АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5897/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 березня 2015 року у справі за заявою ОСОБА_2, зацікавлена особа: Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Києва, про встановлення факту що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду заявник звернулась у грудні 2014 року.

Зазначала, що згідно довідки до акта огляду МСЕК №2118 вона є інвалідом ІІІ групи з дитинства. Вказана довідка була видана їй 03.08.1962 року у віці 22 роки, тобто вона була визнана інвалідом дитинства після досягнення 18-річного віку. Враховуючи той факт, що настання інвалідності відбулося в дитинстві, то первинна довідка про встановлення інвалідності ІІІ групи могла бути видана до досягнення свого повноліття. У зв'язку з цим просила суд встановити факт отримання нею захворювання, яке призвело до інвалідності з дитинства до виповнення їй 18-річного віку. Крім того, просила встановити факт належності їй правовстановлюючого документа, а саме довідки до акту огляду МСЕК №2181 серії НОМЕР_1 від 03.08.1962 МСЕК №4 м. Києва, оскільки дата її народження в даному документі не збігається з датою визначеною в свідоцтві про народження та паспорті.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 березня 2015 року заяву задоволено частково.

Встановлено факт належності правовстановлюючого документу ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: довідки до акту огляду МСЕК з №2181, серія НОМЕР_1, виданого 03.08.62 року МСЕК №4 м. Києва.

У задоволенні іншої частини заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення в частині відмови в задоволенні заяви та ухвалення нового про її задоволення.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволення поданої заяви апелянтом не оскаржується, апеляційною інстанцією в цій частині рішення не переглядається.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно довідки серія НОМЕР_1 акту № 2181 МСЕК №4 м. Києва від 03.08.1962 року заявник є інвалідом ІІІ групи, захворювання дитинства, безстроково.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 зверталась до Управління пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Києва щодо можливості встановлення інвалідності з дитинства до досягнення нею 18-го віку для призначення пенсії в разі втрати годувальника.

Згідно листа №6755/06 від 28.11.2014 року, на підставі наданих заявником документів, Управлінням пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Києва був направлений запит до Міжнародної Дніпровської МСЕК на отримання висновку щодо можливості встановлення заявнику інвалідності до досягнення 18-го віку для призначення пенсії в разі втрати годувальника.

У відповіді №16 від 16.07.2014 року Міжрайонна Дніпровська МСЕК Київського центру медико-соціальної експертизи повідомила, що документів інваліда ІІІ групи з дитинства ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, в Дніпровській міжрайонній медико-експертній комісії не має, оскільки хвора проходила огляд у 1962 році, натомість документи в архіві зберігаються на протязі 50 років.

Звертаючись до суду ОСОБА_2 вказувала на те, що настання інвалідності відбулося в дитинстві, натомість довідка акта огляду МСЕК №2118, видана у 03.08.1962 році і віці 22 років, а отже захворювання призвело до інвалідності з дитинства могло мати місце до виповнення 18-го віку, на підставі чого просила встановити факт отримання нею захворювання, яке призвело до інвалідності з дитинства ще до виповнення їй 18-річного віку.

Відмовляючи в задоволенні заяви в цій частині, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що питання часу настання інвалідності належить до компетенції медико-соціальних експертних комісій, а тому факт захворювання заявника до виповнення 18 років, що став наслідком її інвалідності, не може бути встановлений в судовому порядку.

Частиною 1 ст. 256 ЦПК України визначено справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частина 2 вказаної статті передбачає, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно до п.п. 3, 15 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 р. № 1317, причинний зв'язок інвалідності з хворобами, перенесеним у дитинстві, встановлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до 18 років.

Так ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», передбачено, що причина, група, час настання інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством.

Отже суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що питання часу настання інвалідності належить до компетенції медико-соціальних експертних комісій.

Доводи апеляційної скарги про те, що заявником не було заявлено вимог про встановлення причини та часу настання інвалідності, не ґрунтуються на змісті поданої заяви, в якій остання зазначала що час настання інвалідності - дитинство не збігається з часом видання довідки 03.08.1962 року. Це перешкоджає доведенню того факту, що первинна довідка про встановлення інвалідності могла бути видано до досягнення 18 річного віку, тобто захворювання, яке призвело до інвалідності з дитинства, могло мати місце до повноліття заявника.

Отже з викладеного вбачається, що заявник просила встановити факт отримання інвалідності до досягнення нею 18 річного віку, оскільки саме цей факт, у відповідності до вимог ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», має значення для призначення пенсії в разі втрати годувальника.

Відмовляючи в задоволенні зави судом першої інстанції не було взято до уваги роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 2 Постанови №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», відповідно до яких при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено несудовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду.

Зокрема: не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов'язків військової служби, про встановлення причини і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород.

Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду.

Встановлення факту отримання заявником захворювання, яке призвело до інвалідності з дитинства до виповнення 18-го віку, не належить до компетенції суду, а здійснюється відповідними органами у спеціально встановленому законом порядку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні заяви в цій частині.

Частиною 3 ст. 235 ЦПК України визначено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Згідно п. 1 ч. 1ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року підлягає скасуванню із закриттям провадження в справі.

Керуючись ст. ст. 205, 303, 304, 307, 310, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 березня 2015 року в частині відмови в задоволення заяви про встановлення факту отримання ОСОБА_2 захворювання, яке призвело до інвалідності з дитинства до виповнення їй 18-річного віку - скасувати, провадження у справі закрити.

Врешті рішення залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: