Ухвала іменем україни
22 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Маляренка А.В., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області, третя особа - ОСОБА_6, про визнання права власності, за касаційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Харківської області від 19 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що житловий будинок по АДРЕСА_1 Харківського району Харківської області у складі: літ «А-1» - житловий будинок, літ. «В» - сарай, був побудований у 1960 році батьком позивача ОСОБА_7, на підставі договору від 02 грудня 1958 року № 8871 «Про надання в безстрокове платне користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку на праві приватної власності».

На підставі рішення Харківської районної Ради депутатів трудящих від 26 травня 1958 року № 225 за будинком зареєстрована земельна ділянка площею 1 200 кв. м.

ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі з

ОСОБА_8 Від шлюбу подружжя мало трьох дітей:

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9,

ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, ОСОБА_8 померла

ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Оскільки заповіт ОСОБА_7 та ОСОБА_8 складено не було, то спадкоємцями за законом після смерті останніх є діти померлих.

На підставі наведеного ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок літ. «А-1» з прибудовами: літ. «А1-1»,

літ. «А2-1», літ. «а2», верандою літ. «а», тамбуром літ. «а1», ґанком літ. «а3» та господарськими будівлями: сарай з погребом літ. «В», сарай літ. «Е», вбиральня літ. «Д» по АДРЕСА_1 Харківського району Харківської області в порядку спадкування за законом, після смерті батька ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року, і після смерті матері ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області

від 26 квітня 2012 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок

літ. «А-1» з прибудовами: літ. «А1-1», літ. «А2-1», літ. «а2», верандою

літ. «а», тамбуром літ. «а1», ґанком літ. «а3» та господарськими будівлями: сарай з погребом літ. «В», сарай літ. «Е», вбиральня літ. «Д» по

АДРЕСА_1 Харківського району Харківської області в порядку спадкування за законом, після смерті батька ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року, і після смерті матері

ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19 листопада

2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційних скаргах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити рішення суду першої інстанції в силі, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції з посиланням на ч. 4 ст. 174 ЦПК України, дійшов висновку, що визнання відповідачами позову не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що вказаний висновок є необґрунтованим, оскільки ОСОБА_6 з 2000 року зареєстрована у спірному будинку, що може свідчити про прийняття останньою спадщини, а вирішуючи спір по суті позовних вимог - про визнання права власності в порядку спадкування за законом, районний суд не з'ясував обсягу спадкової маси, коло спадкоємців, та інші питання, які врегульовані нормами законодавства про спадщину.

Щодо визнання права власності на спірне домоволодіння, як на новостворене майно, суд апеляційної інстанції послався на норми законодавства, яке регламентує визнання права власності на самочинне збудоване нерухоме майно та зазначив, що позов в цій частині є необґрунтованим.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 Харківського району Харківської області належав ОСОБА_7, що підтверджується реєстраційним записом в бюро технічної інвентаризації за № 12-1260. На підставі рішення Харківської районної Ради депутатів трудящих від 26 травня 1958 року № 225 під вказане домоволодіння проведено землевідведення в натурі ділянки площею 1 200 кв. м, про що складений відповідний акт від 28 серпня 1958 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_7 помер, а його дружина ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року. Спадкоємцями за законом після їх смерті є діти померлих, а саме: ОСОБА_9, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Відповідно до інформації Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 08 лютого 2012 року № 01-16/249 та Харківського обласного Державного нотаріального архіву № 1098-01/21 від 05 квітня 2012 року із заявами про прийняття спадщини чи про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ніхто із спадкоємців не звертався, свідоцтва про право на спадщину після смерті обох не отримував.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року померла ОСОБА_9, спадкоємцем після смерті якої є її донька ОСОБА_6

Відповідно до ст. 1217 та ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з частинами 1, 3, 5 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що на момент смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року і яка фактично прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_7, її донька ОСОБА_9 була зареєстрована та проживала у спірному будинку, а донька останньої - ОСОБА_6 проживала разом з нею та після отримання паспорту була зареєстрована з 16 травня 2000 року за адресою: АДРЕСА_1 що свідчить про прийняття спадщини шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (а. с. 4-5, 24-25, 92, 163).

Проте суд першої інстанції, в порушення ст.10 ЦПК України не оговорив питання про притягнення до участі в справі ОСОБА_6 у якості співвідповідача, , а ухвалив рішення про задоволенням позову на підставі ч. 4 ст. 174 ЦПК України, оскільки відповідач у справі - ОСОБА_5 визнав позов. Цей недолік не міг бути усунутий судом апеляційної інстанції в силу наданих цивільним процесуальним законом повноважень.

Як встановлено ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд першої інстанції, приймаючи визнання відповідачем позову та ухвалюючи рішення про задоволення позову, не звернув уваги на те, що визнання відповідачем ОСОБА_5 позову порушує права третьої особи - ОСОБА_6, яка претендує на спадщину.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 18 квітня 2014 року ОСОБА_4 подарувала житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 Харківського району, Харківська область ОСОБА_10. (а. с. 167), яка зареєструвала право власності на себе - частка 1/1( а. с. 168).

При вирішенні спору про визнання права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 Харківського району, Харківська область, суд у порушення вимог ст. 10, 212-214 ЦПК України не дав належної правової оцінки договору дарування спірного будинку, не встановив у повному обсязі обставини у справі, не з'ясував коло спадкоємців за законом, які прийняли спадщину, розмір часток кожного з них, не встановлено хто є новим власником спірного будинковолодіння, та не залучив його до участі у справі, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому суд касаційної інстанції бере уваги, що суд апеляційної інстанції не наділений процесуальним законодавством правом залучити до участі у справі нових учасників процесу.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 26 квітня 2012 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 19 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур А.В. Маляренко Г.В. Юровська