АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5520/15 Головуючий 1 інстанції Грінчук О.П.
Справа № 642/4076/15 Доповідач: Коровін С.Г.
Категорія: окреме провадження
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2015 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі :

Головуючого: - Коровіна С.Г.

Суддів : - Бездітко В.М.

Сащенко І.С.

При секретарі: - Чабан А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Головного Управління Державної міграційної служби в Харківській області на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 червня 2015 року по справі за заявою ОСОБА_5, заінтересована особа: Головне управління ДМС України у Харківській області, про встановлення факту постійного проживання на території України, -

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2015 року представник позивача ОСОБА_6 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, а саме: просить встановити факт, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно проживала разом з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 року зародження, на території України до 24 серпня 1991 року. Заявник посилався на те, що його батько, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 року прибув з Грузії до України, де розпочав навчання у Дніпропетровському інституті інженерів залізничних доріг та транспорту. У 1989 році його батько закликав з Грузії до України ОСОБА_7, з якою уклав шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 року у Грузії народився позивач.

Приблизно з жовтня 1990 року вся його родина разом з ним переїхала до Харкова, а саме на АДРЕСА_1, де тривалий час винаймали помешкання. З вересня 1993 року по 1997 рік позивач відвідував дитячий садок № 42 в м. Харкові, після закінчення якого з першого по дев'ятий клас він навчався у Харківській загальноосвітній школі № 136, із дев'ятого по одинадцятий клас він навчався у Харківській загальноосвітній школі № 131. Після цього його було зараховано до Української державної академії залізничного транспорту.

У 2009 році отримавши академічну відпустку він деякий час жив у Грузії, та отримав там паспорт громадянина Грузії. Після цього він повернувся до України де він на даний час зареєстрований 28 січня 2010 року він тримав посвідку на постійне місце проживання в Україні, його мати також отримала таку посвідку. 01 лютого 2014 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 У зв'язку з вищевикладеним, просив становити факт постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року.

В судовому засіданні представник заявника уточнив заявлені вимоги зазначив, що разом з ним проживала його мати ОСОБА_7 та просив встановити факт, що ОСОБА_7 та він проживали на території України до 24 липня 1991 року.

Рішенням суду заяву ОСОБА_5 про встановлення факту постійного проживання на території України задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно проживала разом з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, на території України до 14 серпня 1991 року.

В апеляційній скарзі поставлено питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення яке не відповідає встановленому та вимогам закону.

Згідно п. 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

При розгляді заяви про встановлення факту постійного проживання заявником було подано докази не в повному обсязі, а саме заявник не надав жодного документу, який підтверджував факт постійного проживання на території України до 24 серпня 1991, згідно до наданих документів факт постійного проживання заявника встановлено лише з 1997 року. ОСОБА_5 не була витребувана довідка з Дніпропетровського інституту інженерів залізничних доріг транспорту про форму навчання (на денній чи заочній формі) та картку реєстрації особи з гуртожитку на його батька, що має вирішальне значення для задоволення заяви. Як вбачається з показів власника будинку ОСОБА_10 (яка стала власником після смерті своєї матері лише у 1996 року) ОСОБА_7 проживала разом зі своїм сином за адресою: АДРЕСА_2, до 24 серпня 1991, але ж ОСОБА_10 в судовому засіданні надала домову книгу згідно з якою остання не проживала та виписалась з адреси: АДРЕСА_2 у 1978 року та зареєструвала місце проживання за вищевказаною адресою лише у 1996 року. До судового засідання не була запрошена мати заявника ОСОБА_7 для надання пояснень та матеріалів, які підтверджують факт її проживання (картка реєстрації особи, трудова книга та медична картка, яка б підтверджувала знаходження на обліку у дитячій поліклініці грудної дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2).

Суд першої інстанції визнав, що факт постійного безперервного проживання заявника на території України підтверджується поясненнями свідків та наявними у матеріалах справи доказами, але крім пояснення свідків, у матеріалах справи доказів, що підтверджують факт постійного проживання на території України ОСОБА_7, разом з ОСОБА_5 до 24 серпня 1991 року немає.

Заслухавши доповідача, перевіривши обставини справи колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Задовольняючи заяву ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 про встановлення факту постійного проживання на території України суд першої інстанції вважав доведеним той факт, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно проживала разом з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, на території України до 14серпня 1991 року.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виник спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В матеріалах справи відсутні докази, які безумовно підтверджують факт постійного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_7, громадян Грузії, в Україні до 24 серпня 1991 року. Крім пояснень свідків, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, на які, як на доведеність вимог заявника, посилався суд інших доказів постійного проживання заявника та ОСОБА_7 в Україні і зокрема у м. Харкові не надано. Факт навчання ОСОБА_5 в учбових закладах України і проживанні у цей час в Україні не свідчить про його постійне проживання в України до 24 серпня 1991 року. Крім того представник заявника ОСОБА_6 не заперечує того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 є громадянами Грузії. Згідно посвідки на постійне проживання в України ОСОБА_5 (а.с.9) та ОСОБА_7 (а.с.31) зазначені особи народилися у Грузії і на час розгляду справи є громадянами цієї країни.

У відповідності до вимог ч.1 ст.257 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

В матеріалах справи відсутня особиста заява ОСОБА_7 про встановлення факту. В матеріалах справи відсутня довіреність згідно якої зазначена особа доручила будь-кому представляти свої інтереси у Ленінському районному суді м. Харкова, але суд фактично розглянув її заяву про встановлення факту.

В матеріалах справи міститься лише довіреність ОСОБА_5, який перебуває в слідчому ізоляторі управління Державної пенітенціарної службі України, згідно якої він довіряє ОСОБА_6 представляти його інтереси.

При таких обставинах суд першої інстанції ухвалив рішення яке не відповідає наданим доказам та вимогам закону.

Колегія задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія ,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Головного Управління Державної міграційної служби в Харківській області задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 червня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_5 про встановлення факту постійного проживання на території України відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді