Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/2696/13-ц Головуючий у 1-й інст. Баренко С. Г.
Категорія 47 Доповідач Якухно О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Жигановської О.С., Зарицької Г.В.

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, управління Держземагенства в Житомирському районі, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4, про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку та скасування їх державної реєстрації за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 13 листопада 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в якому просила усунути перешкоди у користуванні належної їй земельною ділянкою площею для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства 0,265 га, що розташована в АДРЕСА_1, визнати недійсними державні акти серії ЯГ №№ 799023 та 799024, виданих на ім'я ОСОБА_3, та скасувати їх державну реєстрацію. Зазначала, що вона та її сестра ОСОБА_5 отримали у спадщину житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,53 га для його обслуговування та ведення особистого підсобного господарства. 14.09.2006 року вони провели поділ в натурі житлового будинку, а 22 вересня 2006 року сестра продала свою частину будинку та земельної ділянки ОСОБА_3. Згодом їй стало відомо, що відповідач виготовив державні акти на земельні ділянки площею 0,25 га для обслуговування будинку та 0,0149 га для ведення особистого селянського господарства, чим позбавив її земельної ділянки для обслуговування будинку, перекрив проїзд та захопив належну їй згідно державного акту від 26.10.2000 року земельну ділянку.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 13 листопада 2014 року у задоволені позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Зазначає, що суд необґрунтовано дійшов до висновку, що позивач не довела порушення її прав. Суд без відповідного обґрунтування не взяв до уваги висновок експертизи, не врахував позбавлення її земельної ділянки площею 0,125 га для обслуговування будинку, видачею ОСОБА_3 державного акту на земельну ділянку площею 0,25 га.

Апелянт та її представники підтримали апеляційну скаргу та пояснили, що ОСОБА_3 виготовив державні акти на належну позивачу земельну ділянку та із збільшенням площі цієї ділянки для обслуговування будинку. Конфігурація останньої не відповідає конфігурації проданій земельній ділянці. Протокол погодження меж складався ще у 2006 році і вона надавала погодження на земельну ділянку в межах, що належала сестрі.

Відповідач та його представник заперечують у задоволенні скарги та пояснили, що державні акти виготовлені у відповідності до законодавства і права позивача не порушують. Йому було продано земельну ділянку площею 0,02650 га без розподілу цільового призначення, а тому він мав право на оформлення під належною йому часткою будинку земельної ділянки площею 0,25 га.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що відповідач мав право на оформлення права власності на земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування будинку, а висновок експерта не може ґрунтуватися на припущеннях. Вважав, що спір може бути вирішено шляхом впорядкування технічної документації, а визнання недійсним державного акта не передбачено законодавством.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду.

Так, відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів (ч.3 ст.152 ЗК України).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 отримали у спадщину після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, в рівних частках, жилий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,53 га, що належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЖТ № 013962, виданого 22.09.1995 року (а.с.13-14 т.1, а.с.147 т.2).

26 жовтня 2000 року на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_5 видано державні акти на право приватної власності на землю площею по 0,265 га за кожним для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства по АДРЕСА_1 із позначенням земельних ділянок, що знаходяться у власності осіб та частини земельної ділянки під будинком та господарськими будівлями, що залишаються у спільному користуванні (а.с.24-25 т.1).

14 вересня 2006 року спадкоємці уклали договір про поділ часток житлового будинку у натурі, за яким визначили кімнати та господарські будівлі, які виділяються сторонам договору (а.с.15-20 т.1).

22 вересня 2006 року ОСОБА_5 продала ОСОБА_3 належну їй 1/2 частину житлового будинку та земельну ділянку площею 2650 кв.м., оформивши договір купівлі-продажу, з відповідними виправленнями, внесеними нотаріусом (а.с.21, 112 т.1).

04 квітня 2008 року ОСОБА_3 отримав державні акти на право власності на земельні ділянки : для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га, для ведення особистого селянського господарства площею 0,0149 га, видані відділом земельних ресурсів у Житомирському районі, правонаступником якого згідно п.2 Указу Президента України № 445/2011 від 08.04.2011 року є управління Держземагенства у Житомирському районі (а.с.81-84).

Згідно із ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність,допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Одним із доказів є висновок експерта (ст.ст.57, 66 ЦПК України), який не є обов'язковим для суду і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 ЦПК України (ч.6 ст.147 ЦПК України).

Висновком експерта від 10 липня 2014 року надано категоричну відповідь щодо невідповідності нормам Земельного кодексу України технічної документації із землеустрою, щодо встановлення меж земельних ділянок та видачі Державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_3; невідповідність меж земельних ділянок площею 0,025 га та 0,0149 га, що належать ОСОБА_3, межам земельної ділянки площею 0,265 га, що належала попередньому власнику ОСОБА_5 згідно Державного акту серії ЖТ 08-12 № 000469; невідповідність фактичного порядку користування зазначеними земельними ділянками правовстановлюючим документам, вимогам нормативно-правових акті з питань землеустрою та землекористуванню (а.с.220-251 т.1).

Свої висновки експерт обґрунтував у дослідницькій частині і колегія суддів погоджується з ними.

Так, при вирішенні спору судом не враховано, що земельна ділянка площею 0,53 га отримана у власність спадкодавцем на підставі рішення Левківської сільської ради № 4 від 25 січня 1994 року, що стало підставою для видачі йому державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ЖТ № 013962 (а.с.155 т.2).

Вказаним рішенням сільської ради передано у приватну власність ОСОБА_6 (згідно додатків № 1 та 2) земельні ділянки для ведення підсобного господарства площею 0,33 га та для обслуговування будинку і господарських приміщень площею 0,25 га.

Право власності на земельну ділянку виникло у ОСОБА_6 за час дії Земельного кодексу України 1990 року.

Відповідно до ст.67 ЗК України 1990 року розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше у сільських населених пунктах - 0,25 гектара.

Для ведення особистого підсобного господарства надаються безплатно у власність земельні ділянки у розмірі не більше 0,6 гектара (ст.56 ЗК України 1990 року).

Згідно із ст.30 ЗК України 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Спадщина відкрита у 1998 році (а.с.143 т.2), а тому до спадкоємців перейшло право власності на земельну ділянку для обслуговування жилого будинку у розмірах, передбачених ст.67 цього Кодексу та рішення Левківської сільської ради № 4 від 25 січня 1994 року, тобто площею 0,25 га.

Отже, кожен спадкоємець набув право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування належної йому частки жилого будинку і господарських будівель площею 0,125 га та для ведення особистого підсобного господарства 0,14 га.

Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України 2001 року (в редакції на вересень 2006 року) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

ОСОБА_5 відчужила належну їй частку домоволодіння та земельної ділянки у 2006 році, а тому згідно вимог діючого законодавства ОСОБА_3 набув право власності на вищевказані земельні ділянки без зміни їх цільового призначення.

Згідно із ч.3 ст.20 ЗК України 2001 року (в редакції на квітень 2008 року) зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Механізм щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, яка перебуває у власності громадянина або юридичної особи було визначено у Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 502 від 11 квітня 2002 року (втратив чинність у 2013 році).

Так, зміна цільового призначення земельної ділянки проводиться за заявою громадянина та виготовленням проекту відведення земельної ділянки на підставі рішення сільської ради.

З пояснень відповідача, такої заяви він не подавав і рішення не виносилося, а тому виготовлення Державного акту на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку розміром 0,25 га позбавило права позивача на оформлення належної їй частки цієї земельної ділянки розміром 0,125 га.

Крім того, експерт у своєму висновку зазначив, що земельною ділянкою ОСОБА_2 фактично користується ОСОБА_3, межі фактичного користування нею не співпадають із даними державних актів, а тому він допустив, що земельні ділянки накладаються. Суд першої інстанції вважав даний висновок експерта припущенням.

Однак, оцінюючи всі наявні докази у сукупності, колегія суддів погоджується із таким висновком експерта, оскільки згідно державного акту на право власності від 26.10.2000 року (а.с.24 т.1), земельна ділянка, що належить на праві власності ОСОБА_2 позначена помаранчевим кольором та знаходиться позаду жилого будинку і зверху до неї прилягає земельна ділянка ОСОБА_5.

В той же час, згідно оспорюваних державних актів (а.с.26-27 т.1) земельні ділянки, що належать ОСОБА_3 вже розташовані позаду жилого будинку, а земельна ділянка ОСОБА_2 примикає до них зверху та частину земель спільного користування під забудовами передано відповідачу, що суперечить попередньому державному акту. Конфігурація земель, що належать ОСОБА_3 не відповідає конфігурації землі, що належала продавцю ОСОБА_5.

Зазначена помилка допущена під час виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення меж земельних ділянок та видачі державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_3 (а.с.104-130 т.1), а саме при складанні журналу польових вимірів та АБРИСУ (а.с.133 т.1).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що виготовленням державних актів серії ЯГ №№ 799023 та 799024 на ім'я ОСОБА_3 та оформленням за останнім права власності на вищевказані земельні ділянки, порушені права позивача як власника земельної ділянки площею 0,265 га, що належить їй на підставі державного акту на право власності на землю серії ЖТ 08-12 № 000470.

Посилання відповідача на те, що обраний спосіб захисту щодо визнання недйсними державних актів не відповідає вимогам ст.153 ЗК України 2001 року, спростовується правовою позицією Верховного суду України, висловленою у постанові від 20 лютого 2012 року по справі № 6-78 цс 11.

Державні акти серії ЯГ №№ 799023 та 799024 на ім'я ОСОБА_3 видані не на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а на підставі цивільно-правової угоди, а тому визнання недійсним державного акту є належним способом захисту своїх прав.

Вимога про усунення перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку площею 0,265 га, що належить ОСОБА_2, на думку колегії суддів, задоволенню не підлягає, оскільки вимога є неконкретизованою.

Так, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Усунення перешкод повинно відбуватися відповідним способом, передбаченим законодавством, а тому вимога повинна містити дію, яку повинен вчинити відповідач для усунення цих перешкод (припинити дії; відновити становище, що існувало до порушення; заборону вчинення дій або вчинення певних дій та інше), однак у позовній заяві така вимога не заявлена.

Задоволення позову в цій частині в межах заявленої вимоги не тягне за собою будь-яких наслідків для відповідача.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового-про часткове задоволення позову.

Позивачем понесені судові витрати в сумі 5700,50 грн. в частині вирішення вимог про визнання недійсними державних актів, які підлягають стягненню з відповідачів у відповідності до ст.88 ЦПК України в рівних частках, оскільки позов в цій частині задоволено до обох відповідачів: ОСОБА_3, як власника земельної ділянки на підставі державних актів, та управління Держземагенства в Житомирському районі, яке видало останні.

Керуючись ст.ст.209, 218, 303, 304, 307, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 13 листопада 2014 року та ухвалити нове - про часткове задоволення позову.

Визнати недійсним державний акт серії ЯГ №799023 на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_1, кадастровий номер :03:003:0050, що виданий 04 квітня 2008 року на ім'я ОСОБА_3 та скасувати його державну реєстрацію.

Визнати недійсним державний акт серії ЯГ №799024 на право власності на земельну ділянку площею 0,0149 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану по АДРЕСА_1, кадастровий номер :03:003:0051, що виданий 04 квітня 2008 року на ім'я ОСОБА_3 та скасувати його державну реєстрацію.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 та управління Держземагенства в Житомирському районі на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 5700,5 грн. в рівних частках, по 2850,25 грн. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді