Справа № 296/274/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" квітня 2015 р. м.Житомир

Корольовський районний суд міста Житомира в складі:

головуючого судді Сингаївського О.П.

за участі секретаря судового засідання Галіцької А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Житомира цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

До Корольовського районного суду м. Житомира звернулося із вказаною позовною заявою ПАТ КБ "ПриватБанк", в якій його представник просить стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за Договором № ZRXRRX05340082 від 27.04.2007 у розмірі 13 021,16 грн. і сплачені судові витрати у розмірі 243,60 грн.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 27 квітня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 було укладено Договір № ZRXRRX05340082.

За умовами даного договору остання отримала кредит у розмірі 1 918,75 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить її підпис у заяві. Погашення нею заборгованості повинно здійснюватися щомісяця (щомісячний платіж), що складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов.

Згідно зі ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язань за вказаним договором належним чином не виконала.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 23.04.2012 позовні вимоги ПАТ КБ " ПриватБанк " до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було задоволено, вирішено стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за Договором № ZRXRRX05340082 від 27.04.2007 на загальну суму 22 456,89 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 224,57 грн.

Враховуючи те, що відповідачем і далі не виконуються умови кредитного договору та не сплачується заборгованість, яка станом на 25.11.2014 складає 34 381,80 грн.:

1 756,21 грн. - заборгованість за кредитом;

7 787,88 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

181,30 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом;

24 656,41 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором;

а також штраф відповідно до п. 5.3 Умов та Правил надання банківських послуг:

- 500,00 грн. - штраф (фіксована частина);

- 596,25 грн. - штраф (процентна складова), з урахуванням стягнутої заборгованості відповідно до рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 23.04.2012 року, представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 13 021,16 грн.

У судове засідання представник позивача не з'явився, надіславши заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю, а вразі неявки в судове засідання відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання не з'явилася, від неї до суду надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності та про не визнання позовних вимог. Відповідач просить суд при вирішення справи застосувати строк позовної давності, який пропущений позивачем не з поважних причин.

За викладених обставин, суд має можливість ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає позов таким що не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За вимог ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 та 2 ст.639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

27 квітня 2007 року ОСОБА_1 підписала заяву позичальника № ZRXRRX05340082, адресовану Закритому акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», відповідно до якої отримала кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а. с. 8).

Як встановлено рішенням Корольовського районного суду м. Житомира (заочним) від 23.04.2012, відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві (а. с. 8).

Однак, відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

При ухваленні постанови Верховного Суду України у справі № 6-16цс15 від 11.03.2015 зазначається, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника.

Позивач не надав суду підписані відповідачем Умови надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт), тому правових підстав для висновку про те, що відповідач погодилася на такі умови кредитного договору, немає.

При ухваленні постанови Верховного Суду України у справі № 6-16цс15 від 11.03.2015 Верховний Суд України виклав також ще одну правову позицію: «Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже у цій справі зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника, містить розбіжності.

У заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

У зв'язку із цим доводи позичальника про не ознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) не можна визнавати необґрунтованими.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором».

Оцінюючи позовні вимоги з позицій належності обраного позивачем способу захисту суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 у справі № 6-32цс13).

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності до ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки суду не надано належних і допустимих доказів згоди відповідача на поширення до спірних правовідносин Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт), позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яка складається з неохопленої рішенням суду заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користування кредитом, по комісії та пені, які нараховані банком після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості, не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судовий збір, сплачений позивачем, не відшкодовується.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст.11, 16, 610-612, 625, 1046, 1054 ЦК України, ст.ст.10, 11, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Житомирської області через Корольовський районний суд м. Житомира протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. П. Сингаївський