Справа № 748/386/15-ц Провадження № 22-ц/795/553/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Майборода С. М. Доповідач - Боброва І. О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіБобрової І.О.,
суддів:Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,
при секретарі:Поклад Д.В.,
за участю:головного державного виконавця Ленька А.М., представника боржника ОСОБА_5- ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області Ленька Андрія Миколайовича на ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 10 лютого 2015 року у справі за поданням головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області Ленька Андрія Миколайовича про примусове проникнення на територію та до приміщень,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі Головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області Ленько А.М. просить ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 10 лютого 2015 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити подання в повному обсязі.

Оскаржуваною ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 10 лютого 2015 року у задоволенні подання відмовлено.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт посилається на те, що судом не взято до уваги акт від 28.01.2015 року, який підтверджував знаходження транспортних засобів боржників саме на території Чернігівської біологічної фабрики обласної станції захисту рослин. Суд невірно зробив висновок про необізнаність боржника щодо призначення виконавчих дій на 27.01.2015. 21.01.2015 боржник надав заяви про ознайомлення з матеріалами оцінки у зведеному виконавчому провадженні та видачу йому копій документів. Ці копії він отримав особисто 22.01.2015, про що свідчить його підпис, тобто факт присутності боржника у відділі ДВС цього дня є беззаперечним. Про відмову у отриманні боржником вимоги від 21.01.2015 складений акт. Апелянт посилається на неповне дослідження даних доказів, що стало однією з підстав для незаконної відмови у задоволенні подання. Крім того, належність об'єктів нерухомості боржнику підтверджувалась інформаційною довідкою з реєстру прав власності на нерухоме майно, яка була датована 16.07.2012, копією договору купівлі-продажу нерухомого майна та іншими документами. Суду усно пояснювалось, що власник об'єктів нерухомості не змінився, оскільки майно перебувало і перебуває під арештом. Проте, на дані обставини суд не звернув уваги і констатував відсутність документів щодо реєстрації права власності на нерухоме майно станом на день розгляду подання, що стало підставою для відмови у задоволенні подання.

В судовому засіданні апелянт підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити.

Представник боржника ОСОБА_5 послався на безпідставність апеляційної скарги, просив в її задоволенні відмовити.

Боржники ОСОБА_5 і ОСОБА_8 в судове засідання не з'явилися. Про час розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення 20.03.2015 судових повісток та 24.03.2015 поштових відправлень (а.с.76-79).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно доп.2 ч.1 ст.312 ЦПК України, розглянувши апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенні було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування.

Згідно з ч 1 ст. 376 ЦПК України, питання про примусове проникнення до житла боржника при виконанні судових рішень вирішується судом за місцем знаходження житла за поданням державного виконавця.

По справі судом встановлено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області знаходиться зведене виконавче провадження №323А/2 (в ЄДРВП № 23681320) з виконання виконавчих документів про стягнення заборгованості з ОСОБА_5 відповідно до постанови про об'єднання виконавчих проваджень від 30.06.2009 року на загальну суму 3 287 672, 45 грн. та зведене виконавче провадження №664А/2 ( в ЄДРВП № 23680824) з виконання виконавчих документів про стягнення заборгованості з ОСОБА_8, відповідно до постанови про об'єднання виконавчих проваджень від 10.03.2010 року на загальну суму 1 226 755,52 грн.

Звертаючись до суду з даним поданням, головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного управління юстиції у Чернігівській області Ленько А.М. просив постановити ухвалу про примусове проникнення державних виконавців та залучених ними осіб на територію та до приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та належать ОСОБА_5, посилаючись на те, що боржнику вручалася вимога від 21.01.2015 про проведення виконавчих дій 28.01.2015 о 10-00 з виявлення, огляду, опису та оцінки його майна, що знаходиться за адресою в АДРЕСА_1. Від отримання даної вимоги боржник відмовився, про що 22.01.2015 складений акт. Факт належності нерухомого майна за вказаною адресою боржнику підтверджується відповідною інформаційною довідкою.

Розглядаючи дану справу та відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано належних та допустимих доказів щодо перебування ОСОБА_5 в приміщенні відділу ДВС 22.01.2015, де він відмовився отримати вимогу від 21.01.2015, не надано доказів перебування у володінні ОСОБА_5 на час розгляду подання території та приміщень, що розташовані в АДРЕСА_1 та не надано доказів того, що транспортні засоби, які зареєстровані за ОСОБА_5 та ОСОБА_9 перебувають саме на території, що розташована в АДРЕСА_1. Крім того, вимога щодо проведення виконавчих дій та складені акти стосувалися виконання виконавчих документів про стягнення заборгованості з ОСОБА_5, а не з ОСОБА_8

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що даний висновок районного суду не ґрунтується на вимогах закону та зроблений при неповному з'ясуванні обставин справи і зроблений з порушенням норм процесуального права.

Як вбачається із матеріалів справи, на обґрунтування подання державним виконавцем надана інформаційна довідка з Реєстру прав власності на нерухоме майно, а саме об'єкт незавершеного будівництва Чернігівської біологічної фабрики обласної станції захисту рослин, що розташоване в АДРЕСА_1, яка датована 16.07.2012 року щодо реєстрації прав власності на зазначений об'єкт за ОСОБА_5

Відхиляючи даний доказ як належний, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на даний об'єкт нерухомості накладений арешт. Доданий до апеляційної скарги витяг з Реєстру свідчить про те, що вказані вище нежитлові приміщення перебувають у власності боржника. Факт перебування вказаних вище нежитлових приміщень у власності боржника в судовому засіданні не заперечував і представник ОСОБА_5

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, за наявності сумнівів, повинен був сприяти державному виконавцю у витребуванні витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на день розгляду подання для повного та всебічного розгляду подання з огляду на те, що в своєму рішенні від 15.10 2009 «Юрій Миколайович Іванов проти України» Європейський суд з прав людини звернув увагу на дві стійкі системні проблеми в Україні: 1) тривале невиконання внутрішньодержавних рішень (п.1 ст.6 Конвенції) і 2) відсутність ефективних засобів правового захисту (ст.13 Конвенції). Зокрема, у п.73 Рішення Суд зазначив, що ця справа стосується існуючої проблеми, яка постійно нагадує про себе, породжуючи порушення Конвенції, які найчастіше виявляє Суд у справах проти України; більше ніж половина рішень винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України.

До поданні додані виконавчі документи щодо боржників, які датовані 2008 роком, що не може ввжатися розумним строк для розгляду справи з огляду на практику Європейського Суду з прав людини.

Зробивши висновок про відсутність даних про збереження транспортних засобів, що належать боржнику ОСОБА_5 в АДРЕСА_1 суд першої інстанції не звернув уваги на акт державного виконавця від 28.01.2015, відповідно до якого, державний виконавець констатував збереження там транспортних засобів, які належать як боржнику ОСОБА_5, так і його дружині ОСОБА_8 (а.с.36), яка, виходячи з копій виконавчих листів, є солідарним з ОСОБА_5 боржником.

Хибним є висновок суду першої інстанції щодо відсутності підтвердження факту перебування боржника ОСОБА_5 в приміщенні Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області 22.01.2015 де державний виконавець намагався вручити йому вимогу від 21.01.2015. Поставивши під сумнів акт державного виконавця від 22.01.2015, відповідно до якого боржник ОСОБА_5 відмовився від отримання такої вимоги, суд першої інстанції не звернув уваги на заяви боржника до ДВС від 21.01.2015 щодо надання дозволу на ознайомлення з матеріалами зведеного виконавчого провадження та заяву про надання копій документів з виконавчого провадження від 21.01.2015 з відміткою та особистим підписом боржника ОСОБА_5 про отримання копій таких документів саме 22.01.2015. Дані документи містилися в матеріалах зведеного виконавчого провадження.

З огляду на викладене вище, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про задоволення подання державного виконавця.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, з боржника ОСОБА_5 слід стягнути судовий збір, сплачений ДВС при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст. 303, 307, 312 ч.1 п.2, ст. 313, 315, 317, 319 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області Ленька Андрія Миколайовича задовольнити.

Ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 10 лютого 2015 року скасувати.

Подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області Ленька Андрія Миколайовича про примусове проникнення на територію та до приміщень задовольнити.

Надати дозвіл державним виконавцям Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області на примусове проникнення на територію та до приміщень, що розташовані за адресою Чернігівська область, Чернігівський район, АДРЕСА_1 і належать ОСОБА_5.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області судові витрати за розгляд справи в апеляційній інстанції в сумі 121,8 грн.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:Судді: