АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 2-1111/2000
Провадження № 22-ц/792/1050/15
УХВАЛА

14 травня 2015 року м. Хмельницький

Суддя апеляційного суду Хмельницької області Фанда В.П., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 28 грудня 2000 року

у справі за заявою прокурора Красилівського району Хмельницької області за участю третьої особи органу опіки та піклування Красилівської РДА про визнання недієздатним ОСОБА_1,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 05.05.15 року звернувся в суд з апеляційною скаргою на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 28 грудня 2000 року, яким його визнано недієздатним.

Діючий на час ухвалення рішення суду, так і нині діючий Цивільний процесуальний кодекс України, не надає право фізичній особі, яка визнана недієздатною, оскаржувати у апеляційному порядку таке рішення. Цими кодексами не передбачалася обов'язкова участь таких осіб при розгляді справи, їм не направлялася копія відповідного рішення суду.

У зв'язку із цим ОСОБА_1 не є особою, якій законом надано право на апеляційне оскарження рішення суду щодо визнання його недієздатною особою.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.8 постанови №12 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24.10.08 року при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого ст.292 ЦПК України права на апеляційне оскарження, суддя-доповідач відповідно до цієї норми постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги.

Враховуючи дані вимоги слід відмовити в прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 28.12.2000 року.

Разом з цим апелянту роз'яснюється наступне.

Частиною четвертою статті 241 ЦПК України передбачено, що скасування рішення суду про визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи може мати місце лише за заявою опікуна, органу опіки та піклування.

Однак при визначенні кола осіб, які шляхом подачі заяви до місцевого суду мають право ставити питання щодо скасування рішення суду про визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи, слід враховувати наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 5 ст. 8 ЦПК України).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132).

Як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства», (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду.

В той же час згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства» (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Z. Та інші проти Сполученого Королівства» (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччині" (п. 45).

У цьому контексті Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (п. 45).

У зв'язку з наведеним ч.4 ст. 241 ЦПК України не повинна застосовуватися судом суто формально, адже зазначена норма внутрішнього національного законодавства безумовно обмежує право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції. Оскільки гарантоване зазначеною нормою Конвенції право доступу до суду повинне існувати та бути ефективним у практичній реалізації, суду слід ще на стадії вирішення питання про прийняття заяви перевіряти чи не суперечитиме ст. 6 Конвенції встановлене ст. 241 ЦПК України обмеження з огляду на доводи конкретної заяви, вживаючи всіх передбачених цивільним процесуальним законом засобів для з'ясування об'єктивних обставин, які можуть свідчити про поновлення у особи здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді справи національними судами констатував і Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Наталія Михайленко проти України» від 30 травня 2013 року, яке набуло статусу остаточного 30 серпня 2013 року.

Таким чином, з врахуванням вищевикладеного ОСОБА_1 шляхом подачі заяви до Красилівського районного суду може ставити питання щодо скасування цього рішення суду, поновлення цивільної дієздатності в разі видужання або значного поліпшення психічного стану.

Керуючись ст.ст. 292,297, 324 ЦПК України,

у х в а л и в :

Відмовити ОСОБА_1 у прийнятті апеляційної скарги на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 28 грудня 2000 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя: підпис

З оригіналом згідно : суддя апеляційного суду В.П. Фанда