АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/904/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 47 Пархета А. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоКорнієнко Н. В.
суддівГончар Н. І. , Пономаренка В. В.
при секретаріАнкудінові О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення обмежень права спільної часткової власності, -

в с т а н о в и л а :

19 лютого 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про усунення обмежень права спільної часткової власності, мотивуючи свої вимоги тим, що приватний будинок по АДРЕСА_1 належить співвласникам, згідно ідеальних часток. До будинку відноситься земельна ділянка площею 2035 кв.м., виділена згідно рішення Уманського міськвиконкому № 576 від 21.12.1954 р., а саме до приватної власності належить 1475 кв.м., а 560 кв.м. знаходиться у спільній власності з визначенням частки кожного співвласника. Право спільної часткової власності на земельну ділянку виникло за рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02.07.2004 року.

Позивач зазначає, що поділ земельної ділянки на частки здійснений за умови рівності всіх співвласників, що складає 1/6 від спільної власності. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою усіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Землі загального користування забезпечують спільну необхідність співвласників і використовуються для внутрішнього проїзду, утримання жилого будинку та інших потреб співіснування.

Позивач вказує на те, що співвласники не мають права за власним бажанням споруджувати на цих земельних ділянках допоміжні приміщення, будівлі та вчиняти самостійно інші дії, що змінюють встановлений порядок користування спільною землею і спільним майном та порушувати охорону довкілля.

Відповідач ОСОБА_7 без його згоди самоправно зайняла частину тротуару спільного користування при спорудженні кухні, а також каналізації, зруйнувала покриття значної частини дворового подвір'я. Додатково без дозволу використовує спільну земельну ділянку для проведення підприємницької діяльності, пов'язану з прийомом хворих, що несе ризик для здоров'я мешканців будинку, порушує законодавство про охорону довкілля і санітарні норми.

ОСОБА_6 неодноразово збільшував позовні вимоги та остаточно просив суд: зобов'язати ОСОБА_7 усунути обмеження права спільної часткової власності на земельну ділянку загального користування і незаконному заволодінню частиною спільної ділянки, зміни внутрішніх меж і порядку користування ;

зобов'язати ОСОБА_7 провести роботи по відновленню порядку користування земельною ділянкою, відповідно рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02.07.2004 р;

зобов'язати ОСОБА_7 привести у придатний для використання стан самовільно зайняті землі шляхом знесення самочинно збудованої кухні, споруду з відновленням меж і повернути їх до земель загального користування ;

заборонити ОСОБА_7 проведення підприємницької діяльності і не підприємницької діяльності з використанням спільної часткової власності загального користування, що обмежує права співвласників;

зобов'язати ОСОБА_7 відновити зруйноване дорожнє покриття проїзду і тротуару загального користування;

зобов'язати ОСОБА_7 забезпечити виконання нормативів екологічної безпеки і отримати дозвіл на викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин від легкового автомобіля та припинити паркування в зоні загального користування і розпочати дбати про довкілля;

зобов'язати ОСОБА_7 усунути порушення прав співвласників, забезпечити визначення і закріплення внутрішніх меж своєї частки городу з допомогою геодезичних приборів і методів, відповідно до прав власності на землю, підтверджених державною реєстрацією;

зобов'язати ОСОБА_7 припинити незаконну діяльність, що загрожує здоров'ю співвласників будинку, у тому числі з особливими потребами, порушує їх особисту недоторканність і приводить також до забруднення довкілля та стягнути з ОСОБА_7 на користь позивача збитки і витрати, завдані незаконними діями.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_6 про усунення обмежень права спільної часткової власності відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, вважаючи рішення суду незаконним, так як при його ухваленні судом порушені норми процесуального права, дії суду не відповідають законодавству, просить його скасувати і ухвалити нове рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення його прав та свобод, а також понесення ним збитків і витрат, завданих неправомірними діями ОСОБА_7

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст.16 ЦК України.

Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції України, статті 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи.

Апелянт в скарзі вказує на те, що суд першої інстанції не дотримався вимоги п. 9 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач до закінчення розгляду справи покинув судове засідання і не подав до суду заяви про розгляд справи за його відсутності.

Частиною 3 статті 27 ЦПК визначено, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні 29.01.2015 року позивач заявив клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, був наданий час на ознайомлення, яким позивач не скористався, а при продовженні судового засідання повторно заявив клопотання про надання часу на ознайомлення. Клопотання задоволено і йому було надано тривалий час для ознайомлення з матеріалами справи.

При розгляді справи 10.02.2015 року після того, як сторонами вже були дані пояснення та досліджені матеріали справи, ОСОБА_6 заявив клопотання про надання часу на підготовку до дебатів сторін.

Суд задовольнив клопотання позивача та надав 1 годину для підготовки до дебатів сторін. Вказаним часом ОСОБА_6 не скористався і при продовженні судового засідання повторно заявив клопотання про надання часу на підготовку до дебатів сторін, після чого без поважних причин покинув зал судового засідання, що свідчить про його небажання приймати участь у закінченні розгляду вказаної цивільної справи.

Відповідно до положень п.9 ч.1 ст.207 ЦПК, суд може залишити заяву без розгляду, якщо позивач до закінчення розгляду справи покинув судове засідання і не подав до суду заяви про розгляд справи за його відсутності.

Проте, зазначена норма має каральний характер, оскільки фактично є відмовою у розгляді справи за протиправну поведінку позивача.

Між тим, аналізуючи зазначену поведінку позивача, суд першої інстанції обгурнтовано прийшов до висновку про те, що позивач ОСОБА_6 навмисно затягує розгляд справи, чим порушує розумні строки її розгляду, оскільки причини залишення зали суду в ході розгляду справи позивачем пояснені не були. При цьому судом справу закінчено розглядом з ухваленням рішення.

Що стосується законності рішення суду про відмову в задоволенні позову, то колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем ні при зверненні до суду, ні при уточненні позовних вимог, що він робив декілька разів, будь-яких доказів в підтвердження своїх вимог ним не надано. Зокрема, такими доказами могли б бути звернення до органу місцевого самоврядування щодо обмеження зі сторони відповідачки права позивача на користування земельною ділянкою, що розташована біля житлового будинку і надана власникам квартир у загальне користування. Відсутні також докази звернення позивача, в разі порушення його прав, до відповідних органів щодо незаконного зайняття відповідачкою підприємницькою діяльністю, щодо самочинного будівництва, в разі такого і таке інше. Посилаючись на відповідні рішення Уманського міськвиконкому та Уманського міськрайонного суду, що стосується користування земельною ділянкою біля будинку, позивачем не подані вказані рішення. Не надані ним також і докази (приписи, постанови, висновки) щодо забруднення відповідачкою навколишнього середовища при користуванні автомобілем, а також докази завдання йому діями відповідачки збитків і витрат.

В заяві позивачем ставиться також питання про визначення і закріплення внутрішніх меж між земельними ділянками (частками) сторін, виділеними під огород.

Відповідно до ч.1 ст.158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів

За ч.ч.2,3 ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності й користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства.

Згідно зі ст.106, 158 ЗУ спір про встановлення чи відновлення меж земельних ділянок, що перебувають у власності й користуванні громадян, не підвідомчий судам.

Крім того, наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376, зареєстрованим у міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення меж земельних ділянок в натурі( на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості.

За ч.5 ст.158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Тобто, законодавством віднесено вирішення вказаних питань до компетенції органу місцевого самоврядування, а не суду, оскільки, в даному випадку, рішення органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів не оскаржується і про його наявність позивач не говорить.

Слід зауважити, що в позовній заяві ОСОБА_6 зазначає, що право спільної часткової власності на земельні ділянки у власників квартир виникло за рішенням Уманського міськрайонного суду від 02.07. 2004 року.

Тому, колегія суддів вважає, що з названих вище підстав суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про усунення обмежень права спільної часткової власності, оскільки на позивача покладений обов'язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог, що ним зроблено не було. Хоча, в даному випадку, при наявності доказів, є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень Земельного та Цивільного кодексу України.

З огляду на викладені вище фактичні обставини справи та норми законодавства, рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

.

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення обмежень права спільної часткової власності залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :