Категорія: 20 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В. ,

суддів - Русинчука М.М., Осіпука В.В.,

при секретарі - Губарик К.А.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

третьої особи - Усік А.М.,

представника третьої особи - Федорчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Усік Анжела Михайлівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду від 17 лютого 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

10 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 20 грудня 2010 року визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1. Вказує, що в подальшому під час розгляду судом справи щодо його вселення у вказану квартиру, йому стало відомо що квартира АДРЕСА_1 продана без його згоди. Вважає, що оскільки спірна квартира, співвласником якої він був, продана без його згоди, то договір купівлі-продажу вказаної квартири є недійсним. Просив суд, визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 22 травня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 недійсним.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 17 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, покликаючись на незаконність рішення, просить скасувати це рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України, рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджувалися; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване судове рішення в даній справі зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, відмовляючи в позові ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивач неправильно обрав спосіб судового захисту, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення. Разом з тим, на думку суду, позивач ОСОБА_1, як власник спірної частини квартири на підставі заочного рішення Луцького міськрайонного суду від 20 грудня 2010 року, не позбавлений права звернутися до суду з віндикаційним позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Однак погодитися з такими висновками суду неможливо оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального права та без належного з'ясування дійних обставин справи.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 22 травня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Усік А.М., ОСОБА_6 продала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 5-6).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В порядку ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2, 4 ст.369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно заочного рішення Луцького міськрайонного суду від 20 грудня 2010 року визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1; визначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 належить по 1/2 частини в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 2-3).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 20 грудня 2010 року, яке набрало законної сили, встановлено, що спірна квартира придбана за час перебування у зареєстрованому шлюбі позивача із відповідачем ОСОБА_6

Зазначені обставини згідно ч.3 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Отже, на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, квартира перебувала у спільній сумісній власності подружжя - позивача ОСОБА_1та відповідача ОСОБА_6

Згідно п.п. 4.1, п.п. 4.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі Порядок) ), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. N 296/5, при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на ім'я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена.

Таким чином, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Усік Анжела Михайлівна при посвідченні оспорюваного правочину, не перевірила належним чином усіх фактичних співвласників квартири та помилково вважала, що єдиним співвласником майна являється лише ОСОБА_6, не врахувавши тієї обставини, що право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6. на квартиру АДРЕСА_1 виникло на підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу від 05.03.1998 року про що також зазначено нотаріусом в п.1.2. оспорюваного договору купівлі-продажу від 22.05.2013 року.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним (ст. 16 ЦК України)

За таких обставин, порушене право позивача, як співвласника спірної квартири, підлягає судовому захисту, в спосіб визначений законом, а саме визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, укладений 22 травня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Усік А. М. та зареєстрований в реєстрі за № 625 з підстав передбачених ч. 1 ст. 203 ЦК України та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Відповідно до встановлених обставин справи позивач не може витребувати майно від відповідача шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України на що послався суд першої інстанції, оскільки з цих підстав майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, зокрема, при відчуженні майна відповідно до наступних правочинів, які були вчинені після недійсного правочину. Така правова позиція висловлена і наведена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-95цс13.

Таким чином, висновки суду першої інстанції суперечать встановленим обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального права, що згідно зі статтею 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 17 лютого 2015 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, укладений 22 травня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Усік А. М. та зареєстрований в реєстрі за № 625.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді