Справа № 148/256/14-ц Провадження № 22-ц/772/570/2015Головуючий в суді першої інстанції Робак С. О.
Категорія 2Доповідач Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Оніщука В.В.

суддів: Чуприни В.О., Медвецького С.К.,

при секретарі: Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25.12.2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку спільною власністю, -

в с т а н о в и л а :

В січні 2014 року позивач звернувся в суд з вказаним позовом, посилаючись на те, що з грудня 1999 року він та відповідач проживали однією сім'єю в незареєстрованому шлюбі і від спільного життя мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. На протязі спільного проживання він та відповідач мали спільний бюджет, всі зароблені кошти були їх спільними і вони робили все для того, щоб створити спільну власність, розмір часток в якій був рівним. Позивачем зазначено, що з початку їх спільного з відповідачем проживання вони протягом двох років проживали в найманій квартирі, а згодом його двоюрідна сестра ОСОБА_5, яка проживає в АДРЕСА_1, продавала належний їй житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2, і вони вирішили купити даний будинок. Купівля будинку мала проводитись на його ім'я і для цього ОСОБА_5 надала йому довіреність, проте в нотаріальній конторі йому було роз'яснено, що спірний будинок можна оформити лише на ім'я третьої особи, а тому 26.10.2002 року в Тульчинській державній нотаріальній конторі ним, від імені ОСОБА_5, та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу даного житлового будинку за 1 600 доларів США. Так як всієї необхідної суми в них не було, то ОСОБА_3 позичила 1 000 доларів США у своєї сестри, 400 доларів США позичила його мати, а в 2003 році після закінчення сезонних робіт він повернув борги, а також переслав продавцю 200 доларів США, які ним були недоплачені при покупці будинку. Позивач стверджує, що спірний будинок з господарськими будівлями придбано ним і відповідачем за рахунок їхніх спільних коштів та спільної праці, після придбання будинку ними були зроблені невід'ємні поліпшення, а тому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив встановити факт спільного проживання однією сім'єю його та ОСОБА_3 з грудня 1999 року по даний час, визнати житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_2 спільною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3, де їх частки є рівними та визнати за ним право власності на ? частину вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, а також вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 25.12.2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 03.03.2015 року встановлено факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з жовтня 2002 року по грудень 2013 року.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини.

ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вказавши на її безпідставність і законність та обґрунтованість рішення суду.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вимогами ст. 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували факт створення ним та відповідачем спільної часткової власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та не надано розрахунку ступеню його участі в створенні спільної власності працею та коштами.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу і від спільного життя мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якої є ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про встановлення батьківства.

26.10.2002 року між ОСОБА_2, який діяв на підставі доручення від імені ОСОБА_5 - «продавець» та ОСОБА_3 - «покупець» був укладений та посвідчений державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_2, що належав ОСОБА_5 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 17.08.1999 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлю і сім'ю України» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) роз'яснено, що спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватись згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», яким визначено, що спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону "Про власність").

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Крім того, у правовій позиції, висловленій у постанові Судової палати у цивільних справа Верховного Суду України від 25.12.2013 року №6-135цс13, визначено що майно, набуте до 01.01.2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

З матеріалів справи видно, що при укладенні договору купівлі-продажу відповідна письмова угода між сторонами не укладалась і позивачем не надано належних доказів, які б свідчили про те, що спірне майно було придбане внаслідок спільної праці сторін, а також не надано доказів про здійснення позивачем невід'ємних поліпшень у придбаному будинку і при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, останнім було зазначено, що поліпшення в будинку були проведені ще до його відчуження.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі наведеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції з урахуванням норм законодавства, чинних на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин та укладення договору купівлі-продажу будинку, прийшов до правильного висновку щодо недоведеності позову та відсутності підстав для визнання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 спільною власністю сторін по справі та визнання за позивачем права власності на ? частину вказаного житлового будинку.

Ухвалене судом першої інстанції додаткове рішення від 03.03.2015 року сторонами не оскаржується.

Викладені в апеляційній скарзі твердження про те, що позивач та відповідач, проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу як чоловік та жінка, і тому придбаний спірний житловий будинок є їх спільною сумісною власністю, є безпідставними, оскільки сам лише факт перебування у фактичних шлюбних відносинах, без доведення участі кожної із сторін у придбанні майна, не є підставою для визнання права власності на половину вказаного майна за кожною із сторін.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тобто ухвалене рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25.12.2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ В.О. Чуприна

/підпис/ С.К. Медвецький

З оригіналом вірно: