АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/2329/15 Головуючий 1 інстанції - Чудовський Д.О.
Справа № 646/5152/14-ц Доповідач - Кірсанова Л.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді: Кірсанової Л.І.

суддів: Пилипчук Н.П..,Трішкової І.Ю.,

за участю секретаря - Асєєвої В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи - ОСОБА_6, Служба у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Державна міграційна служба Червонозаводського РВ в м. Харкові ГУ ДМС в Харківській області про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3, ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи - Служба у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, ОСОБА_6, про поновлення порушеного права користування житловим приміщенням та вселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2014 року ОСОБА_4 звернулася з позовними вимогами до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. У її квартирі, окрім неї, проживали та зареєстровані також її син - третя особа по справі, невістка- ОСОБА_3 та неповнолітній онук ОСОБА_5, який є дитиною її сина та невістки. У червні 2013 року невістка та онук забрали власні речі і виїхали з квартири. З цього часу у квартирі постійно не проживали. Враховуючи, що відповідачі по справі більш ніж понад один рік не проживають у квартирі, вона вважає їх такими, що втратили право на користування спірною квартирою.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позивних вимог посилаючись на те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з поважних причин, оскільки позивач постійно була ініціатором сварок, публічно погрожувала та ображала відповідачів, на цей час змінила замок на вхідній двері. З цих підстав відповідачі звернулися з зустрічною позовною заявою про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 січня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано ОСОБА_3, такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3, ОСОБА_5 залишено без задоволення. Сплачений позивачем судовий збір у розмірі 184,50 грн., стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4, іншу частину сплаченого судового збору у розмірі 184,50 грн. зараховано в дохід держави. Сплачений ОСОБА_3 судовий збір за подання зустрічного позову у розмірі 246,60 грн. зараховано в дохід держави

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі, а зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 задовольнити. В обгрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необгрунтованість рішення суду. Вказує на те, що тимчасова її відсутність у квартирі була вимушеною. Зазначає, що відповідно до цивільного законодавства члени сім'ї власника квартири втрачають право на користування його житлом лише в разі, якщо вони не проживали у житлі понад рік без поважних причин. На момент подачі позову року не вийшло.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Судова колегія вважає , що рішення районного суду винесено при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи; не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; висновки суду не відповідають обставинам справи; судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 та її представник не надали суду доказів, що остання не проживала з поважних причин більше року у спірній квартирі за адресою АДРЕСА_1. Тому відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, як член сім'ї власника житла втратила право на користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Судова колегія не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції в зв"язку з наступним.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 12.10.2001 року (а.с. 6).

Згідно із довідкою з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 27.01.2014 року, виданою "Жилкомсервіс", у вказаній квартирі зареєстровані з 31.10.2001 року - ОСОБА_4 (власник), з 02.11.2001 року - ОСОБА_5 (онук) і ОСОБА_3 (невістка - дружина сина), з 14.11.2001 року - ОСОБА_6.

Зазначене свідчить, що невістка ОСОБА_3 та онук ОСОБА_5 були вселені у квартиру та проживали у ній як члени сім'ї власника тривалий час, а саме з 2001 року. Дану обставину визнала також сама позивач ОСОБА_4 у судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанції.

З апеляційної скарги та пояснень представника ОСОБА_3 вбачається, що проживали вони однією сім'єю, мали спільний бюджет, вели сумісне господарство, виховували дитину. З червня 2013 року ОСОБА_3 з сином змушена була деякий час перебувати у своїх знайомих, так як їй та сину стало неможливо користуватись житловим приміщенням. Позивач ОСОБА_4 створювала умови для постійних сварок, позивач була ініціатором конфліктів між відповідачкою та її колишнім чоловіком, публічно погрожувала відповідачці та її сину, що унеможливило сумісне проживання. Через декілька днів, в тому ж червні 2013 року вони повернулись з неповнолітнім сином, але позивач змінила замки від вхідних дверей. Факт зміни замків на вхідних дверях квартири не заперечувала в судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанції сама позивачка. Іншого житла відповідачка не має. Спірна квартира є для неї та її неповнолітнього сина єдиним місцем постійного проживання. Все належне майно, яке придбано ними за час шлюбу знаходиться в спірній квартирі.

Зазначене підтвердила свідок ОСОБА_10, яка є сестрою колишнього чоловіка відповідачки. А саме вказаний свідок підтвердила, що в сім'ї склалися, такі відносини та умови, що відповідачці та її неповнолітньому сину не можливо було проживати в спірній квартирі, виникали сварки. Сварки в сім"ї порушували психічний стан відповідачки та її дитини, тому вона вимушена була тимчасово перебувати у знайомих та повинна шукати інше житло.

Також з пояснень відповідачки вбачається, що з моменту фактичного вимушеного тимчасового виселення її з дитиною із спірної квартири, вона проводила неодноразові переговори з колишнім чоловіком та його матір'ю - позивачкою у справі, щодо виділення їй з- дитиною найменшої кімнати в спірній чотирьохкімнатній квартирі протягом майже року, але їх в квартиру не впускали. Тому через одинадцять місяців після вимушеного виселення позивач вирішила звернутися до суду з позовом про вселення її та неповнолітнього сина до спірної квартири. Але їй стало відомо, що у суді вже розглядається справа щодо визнання її та дитини, такими, що втратили права користування спірною квартирою. Тому вона звернулася з зустрічним позовом про поновлення свого права користування цією квартирою та вселення.

Зазначене свідчить, що відповідачка та її син були тимчасово відсутні в спірній квартирі, відсутність була вимушеною, її права та права сина щодо користування квартирою були порушені.

Посилання суду першої інстанції щодо добровільного виселення відповідачки з дитиною з спірної квартири на пояснення свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12 ОСОБА_13, ОСОБА_10 безпідставні, так як з пояснень вказаних свідків не вбачається, що відповідачка виселилася з спірної квартири добровільно на інше місце мешкання та відсутня у вказаній квартирі без поважних причин більше року.З акту від 10.10.2013 року та від 13.03.2014 р., складеного сусідами позивача також не вбачається зазначене( а. с. 9).

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно п.9,10,11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р. зі змінами згідно Постанов Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 р. та № 13 від 25.12.1992 р. та .№ 15 від 25.05.98 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України", вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним міцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, звезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо) .

В зв"язку з наведеним суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_3 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 з червня 2013 року без поважних причин.

Згідно ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана дове сти ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подають ся сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач не надала доказів, що ОСОБА_3 та її син не проживали у спірній квартирі без поважних причин. Тому слід відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поновлення порушеного права користування житловим приміщенням та вселення слід задовольнити так як ОСОБА_3 довела, що вони з сином були тимчасово відсутні в спірній квартирі, відсутність була вимушеною, її права та права сина щодо користування квартирою були порушені.

Виходячи з наведеного колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що згідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 про поновлення їх порушенного права користування житловим приміщенням та вселення їх у спірну квартиру.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 січня 2015 року скасувати, постановити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 відмовити в повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 задовольнити.

Поновити їх порушене право користування житловим приміщенням та вселити ОСОБА_3, ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору за подання позову до суду 1 інстанції в розмірі 246 грн. 60 коп.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: СУДДІ: