Справа № 742/5667/14 Провадження № 22-ц/795/958/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Рябота В. І. Доповідач - Зінченко С. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЗінченко С.П.,
суддів:Мамонової О.Є., Харечко Л.К.
при секретарі:Шкарупі Ю.В.
за участю:представника позивача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_6 на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду від 01 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання договору недійсним та стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 01 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ТОВ „Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання договору недійсним та стягнення коштів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати дане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог. Апелянт наполягає на тому, що до спірних правовідносин суд повинен був застосувати положення Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", якими передбачена обов'язковість ліцензування здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, в тому числі і фінансового лізингу, проте відповідач такої ліцензії не має.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 27.10.2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_6 було укладено договір фінансового лізингу №01/14-00286 з трьома додатками до нього (а.с.7-15).

Відповідно до умов договору лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу транспортний засіб «Chevrolet Cruze» зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, вартістю 280 000 грн. у власність та передати предмет лізингу в користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.

27 жовтня 2014 року ОСОБА_6 було сплачено перший лізинговий платіж в розмірі 28 000 грн., що підтверджується квитанцією № 26 від 27.10.2014 року (а.с.6).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6 просив визнати договір фінансового лізингу, посилаючись на те, що він не був обізнаний з тим, що кошти в сумі 28 000 грн. сплачені не за сам транспортний засіб, а за укладення самого договору. Також позивач посилався на відсутність у відповідача відповідної ліцензії на здійснення послуги - фінансовий лізинг.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, враховуючи що договір був укладений внаслідок волевиявлення сторін, судом не встановлено наявність порушень умов договору з боку відповідача, які б тягли визнання його недійсним, та не доведено наявність підстав для відшкодування понесених витрат на користь позивача, відсутні також докази введення в оману позивача.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з'ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

Відповідно до ч.1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у ЗУ «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно ст. 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що оспорюваний позивачем договір фінансового лізингу укладено з дотриманням норм чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються послуги, зокрема, фінансовий лізинг.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: 1)страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме ;або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України.

Із аналізу зазначених норм матеріального права випливає, що послуги фінансового лізингу потребують ліцензування, якщо вони здійснюються фінансовими установами.

Відповідно до листа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 19.11.2014 року №9136/16-9 ТОВ „Лізингова компанія „Автофінанс" внесена до Реєстру юридичних осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати певні види фінансових послуг (а.с.20). Зазначене підтверджено довідкою про взяття на облік юридичної особи (а.с.21).

Встановивши обставини по справі, суд обгрунтовано прийшов до висновку про те, що ТОВ „Лізингова компанія „Автофінанс" не потребує отримання ліцензії для здійснення фінансового лізингу, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу відповідає вимогам закону.

Відсутні підстави для визнання недійсним договору фінансового лізингу з мотивів введення позивача в оману щодо цільового призначення першого внеску в сумі 28 000 грн.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд повністю погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів факту здійснення ним платежу до підписання договору.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Позивачем не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанцій доказів про те, що він при укладенні договору діяв не на свій розсуд та не за власним бажанням.

Враховуючи викладені обставини, а також матеріали справи, у їх сукупності, а також оцінюючи, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, апеляційний суд вважає законними та обгрунтованним висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Таким чином, справа судом першої інстанції розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду від 01 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: