Справа № 459/77/15 Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/4161/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

при секретарі: Бадівській О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ДП «Львіввугілля» в інтересах ВП «Шахти «Межирічанська» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 28 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ДП «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди заподіяної набуттям хронічного професійного захворювання при виконанні трудових обовязків,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 28 квітня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Львіввугілля» на користь ОСОБА_2 - 9 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання стягнення судових витрат.

Дане рішення оскаржив в.о. директора ВП «Шахта Межирічанська» - ОСОБА_3 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що довідка МСЕК про відсоток втрати працездатності є підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому матеріальної шкоди, передбаченої Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили захворювання» і не підтверджує факту заподіяння моральної шкоди. Звертає увагу, що суд не врахував, що позивачем порушено строки позовної давності передбачені ст. 233 КЗпП України, які складають три місяці з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 28 квітня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 до ДП «Львівугілля» в інтересах ВП «Шахта Межирічанська» відмовити повністю.

ОСОБА_4 та представник ДП «Львіввугілля» в судове засідання не зявилися, хоча про розгляд справи повідомлялися належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 64-65), про причини неявки суд не повідомили та з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що згідно трудової книжки ОСОБА_2 від 25.05.1982 року, акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 13.07.1998 року, вбачається, що стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів становить 12 років 02 місяці (а.с. 7-10).

Згідно відповіді № 203 від 29.10.2013 року наданої Міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 вперше був оглянутий Обласною МСЕК № 3: акт № 812 від 20.08.1998 року, встановлено ІІІ групу інвалідності, 45 % втрати працездатності у зв'язку з профзахворюванням, дата переогляду 12.08.1999 року; акт № 1562 від 25.08.1999 року, встановлено ІІІ групу інвалідності, 45 % втрати працездатності у зв'язку з профзахворюванням, дата переогляду 26.07.2001 року; акт № 11400 від 23.08.2001 року, встановлено ІІІ групу інвалідності, 50% втрати працездатності у звязку з профзахворюванням, дата переогляду 03.08.2003 року; акт № 66 від 26.08.2003 року, встановлено ІІІ групу інвалідності, 50 % втрати працездатності у зв'язку з профзахворюванням на безтерміново (а.с. 12).

Матеріалами справи встановлено, що у зв'язку з наявністю вищевказаного захворювання позивач неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історії хвороби (а.с. 13-16) .

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Колегія суддів вважає, що районним судом вірно встановлено, що згідно ст. 440-1 ЦК Української РСР (яка діяла на момент встановлення втрати професійної працездатності) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

На час виникнення спірних правовідносин можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалося п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила).

Згідно з п. 11 Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Відповідно до п. 38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 та стягуючи з відповідача 9 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер заподіяння позивачу моральної шкоди, глибину його фізичних та душевних страждань, виходив із засад виваженості та справедливості, а також те, що втративши працездатність на виробництві, позивач не взмозі в повній мірі виконувати ту чи іншу роботу, постійно повинен проходити курс лікування у звязку з втратою працездатності та обмежений в життєдіяльності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, оскільки такий відповідає обставинам справи та вимогам ч.3 ст. 23 Цивільного кодексу України, п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1997 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» та розясненню, що міститься в рішенні Конституційного суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 у справі № 1-9/2004.

Доводи представника ДП «Львіввугілля» в апеляційній скарзі на те, що позивач звернувся з позовом до суду після спливу строків позовної давності є безпідставними, оскільки згідно п.3 ч.1 ст. 268 ЦК України та п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю.

Окрім того, апеляційним судом також враховується той факт, що ДП «Львіввугілля» у справі не заявляло клопотання про призначення по справі відповідної експертизи на предмет визначення підстав та/або розміру заподіяної позивачу моральної шкоди. Відсутність у матеріалах справи висновку МСЕК з цього питання не спростовує правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно врахував положення ст. 440-1 УРСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, якою було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п.11 Правил).

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що районний суд повно та всебічно дослідив та оцінив обставини у справі, подані сторонами докази та правильно визначив характер спірних правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ДП «Львіввугілля» в інтересах ВП «Шахти «Межирічанська» відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 28 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

ОСОБА_5