Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючогосудді КОНДОРА Р.Ю.

суддівЛЕСКА В.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретаріМАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3, від імені та в інтересах якого діє адвокат Вакула Юрій Ігорович, до ОСОБА_5 про визнання майна одного з подружжя особистою приватною власністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_5, від імені та в інтересах якої діє адвокат Коваленко Олександр Миколайович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 грудня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

27.08.2014 ОСОБА_3, від імені та в інтересах якого діє адвокат Вакула Ю.І., звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_5 У заяві зазначив, що з 06.06.1998 перебував у шлюбі з ОСОБА_5, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30.05.2014 шлюб розірвано. Проте, фактично шлюбні відносини, спільне проживання сторін та ведення ними спільного господарства припинилися ще з грудня 2008 року, як це визнала ОСОБА_5, вказавши у заяві про розірвання шлюбу. Відповідно до частини 6 статті 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним, за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив визнати його особистою приватною власністю майно, набуте ним за час окремого проживання з відповідачем з грудня 2008 року у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11.12.2014 позов задоволено: визнано особистою приватною власністю ОСОБА_3 майно, набуте ним за час окремого проживання з ОСОБА_5 з грудня 2008 року у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Відповідач ОСОБА_5, від імені та в інтересах якої діє адвокат Коваленко О.М., рішення суду оскаржила, вказує на його незаконність. Зазначає, зокрема, що позивач звернувся до суду з необґрунтованим позовом, який суд так само необґрунтовано задовольнив, оскільки не був встановлений обсяг спільно нажитого майна на час припинення ведення спільного господарства, походження майна, будь-які дані щодо майна і суд фактично вирішив позов щодо майна, обсяг та види якого не були встановлені. Крім того, наразі судом розглядається інший спір між цими ж сторонами про поділ спільно нажитого майна, у зв'язку з чим позов ОСОБА_3 слід на підставі ст. 207 ч. 1 п. 4 ЦПК України залишити без розгляду. Просить рішення суду скасувати, позов залишити без розгляду.

У письмових запереченнях на апеляцію представник позивача адвокат Вакула Ю.І. вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідач ОСОБА_5 адвоката Коваленка О.М., який апеляцію підтримав, позивача ОСОБА_3 та його представника адвоката Вакули Ю.І., які апеляцію не визнали, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, апеляційний суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд виходив з його обґрунтованості та доведеності, однак, погодитись із таким вирішенням справи не можна, оскільки рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Встановлено, що 06.06.1998 ОСОБА_3 і ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, а рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30.05.2014 позов ОСОБА_5 про розірвання шлюбу задоволено, шлюб, укладений сторонами, розірвано (а.с. 3-15). У заяві ОСОБА_5 зазначала, що з грудня 2008 р. шлюбні відносини припинилися та існують лише формально.

За приписами ЦК України:

об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага (ст. 177);

річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179); речі можуть бути, зокрема, визначені індивідуальними чи родовими ознаками (ст. 184); майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (ст. 190 ч. 1);

правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 316 ч. 1, ст. 317 ч. 1, ст. 319 ч.ч. 1, 2);

майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ст. 355 ч.ч. 1, 2, 4);

спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю; майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 368 ч.ч. 1, 3).

Майнові відносини подружжя регулюються нормами СК України, а в частині, що не врегульована нормами цього Кодексу, ці відносини регулюються нормами ЦК України (ст. 8 СК України). Відповідно до змісту норм, розміщених у Главах 7 і 8 СК України, об'єктом права власності одного з подружжя, а також об'єктом права спільної власності подружжя є майно. Оскільки СК України не містить окремого, відмінного від того, що визначено в ЦК України, поняття майна, то у СК України це поняття застосовується в тому ж правовому значенні, що і в ЦК України.

З урахуванням положень ст.ст. 328, 364, 367, 370, 372, 386, 392 ЦК України щодо правомірності набуття права власності, щодо можливості виділу зі спільної власності частки в майні та поділу майна в натурі, захисту права власності шляхом визнання права на майно у випадку відповідного спору, положень ст.ст. 57, 60-63, 68-71 СК України щодо особистої приватної власності дружини, чоловіка, щодо спільного майна подружжя, права подружжя на поділ майна в натурі, в т.ч., судовим порядком, право власності набувається на конкретно визначене майно (річ), предметом поділу, предметом вимоги про визнання права на майно так само може бути конкретно визначене майно (річ). Судовим порядком вирішуються спори подружжя (колишнього подружжя), якщо не було досягнуто згоди стосовно права на майно, щодо визначення частки одного з подружжя в майні, щодо розподілу спільного майна, часток ньому після розірвання шлюбу, після припинення спільного проживання та ведення спільного господарства, щодо визнання права одного з подружжя на майно в останньому випадку та у разі пред'явлення вимоги про визнання права на майно як таке, що набуте ним за час окремого проживання з іншим з подружжя і т.ін. При вирішенні таких спорів має істотне значення та є предметом доказування (ст. 179 ч. 1 ЦПК України) залежно від пред'явлених вимог обсяг відповідного майна, його характеристики, склад майна, що існував, наприклад, на час припинення спільного проживання подружжя, склад майна, про визнання права власності на яке заявлено позов тощо.

Таким чином, вимога ОСОБА_3 про визнання його особистою приватною власністю майна, набутого ним за час окремого проживання з ОСОБА_5 у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, не може бути абстрактною, декларативною, а повинна стосуватися конкретно визначеного майна, право власності позивача на яке заперечується, не визнається відповідачем. Звернення до суду в порядку позовного провадження на захист порушеного, невизнаного права саме і передбачає наявність спору про право цивільне та необхідність його вирішення судом. Право на захист особа може здійснити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений цивільним процесуальним законом, зокрема, позивач повинен пред'явити конкретні, чітко сформульовані вимоги, що відображають предмет позову, навести відповідне обґрунтування, позаяк лише в такому випадку відповідач може належно реалізувати своє право на захист від конкретних вимог, а суд може захистити право у спосіб, визначений законами України (ст. 1, ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст. 4, ст. 119 ч. 2 п.п. 3, 5, 6 ЦПК України).

Ані позивач, ані суд першої інстанції на суть вищенаведених норм закону уваги не звернули. Позивач заявив свою вимогу, а суд її задовольнив лише процитувавши положення частини 6 статті 57 СК України про те, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним, за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. З огляду на таке формулювання вимоги, колегія суддів констатує, що, по-перше, вимога про визнання права на конкретно визначене майно (річ, речі) не була заявлена, тому фактично відсутній предмет позову, предмет спору та і власне докази в цій справі про існування спору щодо конкретного майна між колишнім подружжям; по-друге, правова конструкція частини 6 статті 57 СК України у взаємозв'язку з наведеними вище нормами ЦК України та СК України передбачає, що суд може як визнати відповідне майно власністю певного з подружжя, так може і не визнати права власності, що власне і означає вирішення спору щодо конкретного майна.

Суд першої інстанції не діяв у порядку ст. 121 ч. 1, ст. 207 ч. 1 п. 8 ЦПК України і розглядаючи справу по суті, не діяв також у порядку ст. 10 ч. 4, т. 130 ч. 6 п.п. 1, 3 ЦПК України, внаслідок чого вирішив безпредметний позов, ухвалив рішення, не з'ясувавши ані обсягу спільно набутого майна колишнього подружжя, що існувало на вказаний ОСОБА_3 час початку окремого проживання з ОСОБА_5 (грудень 2008 р.), ані майна, про право на яке поставив питання позивач. Власне, і вказівка ОСОБА_3 в заяві на фактичне припинення спільного проживання з ОСОБА_5 з грудня 2008 р. не є тотожною твердженню ОСОБА_5 у її заяві, на яку посилається позивач, про те, що з грудня 2008 р. шлюбні відносини припинилися та існують лише формально, чому суд оцінки не дав. Ухвалення за наведених обставин рішення про визнання права власності на майно без зазначення такого, щодо невизначеного та неназваного кола майнових об'єктів не ґрунтується на законі та неприпустиме. Пережбачена в законі сама по собі можливість визнання відповідного права не означає, що таке право може бути визнане у незаконний спосіб, без з'ясування, встановлення та оцінки фактів і обставин, необхідних для вирішення спору.

Відтак, доводи апеляції про незаконність рішення суду першої інстанції заслуговують на увагу, водночас для залишення позову без розгляду на підставі ст. 207 ч. 1 п. 4 ЦПК України після скасування рішення суду підстав немає, оскільки докази про розгляд на даний час судом спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав відсутні, тому на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 4 ЦПК України скаргу слід задовольнити частково, рішення суду скасувати, у позові - відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, від імені та в інтересах якої діє адвокат Коваленко Олександр Миколайович, задовольнити частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 грудня 2014 р. скасувати, у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання майна одного з подружжя особистою приватною власністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 121,80 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді