Номер провадження: 22-ц/785/2483/15
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Драгомерецького М.М.

суддів: Панасенкова В.О.,

Парапана В.Ф.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, а також

відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 07 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про вселення, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні власністю та визначення порядку користування квартирою,-

В С Т А Н О В И Л А:

03 вересня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про вселення, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні власністю та визначення порядку користування квартирою.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що сторони по справі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17 вересня 2001 року, виданого УЖКГ виконавчого комітету Одеської міської ради.

На вказаній житловій площі є зареєстрованими як позивач так і відповідачі. В квартирі постійно проживають відповідачі та користуються усіма приміщеннями, а позивач змушений мешкати окремо, оскільки відповідачі забрали в нього ключі від квартири та не впускають до неї, у зв'язку з чим він звертався до правоохоронних органів.

На підставі зазначеного позивач просив його позов задовольнити, виділивши йому у користування житлову кімнату площею 7,6 кв.м. та зобов'язати відповідачів не чинити перешкод у користуванні квартирою.

В судовому засіданні відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 заперечували проти позову, пояснюючи це тим, що позивач в квартирі ніколи не проживав, вони живуть в квартирі своїми сім'ями, за ключами до них позивач ніколи не звертався, перешкод йому в користуванні квартирою вони не вчиняють.

Відповідач ОСОБА_7 до судового засідання не з'явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності та заперечував проти задоволення позову.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 07 листопада 2014 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_3, та відповідач ОСОБА_7 не з'явилися, але про розгляд справи вони сповіщалися належним чином, документи підтверджуючі поважність причини неявки до суду ними надано не було. Крім того, інтереси позивача ОСОБА_3 представляє довірена особа. Тому у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України їх неявка в апеляційний суд не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, який доповів зміст оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та право власності є непорушним.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 (а.с. 4).

Позивач ОСОБА_3 зареєстрований в спірній квартирі, однак відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні власністю, що підтверджуєть талоном-повідомленням №66 від 28.08.2014 року (а.с. 6).

Відповідно до вимог ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд.

Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, ст.ст. 319, 321 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд.

Згідно зі ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

На підставі зазначеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_3 є співвласником спірної квартири, тому його право власності підлягає захисту, а відповідачі не мають права перешкоджати позивачу у проживанні та користуванні спірною квартирою, що позивачем було доведено під час розгляду справи у суді першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія вважає, що місцевий суд перевірив усі докази, які навів позивач у підтвердження своїх вимог, а відповідачі у підтвердження своїх заперечень, навів у рішенні фактичні обставини, які були встановлені судом при розгляді справи, вірно застосував правові норми, що регулюють ці правовідносини, і зробив вірний висновок про задоволення вимог щодо вселення та визначення порядку користування спірною квартирою.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги відносно тих обставин, що оскільки ОСОБА_7 подарував належну йому частку у спірній квартирі ОСОБА_5, тому суд першої інстанції не повинен був виходити з принцупу рівності часток під час вирішення питання щодо визначення порядку користування квартирою співвласником якої є і позивач, не заслуговують на увагу, оскільки про ці обставини місцевому суду під час розгляду справи та ухвалення ним судового рішення відомо не було та матеріали справи доказів щодо цього не містять, договір дарування від 01.09.2014 року за яким ОСОБА_7 подарував належну йому 1/4 частку у спірній квартирі ОСОБА_5 було долучено лише до апеляційної скарги, що у свою чергу не дає підстав вважати оскаржуване судове рішення не законним, оскільки дарування було вчинено у колі первісних співвласників спірної квартири, що спростовує доводи про наявність їх права на ту частку у спільному майні, яка належить позивачу ОСОБА_3, крім того, подарована 1/4 частина є ідеальною та внатурі не виділялась.

Посилання в апеляційній скарзі, що судовим рішенням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 слід користуватись кімнатою 11,3 кв.м. не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_7 подарував свою частку у спільному майні, та на даний час він не є співвласником спірної квартири, а тому користування ОСОБА_7 спірною квартирою діюче законодавство не визначає, отже, ці доводи не є спроможними спростувати висновки суду першої інстанції на підставі яких було задоволено позовні вимоги.

Не заслуговують на увагу й інші доводи апеляційної скарги, оскільки вони належними доказами не доведені.

Таким чином суд першої інстанції в межах заявлених вимог повно і всебічно розглянув справу, дав належу оцінку наданим доказам та постановив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 303,307 ч.1 п.1, 308,313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 07 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак вона може бути оскаржена на протязі двадцяти днів з дня її проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан