Провадження № 22-ц/780/2702/15 Доповідач у 2 інстанції Сушко Л. П.
Категорія 07.05.2015
УХВАЛА

Іменем України

07 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Лащенка В.Д., Ігнатченко Н.В.

при секретарі: Лопатюк В.Ю..

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2014 року у справі за поданням Міського відділу Державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції про визначення частки майна боржника ОСОБА_3 у спільній сумісній власності подружжя та звернення стягнення на частку боржника,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року МВ ДВС Білоцерківського МУЮ звернувся до суду із вищезазначеним поданням, обґрунтовуючи його тим, що на виконанні у ВДВС перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого напису №2527 від 29 серпня 2014 року, виданого приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Київської області Деруном А.А. про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 боргу в сумі 388993,92 грн.. Під час проведення виконавчих дій ВДВС було з'ясовано, що боржник ОСОБА_3 з 16 вересня 2003 року по 10 червня 2014 року перебував у шлюбі з ОСОБА_7. За період перебування у шлюбі подружжям було набуто нерухоме майно, яке зареєстроване на колишню дружину боржника. Згідно інформації наданої з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30 вересня 2014 року ОСОБА_7 є власницею наступного майна: квартири АДРЕСА_1, вартістю 272558,00 грн.; земельної ділянки площею 0,0155 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, вартістю 18520,95 грн.; магазину-кафе, прохідної за адресою: АДРЕСА_3, вартістю 97530,00 грн.. Державний виконавець посилаючись на частину 6 статті 52 ЗУ «Про виконавче провадження» просить суд визначити частку боржника ОСОБА_3 у спільній сумінісній власності подружжя та звернути стягнення на належну йому частину у розмірі 1/2.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2014 року подання задоволено частково, визначено, що ОСОБА_3, як одному із подружжя, належить на праві власності 1/2 частка квартири АДРЕСА_1, вартістю 272558 грн., зареєстрованої на підставі свідоцтва про право власності від 26 листопада 2009 року, виданого Білоцерківським управлінням ЖКГ, 1/2 частка земельної ділянки площею 0,0155 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_2, вартістю 18520,95 грн., державний акт серії НОМЕР_2, зареєстрований 04 листопада 2008 року № 75, кадастровий № НОМЕР_1, 1/2 частка магазину - кафе, прохідної за адресою: АДРЕСА_3 вартістю 97530 грн., зареєстрованого на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 12 березня 2010 року державним нотаріусом другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, реєстровий № 1-857 у задоволенні іншої частини вимог подання відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволені подання, посилаючись на її незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм процесуального права. Вважає, що ні боржник ні ОСОБА_7 не є володільцями спірної квартири та земельної ділянки, оскільки на підставі договорів купівлі-продажу від 11.12.2009 року він придбав дане майно у ОСОБА_7

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи подання частково, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що сукупність таких юридичних фактів як набуття квартири АДРЕСА_1, земельної ділянки площею 0,0155 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_2, магазину - кафе, прохудної за адресою: АДРЕСА_3 за час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_7, дозволяє суду прийти до висновку про перебування зазначеного майна у спільній сумісній власності подружжя, а тому з огляду на рівність часток подружжя у спільному будинку, розмір частки боржника ОСОБА_3 у ньому становить ?.

Крім того відмовляючи в задоволені іншої частини подання, щодо звернення стягнення на майно обгрунтовував свої висновки тим, що дії щодо порядку примусового виконання виконавчого напису нотаріуса та звернення стягнення на майно, яке визначено судом, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно ч.1 ст. 379 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до ч.6 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" у разі, якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», частка боржника у спільній власності з іншими особами визначається за поданням державного виконавця відповідно до положень законодавства, що регулює право власності. Такі подання мають розглядатися з додержанням вимог процесуального закону щодо допустимості засобів доказування.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до Пленуму Верховного суду України п. 23 Постанови № 11 від 21.12.2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя (статті 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до частини 6 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999року № 606-ХІУ (в редакції Закону № 2677-VI від 04.11.201 Ороку) стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

У рішенні від 17.05.2005року по справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, встановленої параграфом 1 статті 6 Конвенції.

Встановлено, що на виконанні у ВДВС Білоцерківського МУЮ перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 2527 від 29 серпня 2014 року, виданого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Деруном А.А. про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 боргу в сумі 388993,92 грн..

03 вересня 2014 року державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса (а.с.5).

Листом від 18 веренся 2014 року № 02.2.04-31/3942 відділ державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції повідомив про наявність актового запису про шлюб № 1189 від 16 вересня 2003 року на ОСОБА_3 та ОСОБА_7 складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міського управління юстиції у Київській області. Даний шлюб розірваний на підставі рішення Білоцерківського міськрайононго суду від 10 червня 2014 року, цивільна справа № 357/5804/14 (а.с.24).

Судом встановлено, що боржник ОСОБА_3 з 16 вересня 2003 року по 10 червня 2014 року перебував у шлюбі з ОСОБА_7. За період перебування у шлюбі з 2003 року по 2014 рік подружжям було набуто нерухоме майно, яке зареєстроване на колишню дружину боржника ОСОБА_7.

Згідно інформації наданої з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30 вересня 2014 року ОСОБА_7 є власником наступного майна: квартири АДРЕСА_1, вартістю 272 558 грн., зареєстрованої на підставі свідоцтва про право власності від 26 листопада 2009 року, виданого Білоцерківським управлінням ЖКГ, земельної ділянки площею 0,0155 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 18520,95 грн., державний акт серії НОМЕР_2, зареєстрований 04 листопада 2008 року № 75, кадастровий № НОМЕР_1, магазину - кафе, прохудної за адресою: АДРЕСА_3 вартістю 97530 грн., зареєстрованого на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 12 березня 2010 року державним нотаріусом другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, реєстровий № 1-857 (а.с. 28-34).

Доводи апеляційної скарги про те, що ні боржник ні ОСОБА_7 не є володільцями спірної квартири та земельної ділянки, оскільки на підставі договорів купівлі-продажу від 11.12.2009 року він придбав дане майно у ОСОБА_7, а тому він являється законним власником, не заслуговують на увагу та не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки за апелянтом не зареєстровано право власності на нерухоме майно відповідно до вимог ч.4 ст.334 ЦК України.

Крім того в п.4.12 укладеного договору купівлі - продажу квартири від 11.12.2009 року чітко зазначено, що право власності у покупця на квартиру виникає з моменту державної реєстрації договору.

Оскільки апелянтом не було вчинено дій по реєстрації нерухомого майна, то на даний час він не являється власником квартири і земельної ділянки.

Намагаючись спростувати висновки суду, апелянт нових доказів або обставин, які б могли призвести до скасування ухвали суду, не навів, підстав для її скасування, передбачених вимогами ч. 3 ст. 312 ЦПК України не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи подання повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, порушень норм процесуального законодавства при розгляді справи не допустив, тому, апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін.

У відповідності п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 307, 312, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: