солом`янський районний суд міста києва
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2015 року Солом`янський районний суд м. Києва

в складі судді Кицюк В.С.,

за участю секретаря Божкова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві про примусове проникнення до житла, -

В С Т А Н О В И В :

Головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві Кравцова О.С. (далі - ВДВС) звернулась до суду з поданням про примусове проникнення до квартири АДРЕСА_1, частина якої на праві власності належить боржнику ОСОБА_2

Відповідно до ст.376 ЦПК України питання по примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи за поданням державного виконавця.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України передбачено, що суд негайно розглядає вищезазначене подання без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

На виконання вищезазначених положень закону державний виконавець в судове засідання не з`явився, незважаючи на його повідомлення судом про час розгляду подання на зазначений в поданні номер телефону. Зважаючи на скорочені терміни розгляду подань в порядку ст.376 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу без державного виконавця на підставі наявних доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що подання державного виконавця не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 30 Конституції України закріплено принцип недоторканості житла, відповідно до якого не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку не інакше як за вмотивованим рішенням суду. Гарантією реалізації цього принципу є в тому числі встановлений ст.376 ЦПК України процесуальний порядок вирішення питання про примусове проникнення до житла.

З матеріалів справи вбачається, що 13 лютого 2015 року Солом`янським районним судом м. Києва винесена ухвала, якою в задоволенні подання держаного виконавця про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2 (квартири АДРЕСА_1) було відмовлено. При цьому, державний виконавець погодився із висновками суду, оскільки ухвала суду державним виконавцем не оскаржувалась (а.с.90)

Проте, аналіз поданих державним виконавцем документів дозволяє зробити висновок про те, що ті недоліки, на які звертав увагу суд у вищезазначеній ухвалі, яка набула чинності, і які безпосередньо були підставою для відмови в задоволенні подання, державним виконавцем не усунуті.

Так, державний виконавець знову наполягає на тому, що боржник був належним чином повідомлений про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №2-1412 від 16.08.2012 року, виданого Солом`янським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості в сумі 281820,00 грн. (а.с.6), шляхом направлення відповідної постанови від 29 серпня 2012 року (а.с.9) на адресу, зазначену у виконавчому документі.

Матеріали, подані державним виконавцем до суду, містять багато зворотних повідомлень, як то направлення запиту в ГУ Держземагенства в Київській області (а.с.30), в КМБТІ (а.с.44), а також підтвердження про те, що сам стягувач ОСОБА_3 22.08.2014 року, 20.12.2014 року, 12.01.2015 року та 20.02.2015 року відповідно направляла якісь листи в нотаріальну контору та брату боржника ОСОБА_4 (а.с.69, 79, 83-84, 94, 100-101), проте жодного доказу на підтвердження вручення чи-то направлення саме боржнику державним виконавцем (з 29.08.2012 року) вказаної постанови про відкриття виконавчого провадження останні не містять. Відтак стверджувати про те, що боржник був обізнаний із можливістю добровільно виконати рішення суду підстав немає, як і те, що правомірно було розпочато примусове виконання рішення суду у справі №2-1412/12.

Так, суд звертає увагу державного виконавця на імперативні положення ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», згідно яким боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначену у виконавчому документі, яким може бути виконавчий лист (п. 1 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження»). Це єдиний документ, копію якого Закон вимагає направляти боржнику рекомендованим листом. Також матеріали подання не містять підтвердження того, що на адресу боржника «неодноразово» державним виконавцем, як стверджує останній в поданні, направлялися листи з вимогами з`явитися на прийом до ВДВС.

Окрім направлення запитів до Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, Головного управління Держкомзему у Київській області, Управління державної автомобільної інспекції в місті Києві, Управління Пенсійного фонду України (а.с.10, 18, 23, 26), які надали відповіді про те, що в базі даних будь-яка інформація щодо ОСОБА_2 відсутня (відповідь Державної податкової служби України - а.с.11), земельні ділянки в межах м. Києві і Київської області за ОСОБА_2 не обліковуються ( ГУ Держкомзем в Київській області - а.с.27), транспортних засобів за ОСОБА_2 не зареєстровано (згідно даних АІС «Автомобіль» м. Києва - а.с.18, 26) та що квартира АДРЕСА_1 по 1/3 частці належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.06.1994 року, та 1/3 частина належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину (КМБТІ та реєстраційна служба - а.с.24, 43, 67), матеріали подання містять інформацію про те, що державним виконавцем здійснено за період з 29.08.2012 року по 05.05.2015 року три виходи за адресою АДРЕСА_1, а саме 15.11.2012 року, 18.12.2014 року та 26.12.2014 року, коли двері зазначеної квартири державному виконавцеві ніхто не відкрив(а.с.19, 72, 74)

Разом з цим доказів, які б свідчили про обізнаність боржника про проведення виконавчих дій 15.11.2012 року, 18.12.2014 року та 26.12.2014 року, а також умисного перешкоджання боржником державному виконавцеві здійсненню дій по виконанню рішення суду, матеріали подання також не містять.

Відтак, посилання державного виконавця на те, що боржник ухиляється від виконання обов`язків у виконавчому провадженні, перешкоджає у доступі державного виконавця до майна, а саме вищезазначеної квартири, є неспроможним.

Надані ж державним виконавцем фотографії вхідних дверей, кута будинку, таблички з номером будинку суд сприймає критично і вважає, що вони не спростовують вищенаведених висновків суду (а.с.75-78, 81-82, 97-99)

Крім того, в аспекті вищенаведеного, заслуговує на увагу рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02.10.2012 року, яке було отримано державним виконавцем 19.03.2013 року (коли брат боржника ОСОБА_4 звернувся із заявою про зупинення виконавчого провадження),яким ОСОБА_2 визнано безвісно відсутнім, рішення набуло чинності 22 жовтня 2012 року (а.с.47). Так, як вбачається із мотивувальної частини даного рішення, судом було достовірно встановлено, що ОСОБА_6 04 березня 2011 року пішов з дому та не повернувся. Солом`янським РУ ГУМВС України в м. Києві було оголошено його розшук. З повідомлення Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» від 17 вересня 2012 року видно, що ОСОБА_6 знаходився там на лікуванні у 2002 році з приводу залежності від алкоголю. Згідно повідомлення Регіонального медичного центру Київської регіональної організації «Відродження» від 10 вересня 2012 року з квітня 2002 року ОСОБА_6 проходив там програму реабілітації від алкогольної залежності, участь у якій він припинив у грудні 2009 року. За свідченням членів реабілітаційної групи у ОСОБА_6 відбувся зрив, він почав вживати алкоголь, у лютому 2011 року він зник. Згідно з даними Київської міської наркологічної лікарні «Соціотерапія» 08.07.2010 року ОСОБА_6 був доставлений туди швидкою допомогою з вулиці Чорновола, 33/30 в м. Києві, де він лежав на тротуарі, та йому було поставлено діагноз - розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, гостра алкогольна інтоксикація з розладами сприйняття (а.с.46, 47)

З урахуванням представлення вищезазначеного рішення суду за заявою брата боржника ОСОБА_4 зазначене виконавче провадження 20 березня 2013 року було зупинено, про що державним виконавцем винесена відповідна постанова, а саме зазначено, що дане виконавче провадження зупинено до розгляду справи по суті - при цьому рішення «по суті» про визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім вже набуло чинності 22.10.2012 року (а.с.48)

Натомість будь-якого рішення (постанови) про поновлення виконавчого провадження матеріали подання не містять, що взагалі ставить під сумнів здійснення будь-яких дій по виконанню рішення суду державним виконавцем, в тому числі і направлення даного подання до суду.

Відповідно до ч.1 ст.44 ЦК України на підставі рішення суду про визнання фізичної особи безвісно відсутньою нотаріус за останнім відомим місцем її проживання описує належне їй майно та встановлює над ним опіку. Опікун над майном фізичної особи, яка визнана безвісно відсутньою, приймає виконання цивільних обов`язків на її користь, погашає за рахунок її майна борги, управляє цим майном в її інтересах (ч.3 ст.44 ЦПК України)

Проте дані про те, що державним виконавцем перевірялася інформація щодо встановлення опіки над майном боржника ОСОБА_2 у зв`язку із визнанням його безвісно відсутнім в справі також відсутні, як і підтвердження свідомого ухилення останнього від виконання рішення суду та умисного перешкоджання державному виконавцеві проникнути до його житла, щоб виявити майно, на яке можна звернути стягнення.

З матеріалів подання вбачається, що після винесення ухвали суду про відмову в задоволенні подання державного виконавця про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2, про яку зазначалося судом вище, державний виконавець здійснив нібито виклик боржника ОСОБА_2, проте суд не бере його до уваги, оскільки сам виклик датований 20.02.2015 року, а зобов`язання з`явитися до державного виконавця у ВДВС зазначено - 11.03.2014 року (а.с.96), і суд знову акцентує увагу на тому, що підтвердження направлення цього виклику чи то в 2014 році, чи то в 2015 році в матеріалах подання немає.

Законом України «Про виконавче провадження» імперативно встановлено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, що виключає формальний підхід до обґрунтування вищезазначених подань.

Також заслуговує на увагу наступне. На підставі статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право входити до приміщень, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень, при необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку. Звертатися до суду з поданням про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи.

Так, державний виконавець обґрунтовує необхідність задоволення подання метою здійснити опис майна боржника, проте як вбачається із акту державного виконавця від 12 березня 2013 року державним виконавцем за участю понятих, в присутності співвласника квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 (брата боржника), який і забезпечив доступ державного виконавця до зазначеної квартири, ще в березні 2013 року було встановлено, що майно в даній квартирі, на яке може бути звернуто стягнення, відсутнє, а на 1/3 квартири накладено арешт шляхом заборони відчуження, про що складено акт опису й арешту майна (а.с.39, 40-41)

Відтак необхідність повторного опису майна (при цьому постає питання: якого майна? Якщо особа з 2012 року визнана безвісно відсутньою) суд вважає необґрунтованою з урахуванням того, що рішення суду після 12 березня 2013 року про скасування рішення про визнання боржника ОСОБА_6 безвісно відсутнім прийнято не було, а відтак стверджувати про те, що боржник міг набути «нове» майно, на яке можна буде звернути стягнення, від того часу, немає, а за вищевикладених обставин проникнення до вказаного житла може призвести до порушення прав інших співвласників цієї квартири.

Згідно ст.10 ЦПК України державний виконавець повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відсутні підстави стверджувати про те, що рішення суду не виконується внаслідок умисних дій боржника по виплаті присудженої заборгованості, також не знайшло свого підтвердження перешкоджання боржником у входженні до вищезазначеної квартири, навпаки, матеріали подання містять дані про те, що державним виконавцем майна у квартирі не виявлено, а на належну боржникові частку квартири накладено арешт, будь-які ж дії щодо перевірки встановлення опіки над зазначеним нерухомим майном боржника, визнаного в судового порядку безвісно відсутнім, державним виконавцем не вчинено.

Наявність лише самого зобов'язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про надання дозволу на примусове проникнення до житла.

На підставі викладено, керуючись ст. 376 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві про примусове проникнення до квартири АДРЕСА_1, частина якої належить ОСОБА_2, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду м.Києва через Солом`янський районний суд м. Києва протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: В.С. Кицюк