Провадження № 2/522/3811/15
Справа 522/278/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2015 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Івченка В.Б.,

при секретарі - Січінава М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль», мотивуючи свої вимоги тим, що

12 березня 2008 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/79790/74/89068 про надання кредиту у розмірі 49 938,00 доларів США. Зазначений кредит надався для придбання нерухомості - 1 кімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 38,4 м. кв. в розмірі 49 200 доларів США та для оплати комісії за надання кредиту в розмірі 3 726, 90 грн. строком на 240 місяців.

Позивачем добросовісно здійснювалось виконання умов кредитного договору, а саме вчасно вносились кошти в іноземній валюті для погашення основного боргу за кредитом та процентами до березня 2009 року.

В подальшому у зв'язку з відсутністю стабільного заробітку та вагітністю, вона була не в змозі в подальшому здійснювати погашення отриманого кредиту, оскільки заробітних коштів не вистачало навіть на погашення основного боргу за кредитом.

Враховуючи відсутність іншої можливості для погашення кредиту, розуміючи, всю серйозність ситуації, у позивача не було іншого вибору як погодитись на реструктуризацію кредиту, а саме на підписання додаткової угоди №014/79790/74/89068/01 до кредитного договору №014/79790/74/89068, яке відбулося 15 квітня 2009 року.

За умовами зазначеної додаткової угоди від 15 квітня 2009 року її кредит збільшився з урахуванням кредитних канікул на 6648,90 доларів США. Тобто банк вписав до суми основного боргу заборгованість за відсотками, більше того, позивач повинна була сплачувати проценти за користування коштами, які були направлені на оплату комісії за отримання першого кредиту, тобто суми у 49200 доларів США, що суперечить нормам цивільного судочинства, нормам, регулюючим банківську діяльність, та перешкоджає її правам на об'єктивне ставлення як сторони за кредитним договором.

Однак, у зв'язку з відсутністю іншої можливості для погашення заборгованості перед банком, їй, нічого іншого не залишалось як погодитись на такі умови реструктуризації кредиту.

Протягом року вона намагалась здійснювати погашення збільшеного банком кредиту, однак з причин відсутності постійного прибутку заборгованість за відсотками лише зросла.

За таких обставин банком було запропоновано укласти ще одну додаткову угоду №014/79790/74/89068/02 від 16 квітня 2010 року, за умовами якої строк кредиту збільшився на 104 календарні місяці та збільшилась кредитна заборгованість з 49323,83 доларів США до 52497,38 доларів США.

Будучи у безвихідному стані, оскільки для забезпечення кредиту надавалась іпотека під житло, в якому проживала й проживає позивач з чоловіком та дітьми, в неї не було іншого вибору як погодитись на умови, викладені у додатковій угоді№014/79790/74/89068/02 від 16 квітня 2010 року.

Скориставшись скрутним матеріальним положенням позивача, банк знову у зазначеній вище додатковій угоді включив до основного боргу за кредитним договором відсотки по сплаті кредиту, чим самостійно збільшив тіло основного боргу.

Знаходячись у тяжкому фінансовому становищі, однак намагаючись виконувати умови додаткової угоди, нею проводилась оплата кредиту та відсотків аж до серпня 2012 року. Ріст долара у 2010 році, а тому й змушене зростання кредиту привело до неможливості в подальшому здійснювати погашення кредитної заборгованості.

Більше того банківська установа порушила норми цивільного законодавства, щодо регулювання кредитних відносин, оскільки у додаткових угодах №014/79790/74/89068/01 та № 014/79790/74/89068/02 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» самовільно збільшив кредитну заборгованість шляхом включення відсотків до основного кредитного боргу.

16.04.2013 року від банківської установи було отримано вимогу № 114-10-0-00/1952 про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором у грошовій сумі 57 546,48 доларів США у зв'язку з чим позивач звернулася до Банку з листом з проханням укласти додаткову угоду, якою прописати можливість погашення кредиту за національною грошовою одиницею у фіксованій сумі, на що Банк відповів відмовою.

Відтак, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» намагаючись начебто поліпшити становище позивача та для зменшення фінансового навантаження укладеними додатковими угодами від 15 квітня 2009 року та 16 квітня 2010 року, лише збільшив її кредитний борг, чим умисне привів боржника, до повної неспроможності відновити погашення кредитної заборгованості.

Окрім цього, відповідно до графіку повернення кредиту та інших платежів, що є додатком до додаткової угоди 014/79790/74/89068/01 заборгованість станом на 12.05.2009 рік складає 50 232,71 доларів США. Однак, з яких розрахунків саме її в подальшому необхідно погасити, з якої заборгованості вона складається зазначена фінансова установа не пояснила та в додатковій угоді не прописала.

Більш того, в подальшій укладеній додатковій угоді №014/79790/74/89068/02 від 16 квітня 2010 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» змінив грошову суму фактичної заборгованості за кредитом та зазначив борг у розмірі 52 497,38 доларів США, хоча у весь період кредитних канікул наданих банком попередньою додатковою угодою боржник сплачував відсотки за кредитом.

Таким чином, виходячи з умов двох додаткових угод банківська установа самовільно включила відсотки за погашення кредиту до фактичної заборгованості та в подальшому нараховувала відсотки за користування кредитом у розмірі фактичної заборгованості.

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на момент укладання кредитного договору та додаткових угод №014/79790/74/89068/01 від 15 квітня 2009 року та №014/79790/74/89068/02 від 16 квітня 2010 року не мав правових підстав та повної цивільної дієздатності на укладення вищезазначених правочинів, оскільки банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № З024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Відтак, для здійснення кредитних послуг з іноземною валютою у фінансової установи повинна бути генеральна ліцензія від Національного банку України.

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» має банківську ліцензію №10 від 27 березня 1992 року та дозвіл від Національного банку України №10-4 від 11 жовтня 2006 року, які підтверджують його повноваження в банківській сфері діяльності, однак відповідно до додатку до дозволу №10-4 у переліку операцій, які має право здійснювати Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» відсутні валютні операції, а саме операції з надання кредитів у іноземній валюті. Окрім того, зазначений дозвіл та ліцензія не є генеральною.

У зв'язку в вищевикладеним позивач вважає додаткові угоди №014/79790/74/89068/01 від 15 квітня 2009 року та №014/79790/74/89068/02 від 16 квітня 2010 року незаконними та недійсними з підстав ч.1,ч.2 ч.3. ст.203 Цивільного кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позовну заяву у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви та просив у задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом в судовому засіданні встановлено, що 12 березня 2008 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» був укладений Кредитний договір №014/79790/74/89068, відповідно до умов якого Банк передав відповідачу кредит у розмірі 49938 доларів США у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості, платності в строк до 12.03.2028 року із сплатою 13% річних за користування кредитом.

Відповідно до п.1.1.2.1, 1.1.2.2 Кредитного договору, Банк надав кошти на придбання нерухомості - 1-кімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 38,4 кв.м. в розмірі 49200 доларів США з оплатою комісії за надання кредиту у розмірі 3726,9 грн.

Відповідно до п.2.1 Кредитного договору, Кредитор відповідно до умов цього Договору надає Позичальнику Кредит, а Позичальник зобов'язується отримати Кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути Кредитору Суму Кредиту, сплатити проценти за користування Кредитом та комісії згідно умов Договору та Тарифів Кредитора, а також виконати інші обов'язки, визначені цим Договором.

Відповідно до п.9.1, 16.2 Кредитного договору, у разу невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов'язань за цим Договором, Банк має право вимагати дострокового погашення Кредиту Позичальником у повному обсязі разом із сплатою всіх сум належних до сплати на дату пред'явлення вимоги, включаючи проценти за Кредитом (в тому числі, прострочені проценти, пеню, штрафи відповідно до умов Договору).

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1, виданого 17.04.2010 року Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис, у зв'язку з реєстрацією шлюбу ОСОБА_1 було присвоєно прізвище «ОСОБА_1»

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір можна вважати укладеним, коли між сторонами в належній формі досягнуто згоди щодо всіх істотних умов.

Істотними умовами будь - якого договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

На момент укладення додаткових угод ОСОБА_1 була згодна з усіма їх умовами, чому доказом є їх підписання. До того ж на момент їх укладання до позивача не застосовувались заходи морального чи фізичного тиску, договори укладалися на добровільних засадах.

Згідно п. 1.1.1 кредитного договору кредитні кошти банком ОСОБА_1 надавалися в іноземній валюті на суму 49 938,00 дол. США, а позичальник в свою чергу зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за користування. Банк належним чином виконав свої зобов'язання по кредитному договору.

Тобто згідно істотних умов договору, зобов'язання визначено в іноземній валюті, що не заборонено чинним законодавством.

Згідно ч. 1 ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, але згідно ч. 2 ст. 524 сторони можуть визначити грошовій еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Також згідно ст. 533 ЦК України, якщо зобов'язання визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Позивач звернулася до Банку з письмовою заявою, про надання їй кредиту у валюті: долари США.

На підставі цієї заяви та інших наданих документів, у відповідності з умовами кредитування та вимогами цивільного законодавства між позивачем укладено Кредитний договір.

У відповідності з п. 4.1. Кредитного договору відповідачем виконано свої зобов'язання, а саме за заявою на видачу готівки видано позивачу доларів США, а не гривня.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, «за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки», ч. 2 ст. 1054 ЦК України визначає, щодо відносин за кредитними договорами застосовуються положення параграфа 1 глави 71, тобто параграфа «Позика».

За ч.1 ст. 1046 ЦК, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості.

Ст.99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Ч. 2 ст.192 ЦК України встановлює, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.193 ЦК України порядок вчинення правочинів з валютними цінностями встановлюється законом.

Таким чином, відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак в той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 року.

Статтею 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Отже, чинне законодавство обмежує (а не забороняє) застосування іноземної валюти як засобу платежу в розрахунках між резидентами і не містить приписів щодо заборони на визначення грошових зобов'язань в іноземній валюті.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2. ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частина 3 ст. 533 ЦК України встановлює, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Основним нормативним актом, яким банки користуються при здійсненні своєї діяльності, є Закон України «Про банки і банківську діяльність».

Закон України «Про банки і банківську діяльність» з змінами та доповненнями дає визначення банківського кредиту, як будь-якого зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» - як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені у пункті 3 частини першої та у пунктах 3-7 частини другої статті 47 цього Закону.

В свою чергу у відповідності з нормами статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, операції з валютними цінностями.

Щодо ліцензування банків для здійснення операцій з кредитування в іноземній валюті, слід виходити з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 19 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії.

Всі банківські операції, зазначені в ст.47 Закону Банки здійснюють за відповідним дозвільним режимом їх здійснення, який можна поділити на 2 групи:

- банківські операції, які здійснюються банком на підставі банківської ліцензії;

- операції, які можуть здійснюватися Банком за умови отримання письмового дозволу НБУ.

Операції з валютними цінностями /п.1 ч.2 ст. 47 Закону «Про банки і банківську діяльність» здійснюються банками на підставі банківської ліцензії та дозволу на здійснення такого виду операцій ч.5 ст.47 Закону «Про банки і банківську діяльність».

Що стосується валютного законодавства, то відповідно до вимог Декрету КМ від 19.02.1993 року ст.1 надання кредитів в іноземній валюті віднесено до валютних операцій.

Згідно ст.2 Закону «Про банки і банківську діяльність», банківська ліцензія - це документ, який видається НБУ в порядку і на умовах, визначених в цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність.

Відповідно до п.1.2 «Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», затвердженого постановою НБУ № 275 від 17.01.2001 року письмовий дозвіл НБУ - документ, який видає НБУ у порядку і на умовах, визначених Законом «Про банки і банківську діяльність» та цим Положенням, на підставі якого банки мають право здійснювати окремі операції, передбачені ст. 47 Закону «Про банки і банківську діяльність».

Таким чином здійснення валютних операцій може мати місце на підставі генеральних чи індивідуальних ліцензій НБУ. На момент укладення Кредитного договору АТ «Райффайзен Банк Аваль»- мав Банківську ліцензію.

Відповідно до ст.5 Декрету КМ України від 19.02.1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», яка зазначає: «НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Відповідно підпункту "в" пункту 4 статті 5 Декрету наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резедентами кредитів в іноземній валюті необхідна, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Виходячи з наведеного, індивідуальна ліцензія на проведення вказаних операцій необхідна лише у тому випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина з огляду на відсилочний характер норми Декрету не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Що стосується необхідності отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу, на чому наполягає позивач, то слід зазначити, що відповідно до ст.5 Декрету порядок і терміни видачі ліцензій, перелік документів, необхідних для одержання ліцензій, а також підстави для відмови у видачі ліцензій визначаються НБУ.

Згідно зі ст.11 Декрету НБУ видає в межах, передбачених цим Декретом, обов'язкові для виконання нормативні акти, щодо здійснення операцій на валютному ринку України.

Крім цього, відповідно до ст.44 Закону України «Про Національний банк України», НБУ діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль.

На виконання вказаних повноважень НБУ прийнято Положення про порядок надання Національним Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене Постановою НБУ № 483 від 14.10.2004 року .

Відповідно до п.1.5 Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений Банк /ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями/.

Крім того, в пункті 8.12 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 200 від 30.05.2007 року прямо вказано, що «фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій ... можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку на здійснення валютних операцій».

Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною зі сторін договору.

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» має банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону «Про банки і банківську діяльність».

Відповідно до Дозволу ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" має право здійснювати операції, визначені п.п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону «Про банки і банківську діяльність», а саме: має право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснювати кредитування в іноземній валюті.

Таким чином, АТ «Райффайзен Банк Аваль» має необхідні дозвільні документи для здійснення операцій з валютними цінностями, а відтак, відсутні законні підстави для визнання кредитного договору та договору поруки недійсними як таких, що вчинені банком без відповідного дозволу /ліцензії/.

Відповідно до норм статей 192, 533, 1054 Цивільного кодексу України, статті 198 Господарського кодексу України, статей 32, 44 Закону України «Про Національний банк України», статей 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 1, 3, 5 Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Таким чином з огляду на те, що нормами чинного законодавства дозволено надання банками кредитів в іноземній валюті та наявність у Публічного акціонерного товариства «Раффайзен Банк Аваль» - генеральної ліцензії та письмових дозволів на здійснення валютних операцій, суд - вважає, що вимоги позивача є безпідставними.

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин вважається правомірним, якщо її неправомірність прямо не встановлена законом або якщо вона не визнана судом недійсною

Крім того представник відповідача у своїх запереченнях просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у зв'язку із пропуском строків позовної давності.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки.

Відповідно до частин 3,4 ст.267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач звернулася до суду 13.01.2015 року, тобто трирічний строк позовної давності з моменту укладення додаткових вимог сплив. Згідно вимог позовної заяви позивачем не ставилося питання щодо поновлення строків позовної давності.

За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог позивачу необхідно відмовити у зв'язку зі сплином строків позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 10, 60, 88, 212, 215 ЦПК України, 203, 204, 215, 216, 236, 257, 267, 526, 627, 638 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання договорів недійсними - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції, шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк - з дня проголошення рішення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Приморського

районного суду м. Одеси Івченко В.Б.