Провадження № 2/522/3103/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Івченка В.Б.

при секретарі - Січінава М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до Прокуратури Одеської області, Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 713 грн., моральної шкоди у розмірі 50000 грн. та судових витрат у розмірі 208,66 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 16.10.2013 року Приморським районним судом м. Одеси були розглянуті дві скарги позивача від 03.12.2010 року та 21.09.2010 року, які були об'єднані в одне провадження, та постановою суду були задоволені, якою визнано неправомірною бездіяльність посадових осіб прокуратури Одеської області при розгляді заяв, визнано неправомірною бездіяльність слідчого прокуратури Одеської області Заперченка при розгляді її заяв від 17.03.2010 року, 28.04.2010 року, 05.05.2010 року, 19.05.2010 року, 26.05.2010 року. Суд також ухвали окрему ухвалу на адресу прокурора Одеської області у зв'язку з порушенням норм КПК України.

20.02.2014 року апеляційна скарга прокурора Прокуратури Одеської області апеляційним судом Одеської області залишена без задоволення, а постанова Приморського районного суду м. Одеси - без змін. Внаслідок незаконної бездіяльності посадових осіб прокуратури Одеської області позивач набула право на стягнення спричиненої матеріальної та моральної шкоди, у зв'язку з чим вона звернулася до суду з відповідним позовом.

Позивач в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву з проханням справу розглядати у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представники відповідачів в судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнали та просили у задоволенні позовної заяви відмовити за безпідставністю.

Вислухавши представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом в судовому засіданні встановлено, що 16.10.2013 року Постановою Приморського районного суду м. Одеси задоволена скарга ОСОБА_1 на неправомірні дії (бездіяльність) посадових осіб прокуратури Одеської області, а також співробітника прокуратури Заперченка В.С. при розгляді заяв від 17.03.2010 року, 28.04.2010 року, 05.05.2010 року, 19.05.2010 року, 26.05.2010 року, не взяття у неї пояснень при розгляді заяв, не надання акту СМЕ, постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 05.04.2010 року, письмових вмотивованих відповідей по заявам від 17.3.2010 року, 28.04.210 року, 05.05.2010 року, 19.05.2010 року, 26.05.2010 року.

16.10.2013 року Приморським районним судом м. Одеси винесена окрема ухвала, згідно якої судом постановлено звернути увагу прокурора Одеської області на вищевказані порушення кримінально-процесуального законодавства України з метою забезпечення необхідних заходів по усуненню причин та умов порушень, а також недопущенням подібних випадків в майбутньому.

20.02.2014 року ухвалою апеляційного суду Одеської області апеляційна скарга прокурора відділу прокуратури Одеської області - залишена без задоволення, постанова судді Приморського районного суду м. Одеси від 16.10.2013 року залишена без змін.

Згідно ст.11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України закріплено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Моральна (немайнова) шкода - наслідки правопорушення, які не мають економічного змісту і вартісної форми і можуть полягати у: 1) фізичному болі га стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у принижені честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна (немайнова) шкода може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми.

Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відповідно до ст.1167 Цивільного кодексу України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1174 Цивільного кодексу України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювана шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Таким чином, позивач має довести не лише протиправність поведінки відповідача, але й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім цього, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власного ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Водночас, позивачем до суду не надано жодних доказів на підтвердження заподіяння їй відповідачем моральної шкоди у вигляді моральних чи фізичних страждань, погіршення стану здоров'я, тощо, а також не надано ґрунтовних пояснень та доказів на підтвердження шкоди та того, з яких саме міркувань виходив позивач визначаючи спірну суму завданої, за її твердженням, відповідачем, моральної шкоди у розмірі 50000 гривень.

З тих же підстав, необгрунтованою є вимога ОСОБА_1 щодо стягнення матеріальної шкоди в сумі 713,96 грн., оскільки вказана сума не є матеріальною шкодою у розумінні статті 22 ЦК України, а є канцелярськими та іншими витратами, які ОСОБА_1 сплатила під час розгляду скарги в порядку статті 303 КПК України і які згідно вимог ЦПК України не відшкодовуються, а отже не можуть бути предметом спору у цивільній справі.

Крім того, вказана позивачем сума матеріальної шкоди не узгоджується з нормами статті 79 ЦПК України, оскільки понесені витрати у цьому випадку є власними витратами ОСОБА_1, якими вона розпоряджається самостійно та не відносяться до витрат, передбачених пунктом 3 частини З статті 79 ЦПК України.

Більш того, долучені до позову касові чеки прямо не свідчать про придбання канцелярського приладдя саме з метою звернення до суду по вказаній позивачем справі, тому що, вони могли бути придбані для інших, не пов'язаних з цим, цілей.

Таким чином, вимога про відшкодування матеріальної шкоди не підлягає задоволенню, оскільки, вказана сума не є матеріальною шкодою у розумінні статті 22 ЦК України, та не є доведеною.

Крім того, відповідно до ст.43 Бюджетного кодексу України, органи Державної казначейської служби здійснюють лише обслуговування Державного бюджету України.

Разом з цим, ст.ст. 92 і 95 Конституції України зазначено, що виключно законами України визначається державний бюджет України і бюджетна система України та виключно тільки законом про Державний бюджет України будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Згідно ч.2 ст.4 Бюджетного кодексу України при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням Конституції України, Бюджетного Кодексу України та Закону про Державний бюджет України.

Відповідно до п. 8 ст. 7, п. 1, 2 ст. 29 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом про Державний бюджет України.

Пунктом 6 частиною 1 статті 2 Бюджетного кодексу України встановлено, що повноваження на здійснення платежів з конкретною метою в процесі виконання бюджету надаються розпоряднику бюджетних коштів відповідно до бюджетного призначення.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які проводяться за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів.

Відповідно до бюджетного законодавства органи прокуратури є розпорядником бюджетних коштів і уповноважені на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов'язань та здійснення видатків з бюджету.

Крім того, прописуючи шлях виконання у прохальній частині позовної заяви, позивач посилається також на Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», відповідно до положень ст.3 якого, виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу.

На виконання вимог вищевказаного Закону та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 зі змінами та доповненнями. Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області здійснює безспірне списання коштів з рахунків боржника, які відкриті в органі Казначейства (стягнення конкретних сум з конкретних боржників).

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи те, що позивачем не надані до суду будь-які документи, які підтверджують її право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, судових витрат, та які необхідні для дослідження у судовому засіданні за процесуальними нормами, суд вважає, що у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Головного управління Держаної казначейської служби України в Одеській області про стягнення матеріальної, моральної шкодита судових витрат необхідно відмовити у повному обсязі.

Керуючись Конституцією України, Бюджетним кодексом України, ст.ст., 22. 23, 1166, 1167, 1172, 1176 ЦК України, ст.ст. 10,11, 60, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Головного управління Держаної казначейської служби України в Одеській області про стягнення матеріальної, моральної шкодита судових витрат - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції, шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк - з дня проголошення рішення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Приморського

районного суду м. Одеси Івченко В.Б.