня 2013 року в м. Івано-Франківську на перехресті вулиць Коновальця-Ребета, з вини ОСОБА_4, який керував транспортним засобом марки Volkswagen, номерний знак НОМЕР_2, сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пошкоджено застрахований автомобіль марки Honda, номерний знак НОМЕР_1.

На момент вчинення вказаної дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність ОСОБА_4 була застрахована у ПАТ «СК «Провідна» згідно із полісом обов'язкового страхування власників наземних транспортних засобів.

ПАТ «ПРОСТО-страхування», посилаючись на те, що ним виплачено страхове відшкодування ПП «Віталс-Плюс» як власнику застрахованого транспортного засобу в розмірі 29 206 грн 16 коп., однак ПАТ «СК «Провідна» відшкодувало йому лише 18 604 грн 15 коп., просив стягнути решту виплаченої ним суми в рахунок відшкодування завданої майнової шкоди в розмірі 10 602 грн 01 коп. з ОСОБА_4

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 29 грудня 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «СК «Провідна» на користь ПАТ «ПРОСТО-страхування» 10 602 грн 01 коп. виплаченого страхового відшкодування та 243 грн 60 коп. сплаченого судового збору, а в решті вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 31 березня 2015 року, рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ПРОСТО-страхування» 10 602 грн 01 коп. виплаченого страхового відшкодування та 243 грн 60 коп. сплаченого судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частково задовольняючи позов, місцевий суд дійшов висновку про те, що відповідальність винної особи ОСОБА_4 була застрахована у ПАТ «СК «Провідна», яке повинно відшкодовувати позивачу суму виплачених ним коштів в рахунок відшкодування завданих збитків в межах ліміту відповідальності.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові до ПАТ «СК «Провідна» і стягуючи суми виплаченого страхового відшкодування з ОСОБА_4, апеляційний суд виходив із того, що різниця між сумою збитку та сумою страхового відшкодування підлягає стягненню з ОСОБА_4 як винної особи відповідно до ст. 1194 ЦК України.

Проте погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 лютого 2013 року між ПАТ «ПРОСТО-страхування» та ПП «Віталс-Плюс» було укладено договір страхування майнових інтересів власника автомобіля «Honda», номерний знак НОМЕР_1.

Під час дії вказаного договору, 08 грудня 2013 року о 14 год. 55 хв. у м. Івано-Франківську на перехресті вулиць Коновальця-Ребета сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Volkswagen», номерний знак НОМЕР_2, яким керував ОСОБА_4 та застрахованого автомобіля «Honda», реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ПП «Віталс-Плюс» під керуванням ОСОБА_5

Постановою Бучацького районного суду Тернопільської області від 05 лютого 2014 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_982849/ed_2014_11_25/pravo1/KD0005.html?pravo=1>.

Статтею 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно із платіжними дорученнями від 24 січня та 01 квітня 2014 року позивач виплатив страхове відшкодування за ремонт автомобіля «Honda», номерний знак НОМЕР_1, в розмірі 29 206 грн 16 коп.

01 серпня 2014 року ПАТ «СК «Провідна» сплатило ПАТ «ПРОСТО-страхування» затрати по виплаті страхового відшкодування в розмірі 18 604 грн 15 коп.

На момент вказаної дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 була застрахована у ПАТ «СК «Провідна» відповідно до полісу обов'язкового страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів із лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну в розмірі 50 тис. грн. Розмір франшизи становить 500 грн.

Проте всупереч вимогам ст. ст. 212, 214 ЦПК України апеляційний суд на дійсні обставини справи та норми законодавства уваги не звернув і при вирішенні справи не врахував того, що сума завданих в результаті дорожньо-транспортної пригоди збитків не перевищує ліміту відповідальності ПАТ «СК «Провідна» за полісом, в зв'язку із чим, необґрунтовано застосував до спірних правовідносин положення ст. 1194 ЦК України та безпідставно стягнув решту невиплаченої суми страхового відшкодування із винної особи, незважаючи на те, що страхової суми достатньо для повного відшкодування завданої ОСОБА_4 шкоди, тому ці кошти підлягають стягненню із страховика, а не із винною особи, відповідальність якої застраховано.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1773/ed_2015_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2684/ed_2015_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_06_12/pravo1/VS090185.html?pravo=1> (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_825234/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1> юрисдикція загальних судів поширюється на вся правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1772/ed_2015_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_04_08/pravo1/T052747.html?pravo=1> (стаття 17) або ГПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_02_12/pravo1/T179800.html?pravo=1> (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого судочинства.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, як у частині позовних вимог до фізичної особи, так і в частині позовних вимог до юридичних осіб апеляційний суд не врахував положення чинного законодавства, а саме ст. 15 ЦПК України, ст. ст. 1, 2, 21 ГПК України, зміст правовідносин та суб'єктний склад учасників цих правовідносин, у зв'язку із чим, не з'ясував, чи спір, що виник між ПАТ «СК «Провідна» та ПАТ «ПРОСТО-страхування» підлягав розгляду в порядку цивільного судочинства, чи він мав вирішуватись господарським судом.

За таких обставин рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2009_11_17/pravo1/T041618.html?pravo=1> підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 31 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко
В.І. Мартинюк
О.М. Ситнік
О.В. Ступак