Провадження № 2/522/3235/15
18 березня 2015 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді - Шенцевої О.П.,
при секретарі - Соболевій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний Банк «Порто-Франко» про повернення банківського вкладу, стягнення пені, упущеної вигоди та моральної шкоди, -
Позивач 11.12.2014 року звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний Банк «Порто-Франко» про стягнення грошевих коштів на поточному рахунку у сумі 34 290,77 доларів США, 3% річних у сумі 372,03 доларів США, пені згідно п.5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" у сумі 135 791,45 доларів США, упущеної вигоди у сумі 1 178,10 доларів США, моральної шкоди у сумі 500 000 гривень, а також витрати на правову допомогу у сумі 13 500 гривень.
В обґрунтування позову зазначив, що 11.10.2006 року між ним та ПАТ АБ «Порто-Франко» був укладений Договір банківського рахунку про відкриття поточного рахунку в доларах США на здійснення розрахунково-касового обслуговування цього рахунку. Згідно виписки з рахунку станом на 30.10.2014 року залишок коштів на його рахунку становить 34 290,77 дол. США. Відповідач не виконав свої обов'язки та не повернув позивачу кошті, у зв'язку з чим позивач просить в силу ст. 625 ЦК України стягнути з відповідача 3 % річних, в силу вимог п.5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" 3 % щоденно, упущену вигоду в силу ст. 22 ЦК України. Крім того, через ситуацію, яка склалася, він переніс стрес, зазнав душевних страждань, був порушений його повсякденний розклад життя, на підставі чого йому заподіяна моральна шкоду, яку він оцінює у сумі 500 000 грн.
В судове засідання позивач не з'явився.
Представник відповідача ПАТ АБ «Порто-Франко» в судове засідання не з'явився, хоча про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому порядку (згідно ст. 74 ЦПК України) , поважних причин щодо своєї неявки суду не представив, чим позбавив суд можливості вислухати його пояснення та думку по суті. Заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надавав, про поважність причин неявки суду не повідомив.
Суд, у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу у його відсутність, згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у порядку ст.ст. 224-225 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
З позову вбачається, що 11.10.2006 року між ОСОБА_1 (надалі позивач, вкладник) та ПАТ АБ «Порто-Франко» (надалі відповідач, боржник) був укладений Договір банківського рахунку НОМЕР_2 від 11.10.2006 року про відкриття поточного рахунку в доларах США та здійснення розрахунково-касового обслуговування цього рахунку (надалі договір).
Також у позові зазначено, що згідно договору вкладник має право вимагати від Банку своєчасного та повного здійснення розрахунків та інших вказаних у договорі послуг.
Даний договір відповідає правовідносинам, які регулюються ст.ст. 626, 638, ЦК України, відповідно до яких договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Судом встановлено, що згідно виписки з особистого рахунку позивача станом на 30.10.2014 року залишок коштів на рахунку становить 34 290,77 дол. США.
При цьому з позову вбачається, що відповідач не здійснив повернення грошових коштів на користь позивача, так як позивач звертався до відповідача з заявою в якій просив повернути кошти, що знаходяться на його рахунку, але грошеві кошті у повному обсязі повернути не були.
Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Згідно з ч.1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.
Судом встановлено так як ця інформація є загально відомою і доступною, що Постановою Правління Національного банку України від 26 вересня 2014 року № 610 «Про віднесення ПАТ АБ «Порто-Франко» до категорії неплатоспроможних» було віднесено ПАТ АБ «Порто-Франко» до категорії неплатоспроможних, а рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26 вересня 2014 року № 103 було розпочато процедуру виведення ПАТ АБ «Порто-Франко» з ринку та запровадження в ньому тимчасової адміністрації з 29 вересня 2014 року по 29 грудня 2014 року.
З метою забезпечення збереження активів неплатоспроможного банку АБ «ПОРТО - ФРАНКО», запобігання втрати майна та збитків банку і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, керуючись частиною четвертою статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 169 від 29.12.2014 про продовження строку тимчасової адміністрації у АБ «ПОРТО - ФРАНКО» до 29.01.2015 включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АБ «ПОРТО - ФРАНКО» Красюка Ігоря Івановича до 29.01.2015 включно. (публічна інформація).
Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 30.01.2015 № 67 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА АКЦІОНЕРНОГО БАНКУ «ПОРТО-ФРАНКО» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 30.01.2015 № 19 «Про початок процедури ліквідації АБ «ПОРТО-ФРАНКО» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА АКЦІОНЕРНОГО БАНКУ «ПОРТО-ФРАНКО» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АБ «ПОРТО-ФРАНКО» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Красюка Ігоря Івановича строком на 1 рік з 30.01.2015 по 29.01.2016 включно.
Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.
Відповідно до п.8 ч.1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність».
Згідно з ч.1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває усі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.
Відповідно до ч.5 ст. 36 вказаного вище закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється:
1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;
2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку;
3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку;
4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом;
5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.
Згідно п.6 ч.5 ст. 36 вказаного вище закону - обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо: 1) виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.
В силу ч. 2 ст. 1066 ЦК України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.
На момент розгляду справи відповідачем позивачу зазначені кошти не повернуті та не виконі зобов'язання щодо видачі відповідних сум з рахунку, у зв'язку з чим суд вбачає порушення прав позивача щодо вільного розпорядження своїми коштами на даному рахунку.
Згідно ч.2. ст. 26 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст.ст.192, 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, грошові кошти- є річчю (майном). Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном.
У той самий час частиною другою статті 386 ЦК України закріплений окремий превентивний (попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно має статися. Зміст такого захисту полягає в тому, що у передбачених законом випадках з метою попередження порушення права власності застосовуються примусові заходи без покладення на нього юридичної відповідальності.
Таким чином, виходячи зі змісту ч.2 ст. 386 ЦК України, позов про превентивний захист права власності може бути пред'явлений власником, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою.
З урахуванням вказаних норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
У зв'язку з зазначеним та враховуючи, що відповідач є кредитором позивача за договором банківського рахунку від 11.10.2006 року, щодо виконання відповідачем зобов'язань за зазначеним договором, зокрема щодо здійснення розрахунково-касового обслуговування, суд дійшов до висновку про те, що вимога позивача про стягнення грошових коштів у розмірі 34 290, 77 дол. США, що згідно курсу Національного банку України станом на час ухвалення рішення (18.03.2015р.) 100 дол. США складає 2329.6787 гривень, тобто заборгованість становить 798 864,76 грн., які знаходяться на його рахунку є обґрунтованою та таким що підлягає задоволенню.
Що стосується позовних вимог про стягнення 3 % річних від прострочення зобов'язання у розмірі 372,03 дол. США та пені у розмірі 3 % на день у сумі 135 791,45 дол. США, то суд виходячи з вимог п.3 ч.5 ст. 36 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вважає, що такі вимоги не підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги про стягнення втраченої вигоди (неотриманих відсотків), заявленої позивачем у розмірі 1178,10 дол. США, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині, оскільки наявність та розмір втраченої вигоди внаслідок можливого внесення неотриманих коштів на депозитний рахунок у іншому банку та одержання внаслідок цього відсотків є припущенням, на якому в силу вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України не може ґрунтуватися доказування.
Також, позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 500 000 грн.
Вирішуючи вимоги позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, суд виходить з того, що відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» при задоволені вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Проте задоволення такої вимоги, за умови її пред'явлення, можливе з урахуванням положень п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», який передбачає право споживачів на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією (товар, робота чи послуга, що виготовляється, виконується чи надається для суспільних потреб), у випадках, передбачених законом.
Також суд бере до уваги, що, по-перше, умови укладеного між сторонами договору банківського вкладу не передбачають відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди за порушення зобов'язання ; і, по-друге, положення глави 82 ЦК України, які врегульовують правила деліктної відповідальності, не можуть застосовуватись до правовідносин, що виникли з порушення договірного зобов'язання.
Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У зв'язку з тим, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження моральних страждань та розміру шкоди, суд вважає що у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити.
Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Стосовно позовних вимог щодо стягнення 13 500 гривень на правову допомогу, то суд вважає, ці вимоги також не обґрунтовані та задоволенню не підлягаючими так як відповідно до ст.1 Закону України " Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" N 4191-VI від 20 грудня 2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Так позивач в супереч вимогам ст. 60 ЦПК України не надав розрахунку, з чого саме складаються витрати на правову допомогу, а також в загалі не надано підтверджень сплати цих коштів.
Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами.
Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.
Також згідно ст. 88 ЦПК підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 3 654 грн.
Керуючись ст.3,10,11,15,60,88,ч.4 ст.169, 208-209,212-215, 224,225 ЦПК України, ст.ст. ст. 1.2, 26,36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", ст.ст. 15,16, 23,386, 1066,174 ЦК України, ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність"-
Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.
Суддя: