Провадження № 2/161/415/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2015 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючої судді Кирилюк В.Ф.

при секретарі - Поліщук Д.Р.

з участю : представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави,-

в с т а н о в и в :

Позвач ПАТ КБ «Надра» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено Договір кредитної лінії №6М/2006/840-МКЛ/288 від 04.09.2006 року, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику кредитну лінію та надав грошові кошти в сумі 125000 дол. США, зі сплатою 14,4 % річних.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ОСОБА_2 передав в заставу банку транспортний засіб, а саме: автомобіль, марки MERCEDES-BENZ Іriziar, 1998 року випуску, жовтого кольору, заводський номер кузова № WDB8824, тип транспортний засіб: автобус пасажирський, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований Луцьким МРЕВ ДАІ-ГУ УМВС України у Волинській області 16.09.2006 року, який належить позичальнику на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ: РСА № 615792, виданого тим же МРЕВ.

Вказує на те, що згідно інформаційної системи пошуку ДАІ, автомобіль, який належав ОСОБА_2, 11.12.2007 року було продано ОСОБА_3, що підтверджується Біржовою угодою серії 28 № 733, виданою 11.12.2007 року АТБ Житомир. ОСОБА_3 зареєстрував за собою вказаний транспортний засіб. З огляду на наведене вважає, що оскільки позивачем не надавалась згода на відчуження рухомого майна без збереження обтяження на дане майно, тому вважає ОСОБА_3 недобросовісним набувачем, а тому заявляє вимогу про звернення стягнення транспортний засіб в рахунок погашення боргу за Договором кредитної лінії №6М/2006/840-МКЛ/288 від 04 вересня 2006 року.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив. Суду пояснив, що сума боргу є необгрунтованою. Вказує, що відсотки нараховані після повного стягнення боргу згідно судового рішення від 27.04.2011 року не дають права банку нараховувати відсотки за користування кредитними коштами в рамках даного договору. Крім того з долученого до матеріалів справи розрахунку суми заборгованості вбачається, що банк неправомірно нараховував відсотки і по закінченні терміну дії кредитної угоди, тому такі відсотки не підлягають стягненню та не можуть бути враховані до загального розміру вимог. Представником відповідача також було подано письмову заяву про застосування до вирішення спору позовної давності, в обґрунтування якої зазначив, що відповідно до п.1.1 Договору кредитної лінії №6М/2006/840-МКЛ/288 від 04 вересня 2006 року банк відкрив кредитну лінію в сумі 125 000 (сто двадцять пять тисяч) доларів США, терміном на 60 місяців з 4 вересня 2006 року по 5 вересня 2011 року. Вважає, що строк предявлення позову пропущений з 06 вересня 2011 року.

Також зазначає, про те, що спірне авто було відчужене 11.12.2007 року, останній платіж, відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом, наданого банком, було здійснено ОСОБА_2 ще 30.07.2009 року, а тому фактично права банку були порушені і в 2007 році і 2009 році, проте банк звернувся з вимогою про звернення стягнення на заставне майно лише 19 жовтня 2014 року. З огляду на викладені вище обставини просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

З пояснень сторін, матеріалів справи судом встановлено, що 04.09.2006 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено Договір кредитної лінії №6М/2006/840-МКЛ/288, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику кредитну лінію та надав грошові кошти в сумі 125000 доларів США, зі сплатою 14,4 % річних, з кінцевим терміном повернення до 05.09.2011 року.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ОСОБА_2 передав в заставу банку транспортний засіб, а саме: автомобіль, марки MERCEDES-BENZ Іriziar, 1998 року випуску, жовтого кольору, заводський номер кузова № WDB8824, тип ТЗ: автобус пасажирський, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований Луцьким МРЕВ ДАІ-ГУ УМВС України у Волинській області 16.09.2006 року, який належить позичальнику на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ: РСА № 615792, виданого тим же МРЕВ.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про заставу» якщо предметом застави є рухоме майно, заставодержатель зареєстрованої застави має переважне право на задоволення вимог із заставленого майна перед заставодержателями незареєстрованих застав та заставодержателями застав, які зареєстровані пізніше.

З матеріалів справи вбачається, що спірне авто станом на 26.03.2014 року належало ОСОБА_3, що підтверджується Біржовою угодою серії 28 № 733, виданою 11.12.2007 року АТБ Житомир.

Про те, хто є власником автомобіля на даний час позивач доказів суду не надав.

Окрім цього, відповідно до ст.19 Закону України «Про заставу»: за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Дана норма узгоджується за аналогією з ст. 39 Закону України «Про іпотеку» відповідно до якої у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду від 27 квітня 2011 року в звязку з невиконанням зобовязань по кредитному договору № 6М/2006/840-МКЛ/288 від 04 вересня 2006 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором в сумі 516603,73 грн.

Позивач не надав доказів про хід виконання зазначеного рішення суду, чи було стягнуто кошти на виконання цього рішення суду, не надав суду докази виконання рішення суду чи неможливості його виконання. Представник відповідача в судовому засіданні повідомив, що виконавчий лист по вказаному рішенню суду до виконання не предявлявся.

Водночас з огляду на існування судового рішення про дострокове стягнення усієї суми заборгованості за кредитним договором у даному випадку строк договору закінчився, а між сторонами існують лише невиконані зобовязальні правовідносини.

Також суд вважає неправомірним нарахування відсотків після закінчення терміну дії договору з огляду на те, що у відповідності до положень ЦК України законодавець розмежовує поняття термін дії договору та термін виконання зобовязання. Виконання сторонами своїх зобовязань за договором (сплата тіла кредиту та відсотків, що виникли за час дії договору) не означає автоматичне продовження договору на тих самих умовах, що були первинно обумовлені сторонами на строк до 05 вересня 2011 року. Дана правова позиція узгоджується з судовою практикою викладеною у постанові Верховного суду України від 06 листопада 2013 року № 6 116 цс 13 та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони в укладеному договорі встановили, як кінцевий строк повернення кредиту до 05 вересня 2011 року, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів щомісяця до 05 числа кожного календарного місяця для основної заборгованості та процентів за користування кредитом.

Отже умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Враховуючи те, що за умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальником частинами до 05 числа кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позивальником кожного із цих зобовязань. Отже, строки позовної давності для стягнення вказаних платежів для позивача закінчились, тому сума боргу, вказана позивачем, не може лягати в основу рішення суду про звернення стягнення на предмет застави за таким зобовязанням. Вищевикладене відповідає позиції Верховного суду України, викладеній у Постанові від 19 березня 2014 року.

У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов»язанні встановлено строк (термін) виконання , то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до змісту положень ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Представником відповідача подано суду заяву про застосування позовної давності до вирішення даного спору.

Відповідно до п.1.1 Договору кредитної лінії №6М/2006/840-МКЛ/288 від 04 вересня 2006 року ОСОБА_1 відкриває позичальнику кредитну лінію в сумі 125 000 (сто двадцять пять тисяч) доларів США, терміном на 60 місяців з «04» вересня 2006 року по «05» вересня 2011 року.

Частина 5 ст. 261 ЦК України чітко визначає, що у зобовязаннях з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про заставу»: заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобовязання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Як вбачається, спеціальний закон також визначає строк з якого слід відраховувати порушення права позивача, а саме момент настання терміну виконання зобовязання забезпеченого заставою.

Як встановлено в судовому засіданні, спірне авто було відчужене 11.12.2007 року, останній платіж, відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом, наданого банком, було здійснено ОСОБА_2 ще 30.07.2009 року, а тому фактично права банку були порушені і в 2007 році і 2009 році, проте банк звернувся з вимогою про звернення стягнення на заставне майно лише 19 жовтня 2014 року.

Частиною 4 ст.267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивач не представив суду належних і допустимих доказів на підтвердження причин пропуску ним позовної давності, тому, на думку суду, були відсутні перешкоди для звернення до суду з відповідним позовом в передбачений законом строк.

За таких обставин позовні вимоги ПАТ «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави до задоволення не підлягають.

На підставі ст. 509, 526-530 ЦК України, Закону України «Про заставу», Закону України «Про задоволення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», керуючись ст.ст. 3, 8, 10, 14, 15, 30, 60, 61, 62, 88, 213, 214, 215,218 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Cуддя Луцького міськрайонного суду В.Ф.Кирилюк