Провадження №2/761/750/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10 квітня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Осаулова А.А.

при секретарі Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної адміністрації залізничного транспорту України, третя особа: Міністерство інфраструктури України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і моральної шкоди.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 26.09.2000 року він працював в Державній адміністрації залізничного транспорту України на посаді інженера 1 категорії відділу маркетингу та перспективного аналізу Головного управління матеріально-технічного забезпечення, а наказом від 10.01.2011 року був переведений на посаду начальника аналітичного відділу цін та договірної роботи управління прогнозування та економічного аналізу матеріально-технічного забезпечення Головного управління планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів.

Згідно наказу від 09.09.2014 року позивача звільнено із займаної посади у зв'язку із скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки йому не було запропоновано іншої роботи, а в повідомленні про скорочення штату не було зазначено про відсутність вакантних посад та не враховано, що позивач має переважне право на залишення на роботі. Оскільки позивач був членом профспілкової організації відповідача, звільнення відбулося без погодження із профспілковим комітетом.

З урахуванням викладеного та заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 43) позивач просить скасувати наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України від 09.09.2014 року, як незаконний; поновити на посаді начальника аналітичного відділу цін та договірної роботи управління прогнозування та економічного аналізу матеріально-технічного забезпечення Головного управління планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів Державної адміністрації залізничного транспорту України; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10000 грн та середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 3929,20 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, пояснивши, що 23.02.2012 року був прийнятий Закон України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування». Цей закон визначає правові, економічні та організаційні особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування. Оскільки в кінці квітня 2014 року ПАТ «Українська залізниця» створено не було, Укрзалізницею з метою упорядкування структури управління був виданий наказ від 24.04.2014 року «Про внесення змін до структури Укрзалізниці».

Повідомленням від 30.04.2014 року під особистий підпис позивач був попереджений про розірвання трудового договору на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідач звертався до профспілкового комітету щодо надання згоди на звільнення позивача, однак відповіді отримано не було. Оскільки жодної відповіді від профспілкового комітету не надійшло, вважається, що звільнення ОСОБА_1 було погоджено із профспілковим комітетом. 09.09.2014 року в Департаменті управління персоналом у присутності працівників відділу обліку кадрів позивач був ознайомлений із переліком всіх наявних посад, однак поставити підпис про ознайомлення відмовився, про що було зафіксовано у відповідному акті, а тому позивач був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, а тому суд вважає за можливе розглядати справу без його участі.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що наказом № 722 від 26.09.2000 року позивач ОСОБА_1 був прийнятий на посаду інженера 1 категорії відділу маркетингу та перспективного аналізу Головного управління матеріально-технічного забезпечення Державної адміністрації залізничного транспорту України.

Наказом № 13/0с від 10.01.2011 року позивач був переведений на посаду начальника аналітичного відділу цін та договірної роботи управління прогнозування та економічного аналізу матеріально-технічного забезпечення Головного управління планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів.

24.04.2014 року генеральним директором Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниці) був виданий наказ № 135-Ц/од про внесення змін до структури, яким було наказано ліквідувати з 25.07.2014 року Головне управління планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів та утворити з 25.04.2014 року в апараті Укрзалізниці Управління планування матеріально-технічних ресурсів чисельністю 15 штатних одиниць (а.с.47).

02.07.2014 року генеральним директором Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниці) був виданий наказ № 368-Ц/од, згідно якого керівникам структурних підрозділів Укрзалізниці та підприємств, підпорядкованих Укрзалізниці, що реорганізовуються, забороняється без згоди центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, зокрема, скорочувати чисельність працівників (а.с.11-12).

Наказом генерального директора Укрзалізниці № 395-Ц/од від 14.07.2014 року було зобов'язано Головне управління кадрової та соціальної політики підготувати план заходів щодо переведення працівників апарату управління Укрзалізниці на посади новостворених структурних підрозділів відповідно до вимог законодавства, передбачивши, що виконання цього плану має бути завершено до 14.10.2014 року (а.с.13-14).

18.07.2014 року був прийнятий наказ генерального директора Укрзалізниці щодо збільшення чисельності Управління планування матеріально-технічних ресурсів до 17 штатних одиниць (а.с.55).

25.07.2014 року генеральний директор Укрзалізниці прийняв наказ № 427-Ц/од про внесення змін до структури Укрзалізниці, яким наказав реорганізувати з 25.07.2014 року Управління планування матеріально-технічних ресурсів шляхом створення Департаменту планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів чисельністю 24 штатні одиниці (а.с.15).

05.05.2014 року ОСОБА_1 отримав повідомлення, яким його було проінформовано про те, що на підставі наказу Укрзалізниці від 24.04.2014 року № 135-У/од «Про внесення змін до структури Укрзалізниці» та Переліку № 19 від 25.04.2014 року змін до штатного розпису, Головне управління планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів ліквідується з 25.07.2014 року, а посада, яку він займає, вилучається із штатного розпису, в зв'язку з чим трудовий договір з ним буде розірвано на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.68).

Наказом № 3399/ос від 09.09.2014 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади у зв'язку із скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.8).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу.

При цьому мається на увазі, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичної особи.

Вчинення зазначених дій вимагає від роботодавця й положення ст. 49-2 КЗпП України.

Як зазначив в своїх поясненнях представник позивача, ОСОБА_1 одночасно з попередженням про звільнення не було запропоновано іншу роботу. При цьому, представником відповідача було зазначено, що ОСОБА_1 був ознайомлений із переліком всіх вакантних посад, однак відмовився поставити підпис про ознайомлення, про що було складено акт від 09.09.2014 року (а.с.82).

Однак, відповідачем не надано доказів, що позивачу пропонувалися всі вакантні посади, які є в Державній адміністрації залізничного транспорту України і що позивач відмовився від переведення на іншу роботу.

В зв'язку з чим суд вважає, що відповідачем не були дотримані вимоги, передбачені ч. 2 ст. 49-2КЗпП України, під час звільнення позивача з роботи.

Відповідно до ст.. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Так, відповідно до матеріалів справи, позивач більше 14 років працював в Державній адміністрації залізничного транспорту України. За весь цей час жодних дисциплінарних стягнень на нього накладено не було.

Судом також встановлено, що позивач є членом профспілкової організації апарату Укрзалізниці.

Частиною 1 ст. 43 КУпП України визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Зазначені положення норм трудового законодавства також закріплені в Законі України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

10.07.2014 року до профспілкового комітету апарату Укрзалізниці був направлений лист про надання дозволу на звільнення за скороченням штату 7 працівників Головного управління планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів (а.с.69).

Листом від 14.07.2014 року первинна профспілкова організація апарату Укрзалізниці повідомила, що надання згоди на скорочення працівників апарату Укрзалізниці буде розглянуто після надання згоди центрального органу виконавчої влади (а.с.70).

22.08.2014 року Департамент управління персоналом повідомив первинну профспілкову організацію апарату Укрзалізниці про надання згоди Міністерства інфраструктури на зменшення загальної чисельності апарату управління Укрзалізниці згідно листа від 14.07.2014 року (а.с.71).

В судовому засіданні представник відповідача повідомив, що оскільки жодної відповіді від профспілкового комітету щодо надання чи ненадання згоди на звільнення позивача не надійшло, а тому, у відповідності до ст.. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» вважається, що звільнення ОСОБА_1 було погоджено із профспілковим комітетом.

Згідно листа Первинної профспілкової організації апарату Укрзалізниці від 18.11.2014 року, наданого на запит адвоката Ружицького Р.Ф., згода профспілковою організацією апарату Укрзалізниці на звільнення позивача не надавалася (а.с. 58). Крім того, листом профспілкової організації від 24.07.2014 року на адресу генерального директора Укрзалізниці звернуто увагу на порушення вимог п.2.4.3 Колективного договору ст.49-2, 49-4, 40 КЗпП України та ст.ст.48, 50 Закону України «Про зайнятість населення» щодо переважного залишення на роботі та працевлаштування вивільнюваних працівників.

Таким чином, слід вважати, що позивача було звільнено в порушення вимог вказаного законодавства та без погодження із профспілковою організацією, що є грубим порушенням ст. 43 КЗпП України.

Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст. 104, 105, 110 ЦК України ліквідація є такою формою припинення юридичної особи за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами у передбачених ними випадках, у результаті якої вона припиняє свою діяльність без правонаступництва, тобто без переходу прав та обов'язків до інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 492 КЗпП України.

Отже, судом встановлено, що Головне управління планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів було структурним підрозділом Державної адміністрації залізничного транспорту України, яка є юридичною особою, тому у відповідача були відсутні підстави для звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією Головного управління планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів, оскільки саму юридичну особу не ліквідовано, а ліквідовано її структурну одиницю.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи (ч.2 п.19 постанови пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року N 9 Про практику розгляду судами трудових спорів).

Як встановлено судом, позивач займав посаду начальника відділу матеріально-технічного забезпечення Головного управління планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів та в подальшому вказаний відділ та управління реорганізовано шляхом створення з 25.07.2014 року відповідного Департаменту з кількістю - 24 чоловіки працюючих осіб (а.с.15, 55). З чого вбачається про перейменування управління в Департамент та збільшення чисельності працівників, а одже скорочення чисельності і штату працівників не проводилось.

За таких обставин, суд вважає, що звільнення позивача було незаконним так як прийнято з порушенням вимог чинного трудового законодавства України, без врахування і з'ясування всіх обставин, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, позивач підлягає поновленню на роботі.

Між тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування наказу Державної адміністрації залізничного транспорту від 09.09.2014 року, яким було звільнено позивача, оскільки сам факт поновлення позивача на роботі автоматично скасовує оскаржуваний наказ.

Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи, що позивач, якого було звільнено з роботи 09.09.2014 року, з 24.09.2014 року працює провідним економістом відділу запчастин вагонів Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач», яке підпорядковане Державній адміністрації залізничного транспорту України, тобто позивач був прийнятий на роботу через нетривалий проміжок часу, а отже, позивачем, у відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України, не доведено, що останній зазнав моральних страждань, а тому позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.

При вирішенні позовних вимог щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу на користь позивача судом враховано наступне.

Так, ч.2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше ніж за один рік.

Пунктом 31 постанови пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року N 9 Про практику розгляду судами трудових спорів (частина 5) у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348).

З врахуванням вказаних вимог судом було проведено розрахунок сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу та встановлено, що кількість днів вимушеного прогулу позивача становить - 11 робочих днів, які слід обраховувати з дня звільнення 09.09.2014 року по день прийняття його на роботу на іншу посаду 24.09.2014 року.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08.02.95р., вирахована середньоденна заробітна плата за час вимушеного прогулу.

Так, згідно довідки про роботу позивача (а.с.45) заробітна плата за останні 2 повних місяці становить - за липень - 9639,03 грн. та за серпень - 9511,62 грн., а фактично відпрацьовано за цей період - 43 робочі дні. Тобто, середньомісячна заробітна плата за останні повні два місяці (липень-серпень 2014 року) перед звільненням становить - (9639,03 + 9511,62), яку слід поділити на 43 робочі дні = 445,36 грн. - середньоденна заробітна плата.

Звідси розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з часу звільнення позивача з 09.09.2014 року по день, що передує його прийняттю на нову посаду 24.09.2014 року, який складає - 11 робочих днів х 445,36 грн. (середньоденний заробіток) = 4899 грн., який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

У відповідності до ст.. 367 ЦПК України, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника аналітичного відділу цін та договірної роботи управління прогнозування та економічного аналізу матеріально-технічного забезпечення Головного управління планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів Державної адміністрації залізничного транспорту України підлягає негайному виконанню.

У відповідності до ст.. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі - 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 40, 42, 43, 49-2, 237-1 КЗпП України, ст.ст. ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60, 88, 212, 213, 215, 218, 367 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаді начальника аналітичного відділу цін та договірної роботи управління прогнозування та економічного аналізу матеріально-технічного забезпечення Головного управління планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів Держаної адміністрації залізничного транспорту України.

Стягнути з Державної адміністрації залізничного транспорту України на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі - 4899 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: