22-ц/775/130/2015(м)
Категорія 20 Головуючий у 1 інстанції Адамова Т.С.
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2015 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

при секретарі Кравцові С.С.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Чернишова Вікторія Валеріївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на квартиру за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 20 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1. Посилалася на те, що 02 серпня 2011 року між нею та відповідачкою був укладений договір, як вона вважала - довічного утримання, але в подальшому вона дізналася, що фактично укладено договір купівлі-продажу. Просила визнати договір недійсним, оскільки під час його укладення вона погано себе почувала, не розуміла характеру вчинених нею дій.

18 квітня 2013 року представник позивачки ОСОБА_6 змінив підстави позову та просив визнати договір купівлі-продажу недійним, посилаючись на те, що цей договір було укладено позивачкою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 жовтня 2014 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.ст.157,305 ЦПК України справа розглянута у відсутності представника позивачки ОСОБА_6, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи та не заперечував проти вирішення спору у його відсутність (а.с.226).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, яка підтримала доводи апеляційної скарги свого представника, заперечення проти апеляційної скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що 02 серпня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири, за яким позивачка передала відповідачці належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 оплатила за вказану квартиру обумовлену між сторонами грошову суму у розмірі 70 000 гривень. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Чернишовою В.В., зареєстрований в реєстрі за № 944. Згідно довідки МСЕК від 17 листопада 2004 року ОСОБА_2 є інвалідом другої групи загального захворювання безстроково.

Відмовляючи у позові ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала суду належних доказів, які б свідчили про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладений нею внаслідок важких обставин та на вкрай невигідних для неї умовах, а тому, немає підстав для визнання його недійсним.

З висновками суду не можна не погодитися.

Так, з позовної заяви ОСОБА_2 від 30 жовтня 2012 року вбачається, що позивачка просила визнати договір купівлі-продажу квартири від 2 серпня 2011 року недійсним, оскільки на час його укладення вона не усвідомлювала значення своїх дій і не могла ними керувати. В якості доказів своїх вимог позивачкою надані договір купівлі-продажу квартири та договір оренди житла від 5 серпня 2011 року (т.1 а.с.2-4).

18 квітня 2013 року представник позивачки ОСОБА_6 змінив позов і вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 2 серпня 2011 року обґрунтував положеннями ст.233 ЦК України та посилався на те, що в 2006 році у ОСОБА_2 з чоловіком з машини вкрали більше 5 000 грн., які вони раніше позичили і повинні були віддавати з процентами; помер чоловік позивачки і вона вимушена була встановлювати пам'ятника у нього на могилі; вона є пенсіонеркою, інвалідом 2 групи і несе витрати на придбання ліків; квартира була у заставі Повного товариства «Ломбард Офтех-Застава» і позивачка хвилювалася, що може її втратити; ОСОБА_3 передала їй за квартиру замалу суму, яка не відповідала ринковій вартості квартири (т.1 а.с.164-166).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Відповідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Як вбачається зі справи, 14 липня 2009 року між ОСОБА_2 (боржник) та Повним товариством «Ломбард Офтех-Застава» (кредитор) укладено договір позики № 3420, згідно з яким позивачці були надані в тимчасове користування грошові кошти в сумі 11 500 грн. строком на три місяці, з оплатою восьми відсотків за кожен місяць користування коштами. На підставі договору від 14 липня 2009 року, в якості забезпечення виконання зобов'язань по поверненню позики, оплаті процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат, пов'язаних з забезпеченням виконання зобов'язань по поверненню позики виступав предмет іпотеки - нерухомість, а саме, квартира АДРЕСА_1. Вартість предмета іпотеки встановлена договором 11 500 грн. ( т.1 а.с.86-96).

Згідно договору купівлі-продажу № 944 від 2 серпня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Чернишовою В.В., ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1. Продаж вчинено за 70 000 грн., які покупець передала продавцю до підписання цього договору. Перед укладенням договору позивачка зверталася до Маріупольського БТІ із заявою про виготовлення довідки-характеристики для оформлення договору купівлі-продажу цієї квартири (т.1 а.с.68-69).

2 серпня 2011 року ОСОБА_2 погасила заборгованість по відсоткам та суму позики перед Повним товариством «Ломбард Офтех-Застава» (т.1 а.с.85).

5 серпня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір оренди жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1, встановлена ціна договору оренди в розмірі 1 240 грн., квартира передана для проживання ОСОБА_2 і оплата за користування квартирою проводилася до 5 грудня 2011 року (т.1 а.с.7-13).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 11 вересня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 5 серпня 2013 року, ОСОБА_2 виселена з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення за закінченням строку дії договору оренди. Рішенням суду встановлено, що після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, ОСОБА_2 проживала в ній на підставі договору оренди з 5 серпня 2011 року до 5 червня 2012 року, а після його закінчення не погодилася звільнити квартиру. Судове рішення про виселення позивачки виконано органами державної виконавчої служби 13 березня 2013 року.

Відповідно до вимог ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини і дійшов обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_2 у позові про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Висновки суду про те, що під час підписання та укладення договору ОСОБА_2 не пред*являла ніяких претензій з приводу змісту договору; з тексту заяви

про зміну підстав позову вбачається, що позивачка розуміла, що укладала договір купівлі-продажу та знала про наслідки цього договору; звертаючись до органів досудового слідства, позивачка посилалася на те, що ОСОБА_3 уклала договір шляхом обману, чим спричинила матеріальний збиток на 70 000 грн.; доводи позивачки для визнання договору недійсним носять суперечливий характер, є обгрунтованими та такими, що грунтуються на представлених сторонами доказах.

В рішенні суду, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, проведена оцінка безпосередньо досліджених у справі доказів; оцінена належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та зроблено висновок, що факт укладення договору купівлі-продажу внаслідок важких обставин та на вкрай невигідних для позивачки умовах, не знайшов свого підтвердження.

У відповідності з вимогами ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_6 просить скасувати рішення і посилається на те, що суд першої інстанції необґрунтовано не задовольнив клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів, оскільки, на його думку, ці докази мали істотне значення для справи.

Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Однак, у скарзі не зазначається, які саме докази позивачка не мала можливості надати суду, в силу свого стану здоров'я, та які докази могли вплинути на висновки суду при ухваленні рішення.

Що стосується клопотання позивачки про виклик свідків, яке було судом першої інстанції задоволено, то, як вбачається зі справи суд, відповідно до вимог ст.168 ЦПК України, розглянув клопотання позивачки та приймав заходи для виклику свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, але вони в судове засідання 3 жовтня 2014 року не з'явилися, завчасно про причини неявки суд не повідомили. Повторного клопотання про виклик вказаних свідків позивачка суду не надала, а оскільки позивачка та її представник просили розглянути справу у їх відсутність, це позбавило суд можливості вислухати їх думку щодо можливості розгляду справи за відсутності свідків (т.2 а.с.101-107).

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК України та роз'яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Таких обставин в апеляційній скарзі не наведено і при розгляді справи не встановлено.

Посилання в скарзі на те, що позивачка, як одинока жінка, яка є інвалідом другої групи, в силу тяжких обставин таких як хвороба, скрутне матеріальне становище та наявність багатьох боргів, уклала оспорюваний договір, апеляційний суд вважає непереконливими, оскільки зі справи

вбачається, що на час укладення договору 2 серпня 2011 року ОСОБА_2 мала інвалідність з 2004 року і тому була адаптована до цих обставин.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції заборгованість позивачки перед Повним товариством «Ломбард Офтех-Застава» виникла з жовтня 2009 року і була тривалою до серпня 2011 року. Доказів наявності інших боргових зобов'язань позивачки та скрутного матеріального становища, на час укладення договору купівлі-продажу, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не представлено.

За даними медичних закладів, які були витребувані судом першої інстанції, будь-які відомості про перебування ОСОБА_2 на диспансерному обліку з приводу серцево - судинних захворювань, захворювань дихальних шляхів та мозку відсутні (т.2 а.с. 122-125). Інших доказів того, що позивачка потребувала додаткового лікування, витрат на придбання ліків або операційного втручання, на час укладення договору 2 серпня 2011 року, суду не надано.

Доводи представника позивачки про те, що ОСОБА_2 очікувала від продажу квартири отримати більш значні кошти, ніж сума, за якою продана квартира, є неспроможними.

Згідно положень ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору.

Частина 1 статті 626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з п.2 договору купівлі-продажу від 2 серпня 2011 року, продаж квартири вчинено за 70 000 грн., які покупець передала продавцю до підписання цього договору. Продавець - ОСОБА_2 своїм підписом під цим договором підтвердила проведення зі сторони покупця (ОСОБА_3О.) повного розрахунку за продану квартиру та відсутність щодо неї претензій фінансового характеру.

Ці умови договору узгоджуються з положенням ч.1 ст.691 ЦК України, яке передбачає, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 заперечувала проти того, що між нею та позивачкою існувала домовленість щодо вчинення договору купівлі - продажу за іншу суму, ніж та, що зазначена в договорі від 2 серпня 2011 року. Що стосується обумовленої договором суми - 70 000 грн., то ці кошти вона передала продавцю, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_2 в договорі, який позивачкою не оспорюється.

У справі відсутні будь-які матеріали на підтвердження того, що вартість спірної квартири на 2 серпня 2011 року становила 20 000 - 22 000 доларів США, про що зазначено представником позивачки у позовній заяві. Ці доводи суперечать змісту договору про ціну проданого майна та відомостям Маріупольського БТІ відображеним у договорі про те, що дійсна вартість квартири становила 50 082 грн.

Крім того, зі змісту договору вбачається, що сторони договору підтвердили, що договір не носить характеру удаваної угоди, вчиняється за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний договір на вкрай невигідних умовах та не є фіктивним. У сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору. Вони однаково розуміють значення договору умови та правові наслідки для кожної із сторін.

Отже, колегія дійшла висновку, що доводи представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6, викладені в скарзі, не спростовують правильності висновків, зроблених судом першої інстанції, зводяться до оцінки доказів, їх належності, допустимості та не містять правових підстав для скасування судового рішення, оскільки воно ухвалено з дотримання вимог матеріального і процесуального права, а тому, підстав для його скасування та задоволення позовних вимог позивачки немає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: Т.Г.Ігнатоля

С.А. Попова