АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 623/2087/13-ц
Провадження № 22-ц-/790/2240/15 Головуючий І інстанції: Бутенко В.М.
Категорія: право власності Доповідач: Івах А.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Івах А.П.,

суддів - Хорошевського О.М., Пшенічної Л.В.,

при секретарі - Курносовій К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданої в особі її представника ОСОБА_2 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 02 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про визнання договору дарування частково недійсним та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2009 року ОСОБА_5, правонаступником якого є ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування частково недійсним та визнання права власності на ? частину житлового будинку.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у період знаходження у шлюбі з 25 липня 1962 року з ОСОБА_6, 26 серпня 1967 році вони спільно придбали житловий будинок АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року його дружина ОСОБА_6 померла.

У травні 2008 року він випадково дізнався, що вищевказаний житловий будинок 21 квітня 1997 року був подарований його дружиною ОСОБА_6 їхньому сину ОСОБА_3. Згоди своєї він не давав, вважає, що такий договір порушує його право на житло, крім того за комунальні послуги сплачує особисто, в зв'язку з чим просив визнати договір дарування житлового будинку частково недійсним та визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 жовтня 2012 року позов ОСОБА_5 задоволено, визнано договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, посвідчений 21 квітня 1997 року приватним нотаріусом Ізюмського нотаріального округу Харківської області Банниковим С.І. за реєстром №2200 згідно якому ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар житловий будинок АДРЕСА_1 недійсним в 1/2 частині. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1. Правовстановлюючі документи на ім'я ОСОБА_3 в 1/2 частині вважати втратившими силу.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11 грудня 2012 року рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 жовтня 2012 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2013 року рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 жовтня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 11 грудня 2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У зв'язку зі смертю позивача ОСОБА_5 яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 року, на підставі ухвали суду першої інстанції від 27 лютого 2014 року до участі у справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_5 залучено ОСОБА_1.

За результатами нового розгляду справи рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 02 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій порушує питання про його скасування та ухвалення нового, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі та вирішити питання щодо віднесення судових витрат за рахунок відповідача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що рішення є упередженим, незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповного з'ясування і встановлення обставин справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

- чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Розглядом справи достеменно встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з ІНФОРМАЦІЯ_1 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 8 т.І).

У період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Ізюмською державною нотаріальною конторою 25 серпня 1967 року за №3139 та зареєстрованого в Ізюмському БТІ 19 вересня 1967 року за реєстровим №4227 подружжя придбало будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_6.

На підставі договору дарування від 21 квітня 1997 року ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар вказаний будинок (а.с.7 т.с.І).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року (а.с.11 т.. І).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с. 200 т.с.ІІ), у якості правонаступника позивача до участі у справі залучена ОСОБА_1 (а.с.4 т.с.ІІІ), яка у повному обсязі підтримала позовні вимоги.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування частково недійсним та визнання права власності на ? частину житлового будинку, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, встановивши фактичні обставини, від яких залежить вирішення справи, правильно визначився з юридичною природою правовідносин, що виникли між сторонами і законом, що їх регулює та дійшов висновку про те, що наявні у справі докази та пояснення свідків безперечно підтвердили факт, що ОСОБА_5 був обізнаний про договір дарування, вчинений його дружиною на користь сина ОСОБА_3 та не оскаржував його до 2009 року за наявності такої можливості.

Нотаріальна документація, якою було зафіксовано факт укладення спірного договору не збереглася, але допитаний у якості свідка приватний нотаріус Банніков С.І. підтвердив факт наявності заяви ОСОБА_5 щодо своєї згоди на відчуження спільного майна.

Суд прийняв до уваги, що про наявність такої згоди свідчить журнал реєстрації вхідних документів, який вівся приватним нотаріусом згідно п.3.3 та п.3.4 Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 03.02.1994 р. № 6/5, та передбачав у тому числі графу "короткий зміст документу". Так, 12 квітня 2010 року у судовому засіданні в Ізюмському міськрайонному суді Харківської області під час розгляду даної справи, приватний нотаріус Банніков С.І. приносив журнал реєстрації вхідних документів, де 21 квітня 1997 року проведена реєстрація заяви ОСОБА_5 про згоду на відчуження спільного майна. Журнал реєстрації вхідних документів знищено, що підтверджується актом про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду (відповідь приватного нотаріуса Баннікова С.І. від 21.01.2015р. №7/01-16 з актами та висновками.

ОСОБА_3, допитаний у якості свідка підтвердив, що його батько ОСОБА_5 був присутнім у приватного нотаріуса Баннікова С.І. 21 квітня 1997 року під час вчинення спірного договору дарування, та особисто надавав відповідну заяву про згоду на відчуження спільного майна.

Згідно до вимог ст. 45 Закону України "Про нотаріат" у редакції, чинній станом на 21,04.1997року, при посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством України, перевіряється справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчуванні угоди, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса чи іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальну дію.

Відповідно до п.п. 27 і 35 глави І "Посвідчення угод", Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 р. № 18/5 (далі - Інструкція) (що діяла на момент дарування спірного будинку), нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму. Відповідно до чинного законодавства обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають, зокрема: договори про відчуження (купівля-продаж. міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку, іншого нерухомого майна. Угоди про відчуження або заставу майна подружжя, що належить їм на праві спільної сумісної власності, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого із подружжя (стаття 23 Кодексу про шлюб та сім'ю). Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на відчуження або заставу спільного майна повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку або підприємством, установою, організацією, в якій він працює чи навчається, житлово-експлуатаційною організацією за місцем його проживання, або адміністрацією стаціонарного лікувально-профілактичного закладу, в якому він перебуває на лікуванні. Засвідчувати справжність підпису не потрібно, якщо чоловік або дружина відчужувача особисто подасть нотаріусу заяву про згоду на відчуження. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, перевіряє справжність його підпису, про що робить відмітку на заяві, і вказує назву документа, який посвідчує особу, номер, дату видачі і назву установи, що його видала.

Тож, отримання нотаріусом заяви другого з подружжя про згоду на відчуження або заставу спільного майна не відносилось до вчинення нотаріальних дій, перелік яких наведено у Законі України "Про нотаріат" та у відповідності до п.2 та п.19 Інструкції, якщо чоловік або дружина відчужувача особисто подає заяву нотаріусу, то така заява не підлягала реєстрації в реєстрах нотаріальних дій.

При вирішенні спору суд керувався ст. ст. 22, 23 Кодексу про шлюб та сім'ю України, що був чинним на той час.

Отже, розглядаючи спір, суд встановив фактичні обставини, що мають значення для справи, правильно визначився з юридичною природою правовідносин, що виникли між сторонами і законом, що їх регулює, дійшов обґрунтованого висновку щодо недоведеності позовних вимог, на виконання положень ч. 3 ст. 215 ЦПК України у своєму рішенні привів мотиви, з яких вважав встановленою відсутність фактів, якими спочатку ОСОБА_5, а потім його правонаступник ОСОБА_1 обґрунтували свої позовні вимоги.

З висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується.

Разом з тим, судова колегія вважає за необхідне виключати із мотивувальної частини рішення посилання суду щодо порушення позивачем при зверненні до суду з позовом строку позовної давності, не надавши доказів поважності причини цього пропуску.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови №14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" у мотивувальній частині рішення У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини,а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при

задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази,судмаєсвої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою.

За таких обставин, недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують, підстав для їх задоволення, зміни чи скасування рішення суду судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 02 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -