Справа № 440/1886/13 Головуючий у 1 інстанції: Журибіда Б.М.
Провадження № 22-ц/783/162/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на заочне рішення Буського районного суду Львівської області від 24 квітня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

встановила:

Оскаржуваним заочним рішенням Буського районного суду Львівської області від 24 квітня 2014 року позовну заяву задоволено.

В рахунок погашення заборгованості перед Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" за кредитним договором № 014/0899/82/49226 від 18.05.2007 р. в розмірі 12302,60 доларів США (98334,68 гривень), звернено стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок за адресою смт.Красне АДРЕСА_1 Буського району Львівської області, що складається з трьох житлових кімнат та кухні, загальна площа житлового будинку становить 88,5 кв.м., що належить ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Єманжелінськ Коркінського району Челябінської області, жителя АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб"єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій .

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" 983,35 гривень судового збору.

Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 19 червня 2014 року заяву ОСОБА_6, як представника ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Буського районного суду Львівської області від 24 квітня 2014 року - залишено без задоволення.

Дане рішення оскаржили ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі зазначають, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Вказують, що дане рішення суду прийняте за їх відсутності. Крім того, наголошують, що відповідачем по справі після 06.09.2013 року проводилися платежі щодо погашення заборгованості, зокрема 16.12.2013 року на рахунок позивача було перераховано суму в розмірі 4000,00 грн., а відтак сума заборгованості перед позивачем є меншою ніж зазначено у позові.

Також зазначають, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки, судом порушено принцип співмірності виходячи з вартості предмета іпотеки та наявної заборгованості. Судом не враховано, що спір стосується єдиного житла відповідача.

Просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В засідання судової колегії 06 лютого 2015 року поступило клопотання представника апелянтів ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи, однак таке відхилено. При оголошенні перерви в судовому засіданні 26 грудня 2014 року представник апелянтів ОСОБА_6 був присутній та з ним було погоджено час судового засідання 06 лютого 2015 року, а тому не встановлено підстав для відкладення справи через його зайнятість в іншій справі. Враховано також, що справа неодноразово відкладалась та відповідачу вже була надана можливість врегулювання спору з позивачем

Крім того представник позивача ОСОБА_2 пояснила, що після 26 грудня 2014 року представник банку по телефону пропонував ОСОБА_3 прибути для врегулювання спору, однак такий до банку не прибув.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом та матеріалами встановлено, що 18.05.2007 року між Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль") та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 014/0899/82/49226, за умовами якого ОСОБА_4 отримав від позивача кредит у розмірі 23000.00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13.750 % річних, з кінцевим терміном повернення 18.05.2017 р.

Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог п.3.2 договору, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника ОСОБА_4 Відповідно до п.1.2, 1.3., 1.4., 5.1. договору, останній зобов'язався щомісячно до 15-го числа кожного місяця повертати кредитні кошти згідно графіку погашення та сплачувати банку відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 13,75 % річних.

Відповідно до умов даного кредитного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися згідно графіку погашення кредиту в розмірі 1/120 від суми ліміту отриманого кредиту, погашення відсотків за користування кредитом; або шляхом здійснення щомісячних фіксованих рівних платежів (ануїтентний платіж) протягом всього строку дії договору згідно графіку погашення кредиту (п.1.3. договору)

Як встановлено районним судом, ОСОБА_4 порушив зобов'язання по кредитному договору, допустивши порушення термінів повернення кредитних коштів.

Внаслідок не виконання свого зобов'язання у ОСОБА_4 утворилася заборгованість перед позивачем 12302,60 доларів США (98334,68 гривень), в тому числі: заборгованість по кредиту - 9625,11 доларів США (76933,50 гривень); заборгованість по сплаті відсотків - 1013,97 доларів США (8104,66 гривень); пеня за порушення графіку повернення кредиту та сплату відсотків - 1663,52 доларів США (13296,52 гривень).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, ОСОБА_4 в іпотеку банку, згідно договору іпотеки від 18.05.2007 р., переданий житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 Буського району Львівської області, який складається з трьох житлових кімнат та кухні, загальна площа якого становить 88,5 кв.м., що є згідно п. 3.1. договору предметом іпотеки. Даний будинок належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3.

Згідно з Витягу реєстру прав власності на нерухоме майно № 14591549, виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" на об'єкт нерухомого майна 17.05.2007 р., балансова вартість предмету іпотеки становить 104884,00 (сто чотири вісімсот вісімдесят чотири грн. 00 коп.) гривень.

Разом з іпотекою нерухомого майна, зазначеного в п.3.1. договору, в іпотеку надана земельна ділянка, на якій знаходяться визначені будівлі та споруди. Земльна ділянка належить іпотекодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Красненською селищною радою 13.02.2006 р. на підставі рішення 23 сесії 4 скликання від 14.12.2005 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку за № 64 (п.3.2.1.1 договору).

Задовольняючи позов районний суд дійшов до вірного висновку, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 порушили норми закону та умови договорів кредиту та іпотеки, що виразилося у невиконанні належним чином зобов'язань за вказаними договорами.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

Відповідно до ст. 1049, 1050, 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст.ст. 526, 527, 530, 629 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином, у встановлений строк і відповідно до умов договору та вимог закону; договір є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Частиною першою статті 33 та статтею 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Встановлено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель може задовольнити всі боргові зобов'язання, не сплачені іпотекодавцем.

Оскільки відповідач не виконав належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором, а позивачем набуто право вимоги по цьому договору, останній вправі був звернутися до суду з вказаним позовом.

Посилання апелянтів на те, що ними частково погашено борг на суму 4 000 грн. судова колегія не приймає до уваги, оскільки доказів про це не представлено ні в місцевий суд при перегляді заочного рішення, ні в апеляційний суд. До того ж цю обставину заперечила представник позивача, яка і раніше зазначала про це як в запереченні на перегляд заочного рішення, так і в запереченні на апеляційну скаргу.

Встановлено, що безпідставним є і посилання апелянтів на те, що про зверненні стягнення на предмет іпотеки, виходячи з вартості предмета іпотеки та наявної заборгованості, судом порушено принцип співмірності.

Відповідно до вимог п. 41 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин"при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Встановлено, що в договорі іпотеки вартість предмету іпотеки вказана 38 091,29 доларів США (а.с.9).

З метою з"ясування цієї обставини апелянтами проведено визначення вартості вказаного майна по стану на 24.12.2014 року.

Встановлено, що розмір боргу по стану на 6.09.013 року становив 12 302,60 доларів США, а з представленого апелянтами висновку про вартість вказаного майна на 24.12.2014 року вбачається, що його вартість становить 42 126 доларів США (а.с.170).

Крім того згідно рішення суду звернення буде проводитись шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб"єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Таким чином оцінка предмету іпотеки проведена суб"єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій відповідатиме реальній ціні предмету іпотеки на той час, що гарантуватиме баланс прав сторін.

Враховуючи розмір боргу та вартість вказаного майна судова колегія прийшла до висновку, що принцип співмірності судом не порушено, так як сума заборгованості за кредитом є співмірна із вартістю іпотечного майна.

При цьому судова колегія враховує судову практику, яка зокрема вказана Верховним Судом України у Аналізі судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна. Так в Аналізі як приклад правильного застосування принципу співмірності судом названа ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.05.2012 року (справа №6-25507св12). З обставин цієї справи вбачається, що розмір боргу становив 298 751 грн. 06 коп., а вартість предмету іпотеки становила 689 186 грн. і встановлено, що були підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки з врахуванням принципу співмірності.

Представник позивач вказала, що на даний час розмір боргу вже є більший.

Відповідно до п.3.2.1.2 договору іпотеки від 18.05.2007 р. позивач не давав згоди на реалізацію предмету окремими частинами, а тому звернено стягнення на будинок (а.с.9).

Апелянти також посилаються на те, що судом не враховано, що спір стосується єдиного житла відповідача.

Ці посилання судова колегія не приймає до уваги з врахуванням наступного.

7 червня 2014 року, після ухвалення рішення судом першої інстанції, набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу"та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Відповідно до ст. 58 Конституції Українизакони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У ч. 1 ст. 303 ЦПК Українивстановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У ч. 1 ст. 304 ЦПК Українивизначено, що справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

З вищевикладених вимог закону вбачається, що апеляційний суд дійсно має право на застосування Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", якщо були б підстави, передбачені нормами матеріального та процесуального права, для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки у такому разі при ухваленні власного судового рішення апеляційний суд застосовує закон, який є чинним на час ухвалення такого рішення.

Сам по собі наведений вище Закон України не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки на час його ухвалення місцевий суд і не міг його застосувати, так як його не існувало, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду з огляду на те законодавство, яке існувало на час його ухвалення.

Оскільки підстав, передбачених нормами матеріального та процесуального права, для скасування рішення суду першої інстанції не встановлено, тому немає підстав для застосування апеляційним судом Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Інші доводи апелянтів не заслуговують на увагу, оскільки нічим не підтверджені та спростовуються матеріалами справи.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, подані сторонами докази.

Згідно із ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає цим вимогам.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1ч.1ст. 314, ст.315, ст.317 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - відхилити.

Заочне рішення Буського районного суду Львівської області від 24 квітня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.