АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/3205/2015 головуючий у 1-й інстанції: Оксюта Т.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахової О.В., Побірченко Т.І.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 11 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсною довіреність від 19 вересня 2006 року, видану від її імені на ім'я ОСОБА_2, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смалій Г.М. та зареєстровану в реєстрі за № 1655; визнати недійсною довіреність від 21 вересня 2006 року, видану від її імені на ім'я ОСОБА_2, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смалій Г.М. та зареєстровану в реєстрі за №1656; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12 грудня 2011 року, укладений між ОСОБА_2, який діяв від імені її на підставі довіреності від 19 вересня 2006 року, та ОСОБА_3, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дульською Т.В. та зареєстрований в реєстрі за № 755, а також витребувати у ОСОБА_8 з чужого незаконного володіння земельну ділянку по АДРЕСА_1 та повернути їй вказану земельну ділянку.

Свої позовні вимоги обгрунтовувала тим, що вона жодних довіреностей на представлення її інтересів, а також на розпорядження належним їй майном не видавала та не підписувала; підпис на оспорюваних довіреностях від її імені виконано іншою особою, а отже, було відсутнє її волевиявлення на укладення оспорюваних правочинів, що відповідно свідчить про те, що спірна земельна ділянка вибула з її володіння поза її волею.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 11 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Інші особи, які беруть участь у справі, в суд апеляційної інстанції не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що 19 вересня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смалій Г.М. була посвідчена довіреність, на підставі якої ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 на представлення її інтересів, зокрема, замовити та отримати державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташова за адресою: АДРЕСА_1; управляти та розпоряджатися всім її майном.

21 вересня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смалій Г.М. була посвідчена довіреність, на підставі якої ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2, зокрема, управляти та розпоряджатися всім її майном.

12 грудня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дульською Т.В. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 за реєстровим № 755. Зі змісту оспорюваного договору убачається, що ОСОБА_2 діяв віл імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смалій Г.М. 19 вересня 2006 року та продав ОСОБА_3 спірну земельну ділянку.

18 травня 2012 року ОСОБА_3 продав земельну ділянку ОСОБА_4

Одним із основоположних принципів цивільного судочинстава є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання, згідно із ст. 388 ЦК України, можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, в особи, яка не мала права права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Отже, позивач для задоволення віндикаційного позову та витребування майна у добросовісного набувача мала довести належними та допустимими доказами те, що спірна земельна ділянка вибула з її володіння поза її волею.

В обгрунтування позову позивач посилалася на те, що вона жодних довіреностей на представлення її інтересів, а також на розпорядження належним їй майном не видавала та не підписувала; підпис на оспорюваних довіреностях від її імені виконано іншою особою, а отже, було відсутнє її волевиявлення, як на укладення односторонніх правочинів (довіреності від 19 вересня 2006 року та довіреності від 21 вересня 2006 року), так і на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 грудня 2011 року (зареєстрований в реєстрі за № 755).

Оскільки зі змісту оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки убачається, що ОСОБА_2 діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смалій Г.М. 19 вересня 2006 року та продав спірну земельну ділянку ОСОБА_3, позивач мала довести відсутність її волевиявлення на видачу довіреності саме від 19 вересня 2006 року.

У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинстава - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов'язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Отже, до вимог, додержання яких є необхідних для чинності правочину, відноситься і волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його недійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 204 ЦК України встановлена презумція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилами ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчиниіи правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно зі ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреність є письмовий документ, що видається особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Статтею 245 ЦК України встановлено, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій сторроні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельних ділянок, цілісних (єдиних) майнових комплексів, житлового будинку (квартири) та іншого нерухомого майна укладається у пистмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (ч. 1 ст. 657 ЦК України).

Отже, презюмується, що довіреність на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна вважається правомірною, якщо вона особисто підписана особою, яка цю довіреність видає, нотаріально посвідчена, при цьому свідченням волевиявлення вважається саме підпис на довіреності, а у випадку заперечення власного волевиявлення на видачу довіреності особа повинна довести, що це правочин вчинено поза її волею.

Позивачем не було спростовано презумцію дійсності довіреності від 19 вересня 2006 року, а отже договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12 грудня 2011 року (зареєстрований в реєстрі за № 755) було укладено з використанням дійсної довіреності та у межах наданих представнику повноважень.

Крім того, відповідно до п. 14 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5 (яка діяла на момент посвідчення приватним нотаріусом договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 грудня 2011 року за № 755), нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 Закону України "Про нотаріат", а також перевіряє обсяг його повноважень. Нотаріусу подається довіреність або інший документ, що надає повноваження представникові. Дійсність довіреності перевіряється нотаріусом за допомогою Єдиного реєстру довіреностей, за винятком довіреностей, які складено за кордоном з участю іноземних властей або які від них виходять, за умови їх легалізації уповноваженими органами. Без легалізації такі довіреності приймаються нотаріусами у тих випадках, коли це передбачено законодавством України, міжнародними договорами, в яких бере участь Україна. За результатами перевірки дійсності довіреності (її дубліката) виготовляється витяг з Єдиного реєстру довіреностей, який додається до примірника правочину, що залишається у справах нотаріуса.

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2, 3.3 Порядку ведення Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 4 листопада 2009 року № 2053/5, обов'язковій перевірці підлягає кожний бланк, на якому викладено текст нотаріального документа. Бланки, відомості про витрачання яких були внесені до Єдиного реєстру безпосередньо перед вчиненням нотаріальних дій з використанням документів, викладених на цих бланках, вважаються перевіреними для вчинення наступних (за реєстровими ноіерами) нотаріальних дій (наприклад: заява, згода). Перевірка справжності бланків здійснюється нотаріусом шляхом безпосереднього доступу до Єдиного реєстру, крім випадків, передбачених пунктом 3.4 цього Порядку. Перевірка справжності бланків у Єдиному реєстрі здійснюється за серією та номером відповідного бланка. За результатами виконаної перевірки з Єдиного реєстру отримується інформаційна довідка.

Ураховуючи те, що при посвідченні оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 грудня 2011 року (зареєстрований в реєстрі за № 755), укладеного між ОСОБА_1 від імені якої діяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дульська Т.В. мала перевірити дійсність довіреності від 19 вересня 2006 року, видану від імені ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_2 (за реєстровим № 1655), а також перевірити справжність відповідного бланку, ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 березня 2014 року витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дульської Т.В. витяг з Єдиного реєстру довіреностей, який додається до примірника відповідного правочину (договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 грудня 2011 року), що залишається у справах нотаріуса, а також інформаційну довідку з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів.

Зі змісту повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреності) убачається, що 19 вересня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смалій Г.М. було посвідчено оспорювану довіреність (номер у реєстрі нотаріальних дій: 1655; серія та номер бланка: ВЕВ 669486; безстрокова).

Оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки та довіреність від 19 вересня 2006 року на підставі якої укладався договір містять тотожні відомості щодо реєстраційного номеру довіреності 1655 та дати довіреності - 19 вересня 2006 року.

Відомості, які містяться про бланк, на якому викладена довіреність, та відомості у Єдиному реєстрі спеціальних бланків нотаріальних документів також співпадають (інформаційна довідка з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів).

Отже, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дульською Т.В. при посвідченні оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 грудня 2011 року (зареєстрований в реєстрі за № 755) перевірено як дійсність довіреності від 19 вересня 2006 року, видану від імені ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_2 (за реєстровим № 1655), так і справжність відповідного бланку довіреності.

Позивачем не спростовано належними, допустимими та достовірними доказами наявність у Єдиному державному реєстрі довіреностей інформації щодо даних оспорюваної довіреності, натомість зазначене свідчить, що така довіреність була видана. Також відсутні докази про те, що бланк довіреності (серія та номер бланка: ВЕВ 669486) був втрачений чи викрадений (п. 3.3 Положення про Єдиний реєстр довіреностей).

Наведена обставина свідчить про те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12 грудня 2011 року (зареєстрований в реєстрі за № 755) було укладено з використанням дійсної довіреності та у межах наданих представнику повноважень, а отже, відсутні підстави для задоволення віндикаційного позову та витребування спірної земельної ділянки від добросовісного набувача.

Крім того, суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсною довіреності від 19 вересня 2006 року, оскільки її недійсність також не визнана судом у встановленому законом порядку.

Наведені в апеляційній скарзі доводи з урахуванням вище наведеного не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення заочного рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 11 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: О.В. Шахова

Т.І.Побірченко