Справа №488/259/14-ц 21.04.2015 21.04.2015 21.04.2015
Провадження №22-ц/784/843/15
Головуючий першої інстанції: Селіщева Л.І.
Категорія: 47 Суддя-доповідач апеляційного суду: Коломієць В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Шолох З.Л., Кутової Т.З.,

при секретарі Свіщук О.В.,

за участю прокурора Цвікілевич Н.В.,

представників позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, представників відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2014 року у справі за позовом прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (далі - Миколаївська ОДА) та Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» (далі - ДП «Миколаївське лісове господарство») до Миколаївської міської ради (далі - ММР) та ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним договору оренди та зобов'язання повернути земельну ділянку ,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2014 року прокурор Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської ОДА та ДП «Миколаївське лісове господарство» звернувся з позовом до ММР та ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним договору оренди та зобов'язання повернути земельну ділянку.

В обґрунтування позову вказав, що проведеною прокуратурою Корабельного району м. Миколаєва перевіркою встановлено, що пунктом 12 розділу 1 рішення ММР № 21/38 від 11 жовтня 2012 року надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_6 земельної ділянки орієнтовною площею 9435 кв.м., за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з метою передачі її в оренду строком на 5 років для будівництва об'єктів берегоукріплення поблизу земельної ділянки по АДРЕСА_1.

В подальшому, пунктом 8 розділу 1 рішення ММР № 23/48 від 20 грудня 2012 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду та передано ОСОБА_6 в оренду строком на 15 років земельну ділянку загальною площею 9349 кв.м., за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, зарахувавши її до земель іншого призначення для будівництва та подальшого обслуговування об'єктів берегоукріплення, поблизу земельної ділянки по АДРЕСА_1.

На підставі вищевказаних рішень між ММР та ОСОБА_6 був укладений договір оренди землі від 02 липня 2013 року, який був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.

Прокурор вважає, що зазначені рішення ММР були прийняті із порушенням вимог чинного законодавства, оскільки передана ОСОБА_6 в оренду земельна ділянка відноситься до земель держлісфонду урочища «Жовтневого» квартал 43, виділ 3, та належить до земель ДП «Миколаївське лісове господарство», із земель державної власності ця земельна ділянка не вилучалась, а тому ММР не мала права нею розпоряджатися, висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_6 спірної земельної ділянки уповноваженим органом лісового господарства не надавався.

Посилаючись на викладене, прокурор просив :

- визнати незаконним та скасувати пункт 8 розділу 1 рішення ММР від 20 грудня 2012 року № 23/48;

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки № 9305 від 02 липня 2013 року, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 11 липня 2013 року НОМЕР_1;

- зобов'язати ОСОБА_6 повернути земельну ділянку площею 0, 9349 га, ринковою вартістю 478 000 грн. з кадастровим номером НОМЕР_2 у власність держави в особі Миколаївської ОДА та ДП «Миколаївське лісове господарство» .

Згодом прокурор збільшив позовні вимоги, доповнивши їх вимогою про визнання незаконним та скасування пункту 12 розділу 1 рішення ММР від 11 жовтня 2012 року № 21/38.

ММР позов визнала у повному обсязі.

Представник відповідачки ОСОБА_6 позов не визнала та пояснила, що відповідачка діяла добросовісно і у передбачений законом спосіб отримала в оренду спірну земельну ділянку.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2014 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано п. 12 розділу 1 рішення ММР № 21/38 від 11 жовтня 2012 року. Визнано незаконним та скасовано п. 8 розділу 1 рішення ММР № 23/48 від 20 грудня 2012 року. Визнано недійсним договір оренди № 9305 від 02 липня 2013 року, який був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 липня 2013 року. Повернено земельну ділянку, площею 0,9349 га з кадастровим номером НОМЕР_2 у власність держави в особі ДП «Миколаївське лісове господарство». Стягнуто з ММР та ОСОБА_6 на користь держави судовий збір у розмірі 121 грн. 80 коп. із кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:

а) землі сільськогосподарського призначення;

б) землі житлової та громадської забудови;

в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;

г) землі оздоровчого призначення;

ґ) землі рекреаційного призначення;

д) землі історико-культурного призначення;

е) землі лісогосподарського призначення;

є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 20 ЗК України (тут і далі в редакції, яка була чинною на час прийняття ММР рішення № 23/48 від 20.12.2012р. про затвердження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки та передачу її в оренду) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Положеннями частин 1, 4 статті 122 ЗК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

За змістом ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель

Згідно з ч. 1 ст. 55 ЗК Укрраїни до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, ЗК України, іншими законами й нормативно-правовими актами.

При цьому згідно зі статтею 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України, а пунктом 2 статті 5 ЛК України (тут і далі в редакції, яка була чинною на час прийняття ММР рішення № 23/48 від 20.12.2012р. про затвердження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки та передачу її в оренду) передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак застосування норм земельного і лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинно базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об'єктом земельних правовідносин, то суб'єктний склад і зміст таких правовідносин повинно визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів щодо охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт "б" частини першої статті 164 ЗК України).

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв'язок їх використання із лісокористуванням.

Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням (пункт 13 статті 46 ЛК України).

Поряд із земельним кадастром здійснюється облік лісів та ведеться органами лісового господарства державний лісовий кадастр на основі державного земельного кадастру (частина друга статті 49 ЛК України) та включає: облік якісного і кількісного стану лісового фонду України; поділ лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; грошову оцінку лісів (у необхідних випадках); інші показники (стаття 51 ЛК України).

Згідно зі статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу.

Відповідно до статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до статті 149 ЗК України обласні державні вилучення земельних ділянок, наданих у постійне користування із земель державної та комунальної власності, провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень (частина 2). Сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу (частина 3). Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п'ятою, дев'ятою цієї статті (частина 6).

Згідно з нормами статей 181-184, 202-204 ЗК України, законів України "Про Державний земельний кадастр" та "Про землеустрій" дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Відповідно до пункту 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово - картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування.

Отже, при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України.

Саме така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року у справі № 6-212цс14 та від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (в редакція, що діяла на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення) є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

З матеріалів справ вбачається, що пунктом 12 розділу 1 рішення ММР від 11 жовтня 2012 року № 21/38 відповідачці ОСОБА_6 був наданий дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 9435 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з метою передачі ділянки в оренду строком на 5 років для будівництва об'єктів берегоукріплення поблизу земельної ділянки по АДРЕСА_1. Пунктом 8 розділу 1 рішення ММР від 20 грудня 2012 року № 23/48 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду загальною площею 9349 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, у тому числі 9349 кв.м. відведені під будівництво, зарахувавши її до земель іншого призначення, для будівництва та подальшого обслуговування об'єктів берегоукріплення поблизу земельної ділянки по АДРЕСА_1. та передано відповідачці ОСОБА_6 в оренду строком на 15 років вказану земельну ділянку (а.с. 9, 10).

02 липня 2013 року між ММР і ОСОБА_6 був укладений договір оренди земельної ділянки № 9305, який було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 11 липня 2013 року НОМЕР_1 (а.с. 13-19).

Згідно листів Управління містобудування та архітектури Миколаївської області та Миколаївського обласного управління водних ресурсів ОСОБА_6 стосовно погодження і отримання містобудівних умов і обмежень забудови спірної земельної ділянки на проектування об'єктів берегоукріплення не зверталась (а.с. 25, 26).

Відповідно ло листа ГУ Держземагенства у Миколаївській області проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_6 спірної земельної ділянки на державну землевпорядну експертизу не надходив (а.с.24).

Визначаючи правовий статус спірної земельної ділянки, суд обґрунтовано виходив з того, що прокурором доведено належність спірної земельної ділянки до категорії земель лісогосподарського призначення та знаходження її у державній, а не комунальній власності, факт незаконного отримання відповідачкою у користування земельної ділянки без попереднього її вилучення із категорії державних земель, які надані в установленому порядку та використовуються. ДП "Миколаївське лісове господарство", тобто, з порушенням порядку, встановленого для вилучення земель лісового фонду і зміни їх цільового призначення.

Так, згідно наявних у матеріалах справи планово-картографічних матеріалів, зокрема, планшету № 1 лісовпорядкування із ситуаційним планом та планом кадастрової зйомки вбачається, що спірна земельна ділянка розташована на землях лісового фонду що належать до земель державної власності і знаходяться у користуванні ДП "Миколаївський лісгосп», а саме - у кварталі 43 Миколаївського лісництва, урочище «Жовтневе» (а.с. 20-21, 128-129, 132-134).

Таким чином, судом правильно встановлено, що факт належності спірної земельної ділянки до категорії земель лісогосподарського призначення та її перебування в користуванні ДП "Миколаївське лісове господарство" позивачем підтверджено належними та переконливими доказами.

Саме по собі знаходження державних лісових земель в межах населеного пункту не є підставою для переходу права власності на них до територіальної громади, і зміну їх цільового призначення.

Отже, виходячи з вищевикладених вимог закону, суд дійшов вірного висновку, що оскаржувані рішення ММР були прийнятті поза межами її повноважень, наданих їй з вирішення земельних питань, а тому обгрунтовано відповідно до ст. 21 ЦК України, ст.ст. 21, 152 ЗК України визнав незаконними та скасував пункт 8 розділу 1 рішення ММР від 20 грудня 2012 року № 23/48 та пункт 12 розділу 1 рішення ММР від 11 жовтня 2012 року № 21/38.

З огляду на вищевикладене доводи апеляційної скарги про наявність у ММР повноважень по розпорядженню спірної земельної ділянки та недоведеність позивачем належності спірної земельної ділянки до категорії земель лісогосподарського призначення та закріплення у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство» в зв'язку з відсутністю у цього підприємства державного акту на право постійного користування цією землею та відповідної інформації у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень - не можуть бути прийняті до уваги.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

У ч.1 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до підпункту «б» ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними угод щодо земельних ділянок.

Згідно положеннями ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною.

Таким чином, встановивши, що спірний договор оренди був укладений з порушенням норм законодавства, районний суд обґрунтовано вважав, що позовні вимоги про визнання його недійсним та про застосування правових наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 ЦК України, щодо зобов'язання ОСОБА_6 повернути спірну земельну ділянку у власність держави в особі ДП «Миколаївське лісове господарство» - підлягають задоволенню.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки вони зроблені відповідно до норм матеріального права та фактичних обставин справи, встановлених судом на підставі повно та всебічно досліджених доказів.

Не можна погодитись з доводами апелянта про порушення оскаржуваним рішенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та невідповідність його рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року

Так, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах "Хендісайд проти Сполученого Королівства" від 7 грудня 1976 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

За обставинами справи "Стретч проти Сполученого Королівства" заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місцеву владу про намір продовжити договір оренди, в процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак, орган місцевої влади повідомив заявника, що продовження договору оренди відбутися не може, оскільки, погодившись з умовою договору про можливість його пролонгації орган місцевої влади перевищив свої повноваження.

Застосовуючи положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з праві людини вказав на таке. Заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди.

Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності.

Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобов'язання, взяті ним на себе у зв'язку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат.

За таких обставин цієї справи Європейський суд з прав людини виніс рішення на користь заявника.

Однак у справі, яка переглядається, обставини справи є істотно відмінними.

Так, відповідачка набула право користування спірною земельною ділянкою незаконно, адже та була надана їй Миколаївською міською радою у користування як земля, що є власністю територіальної громади міста, хоча ця земельна ділянка перебувала у державній власності та знаходилась у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство».

Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про повернення законному користувачу землі - ДП «Миколаївське лісове господарство» - спірної земельної ділянки, що належить до державної власності, яка вибула з його користування незаконно.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес" (п. 54 рішення).

Отже, обставини справи "Стретч проти Сполученого Королівства" та справи, яка переглядається, істотно різняться, а тому висновки щодо справедливої рівноваги між інтересами суспільства і особи в кожній з цих справ не можуть бути тотожними, а висновок Європейського суду з прав людини про порушення прав заявника у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" не може бути безумовним прецедентом при розгляді справи, яка переглядається.

Посилання в оскаржуваному рішенні суду на те, що незаконне вилучення земель державної власності лісогосподарського призначення та подальша передача їх у приватну власність грубо порушують інтереси держави у сфері ефективного використання земельних та лісових ресурсів, не свідчить про те, шо судом був встановлений факт передачі спірної земельної ділянки ОСОБА_6 у власність, а тому твердження апелянта про невідповідність висновку суду обставинам справи є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги не містять обставин, які не були досліджені і оцінені судом, та не впливають на обґрунтовані висновки суду.

За такого, підстав для скасування рішення суду першої інстанції ухваленого з дотриманням норм процесуального і матеріального права, колегія суддів, не вбачає.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді