Справа № 579/1755/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 лютого 2015 року Кролевецький районний суд Сумської області

у складі: судді - Ольховик А.І.,

за участі секретаря - Малик Г.М.,

позивачки - ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кролевці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю» Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів

в с т а н о в и в:

позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та повернення коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 6 листопада 2014 року між нею та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу №01/14-00571 з додатками, за яким предметом лізингу є автомобіль Samand Runna.

Відповідно до умов договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль Samand Runna, зазначений у специфікації, що є додатком №3 до договору, у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу, а саме їй - позивачці на строк та на умовах, передбачених договором.

При укладенні договору представник відповідача в усній формі роз'яснила їй, що вона повинна сплатити спочатку передплату за автомобіль в сумі 7990 грн шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з нею буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день нею було сплачено 7990 грн з зазначенням призначення платежу як перший внесок за автомобіль.

Представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу, який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, а вона вважала, що це часткова оплата вартості автомобіля. В договорі це передбачено, але в неї не було можливості детально ознайомитись з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала їй достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала її підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші люди, які бажають укласти договір лізингу. Протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був їй переданий.

Компанія відмовилась передавати їй предмет лізингу, посилаючись на те, що договором передбачено оплату 50% від вартості предмету лізингу, які нею не сплачені, а сплачена суму в розмірі 7990 грн є комісією за організацію та оформлення договору.

Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії її введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору їй стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть та розірвати договір вона не має можливості, оскільки в ньому не передбачено можливості його розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням її прав як споживача. Законом України "Про захист прав споживачів" встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка, зокрема, полягає у введенні в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить в оману споживача або є агресивною.

Позивачка вважає, що пункти укладеного договору, зокрема п.1.4 договору за яким лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог; п.1.6 щодо можливості зміни вартості предмету лізингу і обов'язку лізингоодержувача доплатити різницю зобов'язаний лізингоодержувач; п.п. 8.2, 8.2.1 щодо сплати першого лізингового платежу -7990 грн, як комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням договору, які не передбачений ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг"; п.п.8.3, 8.8, 8.13, 8.15 щодо коригування лізингових платежів, в тому числі і пов'язаних з індексацією залежності від конвертації гривні в іноземну валюту; п.п.8.14, 10.2, 10.3, 10.7, 10.11, 10.12, якими забезпечено відповідальність лише лізингоодержувача за виконання зобов'язань є несправедливими в розумінні ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" та такими, що всупереч принципу добросовісності створюють істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків споживача. Просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №01/14-00571 від 6 листопада 2014 року, укладений між нею та відповідачем та стягнути з відповідача на її користь грошову суму комісії за організацію договору фінансового лізингу в розмірі 7990 грн.

Уточнивши в судовому засіданні позовні вимоги, позивачка зазначила, що окрім інших підстав недійсності договору лізингу оспорюваний договір не містить всіх істотних умов, а саме - предмету договору. При цьому, в обгрунтування зазначеної обставини вона посилається на положення ЗУ "Про фінансовий лізинг" та ч.1 ст.807 ЦК України, де зазначено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками. При цьому зазначається, що як у договорі, так і у специфікації до нього відсутня умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. Так, у договорі і у специфікації предметом лізингу визначено автомобіль Samand Runna, що не може вважатись предметом лізингу, оскільки не наділений індивідуальними ознаками. Визначаючи таким чином предмет лізингу, це дає можливість лізингодавцю надати їй автомобіль Samand Runna будь-якого року випуску, невідомо новий чи бувший у використанні, будь-якого кольору, комплектації, без гарантії та інше. Таке визначення щодо автомобіля її не влаштовує і, якби на момент укладення договору вона знала про таке широке визначення предмету договору, то ні за яких обставин його б не уклала. Тому вважає, що під час укладення договору фінансового лізингу вона помилилась щодо предмету договору.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі і просять їх задовольнити.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, надав письмове клопотання про розгляд справи без участі його представника, який зайнятий в іншому процесі. Відповідач позовні вимоги не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких просить суд відмовити в задоволенні позову. В своїх запереченнях відповідач посилається на те, що при укладенні договору фінансового лізингу було дотримано усі вимоги, які ставляться чинним законодавством України до чинності правочину, встановлених ЦК України, ЗУ "Про фінансовий лізинг". Позивачці була надана повна, доступна, необхідна та достовірна інформація щодо положень договору, підтвердженням чого є особистий підпис позивачки кожної сторінки договору та додатків до нього, правочин укладений сторонами в письмовій формі, особисто підписаний позивачкою та уповноваженою особою відповідача, скріплений печаткою, а отже нема підстав вважати його недійсним. Укладений договір фінансового лізингу відповідає всім вимогам ЦК України щодо дійсності правочинів, ЗУ "Про фінансовий лізинг", не порушує прав позивачки як споживача і не порушує ЗУ "Про захист прав споживачів".

Встановивши фактичні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що 6 листопада 2014 року між позивачкою і відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 01/14-00571 з додатками №№ 1,2,3 Згідно з умовами договору-п.п 1.1,1.2, 1.3 предметом договору є автомобіль Samand Runna, який лізингодавець бере на себе обов'язок придбати у власність те передати у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Вартість предмета лізингу на момент укладення договору та розмір авансового платежу вказується в додатку № 1 до договору, який є його невід'ємною частиною. Додатком № 1 до договору встановлений графік сплати першого лізингового платежу, визначена вартість предмета платежу та види платежів по договору, додатком № 2 встановлений графік сплати другого лізингового платежу та визначені види платежів, додатком № 3 є специфікація автомобіля (а.с.8-17).

Пунктом 8 договору визначено лізингові платежі, першим з яких є комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору і складають 10 % від предмету лізингу, а це згідно з додатком № 1 є сума 7990 грн. та авансу ціни предмету лізингу, розрахованого за формулою.

6 листопада 2014 року позичка сплатила відповідачу 7990 грн комісійної винагороди (а.с.18).

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України є договір, який в силу вимог статті 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами

Статтями 1 та 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що фінансовий лізинг- це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем сцецифікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного Кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Господарська діяльність, що регулюється договором лізингу, здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів з метою одержання прибутку.

Таким чином, з моменту укладення договору між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Законом України "Про фінансовий лізинг" та нормами Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку.

Спірні правовідносини позову врегульовані як загальними, так і спеціальними нормами, а саме, Законом України "Про фінансовий лізинг" і спеціальні норми носять конкурентний характер поряд з іншими загальними нормами.

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Договір лізингу має бути укладеним у письмовій формі з зазначенням у ньому предмета лізингу, строку лізингу, розміру лізингових платежів, інших умов, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Із дослідженого судом договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, вбачається, що при його укладенні були дотримані вимоги, визначені як загальними нормами, передбаченими ЦК України, так і спеціальними нормами, а саме Законом України "Про фінансовий лізинг". Договір укладений в письмовій формі, договором визначені істотні умови, передбачені ч.2 ст.6 ЗУ "Про фінансовий лізинг", а саме: пунктом 1 визначений предмет договору-автомобіль Samand Runna, пунктом 2-строк лізингу та строк дії договору, пунктом 8-розмір лізингових платежів, іншими пунктами договору-інші умови, передбачені ст.ст.7-15 ЗУ "Про фінансовий лізинг" щодо яких сторонами було досягнуто згоди.

Обгрунтовуючи пред'явлені вимоги позивачка посилається на те, що оскільки при укладенні даного договору вона була введена в оману працівниками відповідача щодо умов договору та його природи, вказаний правочин підлягає визнанню недійсним на підставі ст.230 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин вважається недійсним. Крім того, відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.20 Постнови від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте, заявляючи вимоги про визнання договору недійсним як такого, що був укладений під впливом обману, позивачка не надала суду доказів того, що в момент вчинення вказаного правочину представники відповідача навмисно ввели її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи (а.с. 8-17) при укладенні даного договору позивачка була ознайомлена з його змістом та погодилася з умовами зобов'язання, отримала повну, необхідну та достовірну інформацію про положення договору, про що свідчить відповідний підпис позивачки на кожній сторінці договору та його додатках.

Уточнивши позовні вимоги, позивачка просить визнати договір недійсним згідно ч.1 ст.229 ЦК України, що вона при його укладенні помилилася щодо предмету позову, так як і в договорі, і в специфікації до нього відсутня умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. Як у договорі, так і у специфікації предметом лізингу визначено автомобіль Samand Runna, що не може вважатись предметом лізингу, оскільки не наділений індивідуальними ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статею 6 ЗУ "Про фінансовий лізинг" передбачено, що однією з істотних умов договору лізингу є предмет договору.

Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов"язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем сцецифікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Оскільки сторонами було укладено договір фінансового непрямого лізингу, відповідач на момент укладення договору не мав у власності автомобіль і мав його придбати в майбутньому при виконанні позивачкою певних умов договору та передати його у визначений договором строк. Отже, в момент укладення договору неможливо було зазначити точну характеристику автомобіля, його номер кузова, двигуна, комплектацію, тощо, на що позивачка погодилась, підписавши договір та виконуючи його умови.

Що стосується посилання позивачки про визнання договору недійсним з підстав визначення лізингових платежів у договорі відповідачем, які не зазначені в ЗУ "Про фінансовий лізинг", а саме комісійної винагороди - 10% від вартості предмету лізингу за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору та права лізингодавця коригування лізингових платежів, суд приходить до наступного.

Згідно ч.1 ст.16 ЗУ "Про фінансовий лізинг" (далі-Закон) сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Названа норма надає пріоритет договірного регулювання відносин лізингу над нормативним.

Частиною другою названої статті передбачено, що лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує вартість предмета лізингу, платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Таким чином, ч.2 ст.16 Закону визначає у загальному порядку можливий склад лізингових платежів і не встановлює вичерпний перелік складових платежів, які можуть включати в себе лізингові платежі, та не містять імперативного припису щодо заборони сторонам договору фінансового лізингу визначати і відносити до лізингових безпосередньо у договорах лізингу інші платежі, так само як і визначати ціну у договорі (винагороду).

Пунктом 8 спірного договору чітко визначено поняття "Лізингові платежі" та вказані відповідні конкретні формули, на підставі яких були враховані конкретні суми. Крім того, відповідно до п.8.1 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №№ 1, 2 до цього договору, які є невід'ємною його частиною, з яким погодилась позивачка, уклавши зазначений договір з відповідачем, погодивши між собою всі умови договору, підписавши кожну сторінку договору та його додатки.

Договором фінансового лізингу, укладеного сторонами, чітко передбачено, в яких випадках встановлені суми можуть бути змінені, а саме з підстав, які не залежать від лізингодавця та чітко передбачено, що у разі такої зміни між сторонами має бути підписана обов'язкова додаткова угода до договору, а також акт коригування вартості предмета лізингу.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін; зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Згідно з ч.2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Ч.ч. 1,2 ст.533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Визначення (обчислення) лізингових платежів з урахуванням коефіцієнту коригування, в основу якого покладено курс гривні стосовно долара США, прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України. Таку правову позицію викладено і у постанові Верховного Суду України від 07.10.2014 року .

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Разом з тим, позивачка не надала доказів, а судом не встановлено обставин, з яким чинне законодавство пов'язує можливість визнання укладеного договору недійсним, при цьому суд бере до уваги, що при його укладення відповідачем дотримані як вимоги спеціального Закону України "Про фінансовий лізинг", так і вимоги ЦК України.

Відповідно до положень ч.1 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів"продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими, визначено у ч.3 ст.18 цього Закону.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Врахувавши у системному зв'язку норми чинного законодавства, якими регулюються відносини в сфері фінансового лізингу та обставини справи, зокрема те, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбачених чинним законодавством вимог, суд вважає, що позивачкою не надано доказів на підтвердження тих обставин, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, містить несправедливі умови, а тому відсутні підстави для визнання умов договору несправедливими в силу вимог Закону України "Про захист прав споживачів".

На підставі викладеного, встановивши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, перевіривши їх наданими доказами, керуючись принципами змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.ст.11, 204, 524, 533, 629, 632, 638, 806, 807 ЦК України, керуючись ст.ст. ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 88 ЦПК України,-

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компаній «АвтоФінанс» про визнання договору Фінансового лізингу №01/14-00571 від 06 листопада 2014 року з додатками недійсним; стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» сплаченого реєстраційного платежу в сумі 7990 (сім тисяч дев'ятсот дев'яносто) грн. та сплаченої комісії за прийом платежів згідно тарифів банку в сумі 95 (дев'яносто п'ять) грн. 88 коп. відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Сумської області через Кролевецький районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення; особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. І. Ольховик