Справа № 373/2894/14-ц Головуючий у І інстанції Рева О.І.
Провадження № 22-ц/780/5834/15 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 1 19.10.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

19 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С., Таргоній Д.О.,

при секретарі - Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя та за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору недійсним та визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову послалася на те, що з 29 червня 2002 року вона з ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2014 року. Під час шлюбу у січні 2004 року ними згідно з договором купівлі-продажу було придбано квартиру АДРЕСА_2, яка зареєстрована за відповідачем ОСОБА_5 Посилаючись на те, що спірна квартира є їх спільною сумісною власністю, однак відповідач не визнає за нею право на частку в спільному майні подружжя, позивач просила її позов задовольнити на підставі ст.60 СК України та ст. 368 ЦК України.

У грудні 2014 року треті особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання договору недійсним та визнання права власності, посилаючись на те, що у кінці 2003 року вони звернулися до їх сина ОСОБА_5 з проханням придбати їм квартиру АДРЕСА_1 за їх особисті кошти, які вони зібрали за період роботи у м.Одесі. У зв'язку з цим, 18 лютого 2004 року ОСОБА_3 видала довіреність на ім`я ОСОБА_5, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстровану в реєстрі за №134, згідно з якою уповноважила ОСОБА_5 придбати на її ім`я квартиру за ціною і на умовах за його розсудом. Також позивачі зазначили, що для придбання вказаної квартири вони надали ОСОБА_5 грошові кошти із їх спільного сімейного бюджету.

Вказують, що після звернення ОСОБА_4 до суду з даним позовом, їм стало відомо, що їх син ОСОБА_5 при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири діяв з перевищенням наданих йому повноважень, визначених у вказаній вище довіреності, оскільки оформив квартиру на себе. Крім того, вказану квартиру ОСОБА_5 придбав за спільні кошти позивачів, а тому вважають, що квартира є їх спільною сумісною власністю, а не спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5

З урахуванням наведеного, позивачі на підставі ст.ст. 215, 217, 241 ЦК України просили визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06 квітня 2004 року в частині визначення покупцем квартири АДРЕСА_3 - ОСОБА_5 та визнати їх покупцями даної квартири.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 - Хмельницький Київської області.

У задоволенні позову третіх осіб із самостійними вимогами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4, а їх позов задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не в повному обсязі відповідає зазначеним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира була придбана під час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, тому є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між ними, виходячи із засад рівності часток.

Такі висновки суду є правильними й такими, що ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до положень ст.60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Статтею 57 СК передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 29 червня 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений шлюб, який розірвано рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2014 року (а.с.6, 7).

06 квітня 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_3 Київської області. Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори Ткаченко О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 986 (а.с.83).

Згідно з пунктом 2.1 договору купівлі-продажу, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 14 640 грн.

07 квітня 2004 року ОСОБА_5 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_3 Київської області у Переяслав - Хмельницькому бюро технічної інвентаризації, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.44).

Заперечуючи проти позову відповідач ОСОБА_5 послався на те, що позивач не надала жодних доказів того, що спірна квартира була придбана за кошти подружжя або одного із них та вказує, що квартира була придбана за спільні кошти його батьків - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а тому є спільним майном останніх (а.с.30- 31).

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що 06 квітня 2004 року спірна квартира була придбана подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у ОСОБА_6 за 9500 доларів США за рахунок їх спільних грошових заощаджень та збережень, а також за рахунок частини грошових коштів, які вони отримали від батьків позивача та батьків відповідача, що підтверджується показами свідків: ОСОБА_8 - батька ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_6, яким судом дана належна правова оцінка.

Також по справі встановлено, що рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 03 вересня 2014 року, яке набрало законної сили 15 вересня 2014 року, задоволено частково позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Зобов'язано ОСОБА_5 надати ОСОБА_4 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_3 Київської області. У решті позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Як вбачається з рішення, судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за правилами ст.368 ЦК України є співвласниками квартири АДРЕСА_3 Київської області на праві спільної сумісної власності (а.с.8-11). Тому ці обставини відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Крім того, як вказано вище, виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі законодавцем презюмується, тому обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього. Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_5 не заявляв вимог до ОСОБА_4 про визнання спірної квартири його особистою власністю відповідно до положень ст.57 СК України.

Враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира була придбана під час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, а тому вона є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між ними, виходячи із засад рівності часток.

Таким чином рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_4 ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову третіх осіб: ОСОБА_2 та ОСОБА_3про визнання договору недійсним та визнання права власності з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки судом не враховано, що відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України захисту із застосуванням строків позовної давності підлягає лише порушене право.

Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.16 ЦК України захисту в судовому порядку підлягає порушене право особи, і лише при встановленні цього порушення, суд застосовує строк позовної давності. У разі недоведеності порушення цього права в задоволенні вимог слід відмовити по суті.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та визнання права власності, колегія суддів вважає, що їх позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилаються на те, що їх син ОСОБА_5 при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири діяв з перевищенням наданих йому повноважень, визначених у довіреності від 18 лютого 2004 року, оскільки оформив квартиру на себе. Тому на підставі ст.ст.215, 217, 241 ЦК України просили визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06 квітня 2004 року в частині визначення покупцем квартири АДРЕСА_3 - ОСОБА_5 та визнати їх покупцями даної квартири.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 18 лютого 2004 року ОСОБА_3 видала ОСОБА_5 довіреність, якою уповноважила останнього придбати на її ім'я за ціну та на умовах за його розсудом квартиру. Вказана довіреність була видана на три роки та посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрована в реєстрі за № 134 (а.с.82).

Як встановлено вище, 06 квітня 2004 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким придбав у неї квартиру АДРЕСА_3 Київської області. Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори Ткаченко О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 986.

Частиною 3 ст.237 ЦК України встановлено, що представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Відповідно до вимог ч.1 ст.241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.

Однак, матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 06 квітня 2004 року ОСОБА_5 діяв на підставі вказаної вище довіреності в інтересах ОСОБА_3 і таких доказів відповідно до ст.ст.57, 60 ЦПК України ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суду не надали.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що при укладанні оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 06 квітня 2004 року ОСОБА_5 діяв особисто, а не на підставі довіреності від 18 лютого 2004 року. Тому права позивачів при укладанні ОСОБА_5 оспорюваного договору купівлі-продажу не були порушені.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3про визнання договору недійсним та визнання права власності, є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про те, що спірна квартира була придбана за рахунок їх особистих коштів, а не за кошти позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_5, не заслуговують на увагу, оскільки ними не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин відповідно до ст.ст. 57-59 ЦПК України.

При цьому посилання апелянтів на покази свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 про те, що вони були присутні при передачі ОСОБА_2 грошових коштів ОСОБА_5 для придбання спірної квартири, є необґрунтованими, оскільки покази свідків з огляду на положення ст.59 ЦПК України є недопустимими доказами на підтвердження цих обставин.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості,що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в позові ОСОБА_2 та ОСОБА_3з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору недійсним та визнання права власності - скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

В позові ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору недійсним та визнання права власності - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді