РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2015року Жовтневий районний суд м. Харкова

у складі : головуючого - судді Труханович В.В.

за участю секретаря - Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив суд ухвалити рішення на підставі якого стягнути зі ОСОБА_3 на свою користь 141 642,00 грн., та стягнути солідарно зі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 200,00 грн., а також стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що 15.10.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав, ОСОБА_3 прийняв у власність 50 000 грн., підтвердженням чого є договір позики.

ОСОБА_3 зобов'язався повернути отриману суму коштів до 15.11.2013 року.

Але, як вказує позивач, з ОСОБА_3 свої обов'язки за договором не виконав, внаслідок чого сума основного боргу становить 50 000 грн.

Крім того, у зв'язку з невиконанням зобов'язань за договором позики ОСОБА_1 вважає, що з відповідачів підлягає стягненню сума боргу у розмірі 50 000 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 8 495 грн. та трьох відсотки річних у розмірі 1 347 грн.

Позивач зазначає, що договором позики було передбачено неустойку за порушення зобов'язання, яку позивач також просить суд стягнути з відповідачів.

Так, загальний розмір заборгованості відповідачів становить 141 842,00 грн., з яких: 50 000 грн. - сума основного боргу, 8 495 грн. - індекс інфляції, 1 347 грн. - три відсотки річних, а розмір неустойки 3 126 000 грн.

Враховуючи викладене, позивач і звернувся до суду з даним позовом.

27 листопада 2014 року від відповідача ОСОБА_3 надійшли письмові заперечення, в яких він просить суд відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову у зв'язку з незаконністю та необґрунтованістю.

Представник позивача, ОСОБА_4, який діє на підставі Договору про надання правової допомоги, в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлений позов підтримав, просив суд його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, відповідно до якої визнала позовні вимоги ОСОБА_1, та просила суд розглянути справу за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причина неявки суду невідома. Клопотання про відкладення розгляду справи не надходили.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлений ОСОБА_1 позов підлягає задоволенню, виходячи за наступних обставин.

Судом було встановлено, що 15.10.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики. (а.с. 55-56)

Згідно п. 1 даного договору, позикодавець передав у позичальнику у власність грошові кошти в сумі 50 000 грн., а позичальник зобов'язався повернути позику у визначений договором строк.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідач ОСОБА_3 в письмових запереченнях посилався на те, що він не отримував від позивача грошових коштів за договором позики, який на його думку був договором про матеріальну відповідальність.

Відповідно до положень п. 8, 8.1 договору позики, підписання цього договору позичальником підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики. Належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника.

Так, суд вважає, що договір позики є укладеним з моменту його підписання.

Згідно умов договору, відповідач зобов'язався повернути ОСОБА_1 позику в строк до 15.11.2013 року. Повернення позики має бути підтверджено розпискою позикодавця. (п. 5.1 договору позики)

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частина 2 цієї ж статті вказує, що позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Відповідач ОСОБА_3 в письмових запереченняхв якості підстав для відмови в позові посилався на те, що договір позики є удаваним правочином, а тому має бути визнаний судом недійсним, але жодних зустрічних позовних вимог до ОСОБА_1 не висуває.

З приводу даних заперечень суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

Але, посилання відповідача ОСОБА_3 на вказані обставини не знайшли свого підтвердження під час судового засідання, оскільки договором позики передбачено, що на момент його укладання сторони стверджували, що договір складений при повному розумінні сторонами його умов та термінології.

Так, суд не приймає до уваги заперечення ОСОБА_3 щодо недійсності договору позики.

Позивач ОСОБА_1 в тексті позову вказує, що ОСОБА_3 обов'язки за договором позики не виконав, та не повернув суму позики, в обумовлений у договорі строк.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відтак, судом встановлено, що на теперішній час неповернутою залишилася сума боргу у розмірі 50 000 грн.

Крім того, позивач вказує, що тривале невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо своєчасного повернення позики призвело до збільшення суми боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляцій за весь час прострочення та трьох відсотків річних.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В даному випадку прострочення виконання грошового зобов'язання починається з 16.11.2013 року.

Індекс інфляції за весь час прострочення, тобто з 16.11.2013 року по вересень 2014 року (включно): 100,2%* 100,5%* 100,2%* 100,6%* 102,2%* 103,3%* 103,8%* 101,0%* 100,4%* 100,8%* 102,9%* = 116,99%; сума боргу з врахуванням індексу інфляції становить: 50 000*116,99%/100%= 50 849,00 грн.

Три відсотки річних за період з 16.11.2013 по 09.10.2014 року становить: 50 000*3%/100/365 днів*328 днів = 1 347,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Крім того, умовами договору позики передбачено, що за прострочення виконання своїх зобов'язань, позичальник повинен сплатити на користь позикодавця пеню в розмірі 0,5% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

За таких умов, сума пені за період з 16.11.2013 року по 09.10.2014 року становить: 50 000*0,5%/100*328 днів = 82 000 грн.

Отже загальна сума боргу з врахуванням інфляційних витрат, трьох відсотків річних та пені становить 141 842,00 грн., та підлягає стягненню зі ОСОБА_3

Також судом встановлено, що 15.10.2013 року в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки. (а.с. 7)

Згідно п. 1 договору поруки, поручитель поручається перед кредитором за виконання ОСОБА_3 всіх зобов'язань, що виникають з договору позики.

При цьому, пунктом 2 договору поруки передбачено обмежений розмір відповідальності поручителя, який визначений сумою у розмірі 200 грн.

Умовами договору поруки також передбачено, що позичальник та поручитель несуть солідарну відповідальність перед ОСОБА_1

Згідно ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є солідарними боржниками за договором позики від 15.10.2013 року в межах суми 200 грн.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу.

Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 знайшли свого обґрунтування під час судового засідання, а тому підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до квитанції від 17.10.2014 року, позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1 419,00 грн., який також підлягає стягненню з відповідачів пропорційно до тієї частини позовних вимог, яка задоволена.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 7, 10, 11, 57-60, 88, 209, 215-216 ЦПК України, ст. ст. 6, 23, 202, 203, 235, 524, 526, 530, 549, 550, 553, 554, 610, 611, 625, 628, 631, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15.10.2013 року в розмірі 200 грн. (двісті гривень).

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15.10.2013 року в розмірі 141 642,00 грн. (сто сорок одна тисяча шістсот сорок дві гривні).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 121,80 грн. (сто двадцять одна гривня 80 копійок).

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 297,20 грн. (одна тисяча двісті дев'яносто сім гривень 20 копійок).

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з моменту одержання його копії.

Суддя В.В. Труханович