Справа № 182/8286/15-ц
Провадження № 2/0182/4349/2015
18.12.2015 м. Нікополь
Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Кобеляцької-Шаховал І.О.
за участю секретаря Скоробогатової А.О.
позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна за набувальною давністю,
Позивач звернулась до суду з заявою про визнання права власності на частину майно за набувальною давністю.
В обґрунтування своїх вимог посилається на наступне.
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.03.1991 року, за нею зареєстровано право власності на 2/3 частини житлового будинку по вул.Ілліча, 49 в м.Нікополі. Право власності на 1/3 частину будинку, згідно довідки КП „Нікопольське МБТІ, зареєстроване за її братом відповідачем по справі на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.02.1993 року. Будинок дістався їм з братом у спадок після смерті батька. У цьому будинку вони провели своє дитинство. Після заміжжя вона разом з чоловіком виїхала до Магаданської області Російської Федерації та виписалась з будинку. Брат проживав в батьківському будинку з дружиною до 1983 року, а потім знявся з реєстрації та виїхав до м.Луганськ. Близько 8 років назад він переїхав до с.Південного, де проживає й зараз. Після смерті їх батьків брат приїздив до м.Нікополя лише для оформлення своїх спадкових прав. З 1993 року він жодного разу до батьківського будинку не приїздив. Акт не проживання відповідача з дати його зняття з реєстрації 24.03.1983 року підтверджується актом від 25.08.2015 року, складеним головою квартального комітету № 33 зі слів сусідів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 В 1992 році вона повернулась до м.Нікополя та вселилась в бутьківський будинок, який стояв пусткою. З жовтня 1999 року вона отримала спочатку тимчасову, а з набуттям громадянства України, постійну реєстрацію в будинку. В спірному будинку на теперішній час вона зареєстрована та проживає сама. Після оформлення братом своїх спадкових прав вона мала розмову з ним, в якому запропонувала йому орендну плату за проживання в цілому будинку, в тому числі й в його частині при умові спільного утримання спірного будинку. Брат як співвласник майна, не заперечував проти її проживання в будинку та запропонував їй самотужки утримувати весь будинок, нічого йому не сплачуючи, задля збереження будинку та утримання його в належному стані. Брат обіцяв приїздити до м.Нікополя та допомагати їй в ремонту будинку й інших витратах. Але жодного разу не приїхав і ніякої матеріальної допомоги на утримання будинку не надав. З його слів, він не мав наміру повертатись до батьківського будинку та приймати участь в його утриманні. Вона самотужки здійснила ремонт в будинку, газифікувала будинок, замінила стару огорожу на бетонну, відремонтувала вбиральню, замощення двору тощо. Два роки тому брат переніс інсульт. На його лікування вона надала йому значну грошову допомогу. Тому брат виказав бажання переоформити на неї свою частину будинку, якою він ніколи не користувався і не має наміру користуватись. Але, через порушення мовлення (його розуміють лише близькі), нотаріус, якого вони привозили до брата, відмовився посвідчити договір відчуження майна. В звязку з тим, що вона добросовісно заволоділа 1/3 частиною будинку по вул.Ілліча, 49 та з 1992 року користується всім будинком та усією земельною ділянкою, адже без хазяїна будинок почав би руйнуватись, двір та город заростати буряном, в повній мірі несе витрати на утримання та забезпечення будинку теплом, водою, електроенергією, вважає, що має право на визнання за собою права власності на частину будинку, яка документально належить її брату. За таких обставин звернулась до суду.
В судовому засіданні позивач підтримала позовну заяву і просила її задовольнити. Суду пояснила, що якби вона не доглядала за будинком, він вже давно б розвалився і судитись було б ні за що. Вона спілкувалась з братом та його сімєю поки в неї не витягли побілку. А зараз вона не памятає жодного номера і не знає, як їм дзвонити. І вони не знають. Брату будинок не потрібен. Його дружина, коли дзвонила їй з Італії, де зараз працює, казала, щоб вона переоформлювала будинок не себе. Вона взагалі не розуміє, навіщо брат оформляв на себе частину будинку, якщо не хотів в ньому жити.
Відповідач в судове засідання не прибув, надав суду заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутність, з позовними вимогами погодився.
Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Так, частиною 1 статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України.
Відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.
Враховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч.4 ст.344 ЦК України) може мати місце з 1 січня 2011 року.
Як встановлено в судовому засіданні, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.03.1991 року, за позивачкою зареєстровано право власності на 2/3 частини житлового будинку по вул.Ілліча, 49 в м.Нікополі (а.с.4-7). Право власності на 1/3 частину будинку, згідно довідки КП „Нікопольське МБТІ, зареєстроване за відповідачем по справі на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.02.1993 року (а.с.15 зв). Будинок дістався сторонам по справі у спадок після смерті батька. У цьому будинку сторони по справі провели своє дитинство. Після заміжжя позивачка разом з чоловіком виїхала до Магаданської області Російської Федерації та виписалась з будинку (а.с.8-13). Відповідач по справі проживав в батьківському будинку з дружиною до 1983 року, а потім знявся з реєстрації та виїхав до м.Луганськ (а.с.8-13). Близько 8 років назад відповідач переїхав до с.Південного, де проживає й зараз. Після смерті спадкодавців відповідач по справі приїздив до м.Нікополя лише для оформлення своїх спадкових прав. З 1993 року відповідач жодного разу до батьківського будинку не приїздив. Акт не проживання відповідача з дати його зняття з реєстрації 24.03.1983 року підтверджується актом від 25.08.2015 року, складеним головою квартального комітету № 33 зі слів сусідів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.14). В 1992 році позивачка повернулась до м.Нікополя та вселилась в бутьківський будинок, який стояв пусткою. З жовтня 1999 року позивачка отримала спочатку тимчасову, а з набуттям громадянства України, постійну реєстрацію в будинку (а.с.8-13). В спірному будинку на теперішній час позивачка зареєстрована та проживає сама. Позивачка самотужки здійснила ремонт в будинку, газифікувала будинок, замінила стару огорожу на бетонну, відремонтувала вбиральню, замощення двору тощо. В звязку з тим, що позивачка добросовісно заволоділа 1/3 частиною будинку по вул.Ілліча, 49 та з 1992 року користується всім будинком та усією земельною ділянкою, в повній мірі несе витрати на утримання та забезпечення будинку теплом, водою, електроенергією, вважає, що має право на визнання за собою права власності на частину будинку, яка документально належить її брату.
Дані обставини в судовому засіданні підтвердили й свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6
Так, свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона подруга позивачки й хрещена мати сина відповідача, тобто кума відповідача. Раніше вони проживала з позивачкою по-сусідству. Відповідача не бачить вже дуже довго. Він не приїздить до Нікополя взагалі. Будинок утримує ОСОБА_6. Відповідач жодної копійки в будинок не вклав. Майя за свої гроші перебудувала будинок, газифікувала, поставила огорожу тощо.
Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він сусід позивачки по вул.ОСОБА_7. Проживають в своєму будинку більше 10 років, заселились туди після смерті батьків. А до цього часто приходили до батьків і знають всіх сусідів. Його батько двоюрідний брат позивачки. Після смерті батьків сторін відповідач трішки проживав в спірному будинку, а потім поїхав. Позивачка заселилась в пустий будинок, бо там ніхто не жив і він стояв пустий. Відповідач не появляється в Нікополі більше 30 років, будинок ніколи не утримував. Все там робить тітка ОСОБА_6 і тільки вона.
За таких обставин суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на 1/3 частину спірного будинку за набувальної давністю.
Враховуючи викладене та керуючись ст.3-10, 30, 60 ЦПК України, суд,
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями № 49 по вулиці Ілліча в місті Нікополі Дніпропетровської області, який складається з: житлового будинку „А, загальною площею 35,0 кв.м., житловою площею 15,1 кв.м., сараю „Б; сааю „В, вбиральні „Г; споруд № 1-3, № 4, що належить ОСОБА_2, за набувальною давністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду першої інстанції може бути оскаржено протягом десяти днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Нікопольський міськрайонний суд.

Суддя: ОСОБА_7