Справа № 591/742/15-ц
Провадження № 2/591/718/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2015 року

Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого - судді Грищенко О.В., секретаря - Кірілової Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю „Грандфінресурс", треті особи: Сумський міський відділ УМВС України в Сумській області, управління підприємництва та споживчого ринку Сумської міської ради - про захист прав споживача, визнання договору недійсним, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, який мотивує тим, що 29.04.2014 р. уклала з відповідачем договір, який вважає укладеним із свого боку під впливом обману, з порушенням її прав як споживача послуг, у відповідача була відсутня відповідна ліцензія на надання фінансових послуг. Укладаючи договір, з боку відповідача була застосована нечесна підприємницька практика, позивачку запевнили, що вона отримає необхідну їй позику в сумі 30000 грн., вона була переконана, що укладає договір позики, і будучи введеною в оману, помилялася щодо природи укладеного правочину. На вимогу іншої сторони, внесла 1950 грн. в якості адміністративного платежу на рахунок відповідача, нібито для підтвердження своєї платоспроможності погашення позики. Просила визнати договір, укладений нею з відповідачем недійсним, стягнути з відповідача на свою користь збитки в сумі 1950 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн., а також витрати на правову допомогу.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Відповідач, повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи, що представник відповідача висловив свою позицію, надавши суду письмові заперечення проти позову, на підставі наявних у справі доказів, які, на думку суду, є достатніми, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Встановлено, що сторони у справі уклали договір. Згідно з договором від 29.04.2014 року №228364, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ „Грандфінресурс" та додатками до нього, які є його невід'ємною частиною, Адміністратор, який діє від імені ТОВ „Гранфінресурс" зобов'язується вчинити від імені та за рахунок Учасника (ОСОБА_1) певні юридичні дії, спрямовані на отримання грошової суми, на умовах діяльності Програми „Альянс Україна", тобто з метою отримання грошових коштів в сумі, зазначеній у додатку № 1 (додаток № 2). ОСОБА_1, згідно з програмою зобов'язується сплачувати іншій стороні одноразовий платіж та щомісячні платежі, згідно з графіком. При цьому в договорі не визначено, коли саме Учасник зможе отримати необхідну суму (а.с.10-12).

Встановлено, що ОСОБА_1, звернулася до ТОВ „Грандфінресурс" з метою отримання позики в сумі 30 000 грн., і з цією метою сплатила платіж за вказаним договором в сумі 1950 грн.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України „Про захист прав споживачів", а також в частині вимог про застосування наслідків недійсності правочину - статтями 203, 230 ЦК України.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні понесені збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані в зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з п. 1.1 вищевказаного договору адміністратор, за згодою учасника, зобов'язується вчинити від імені та за рахунок учасника певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, або відповідної суми у позику, в тому числі: сформувати реєстр учасників, організовувати та здійснити оплату товару на користь учасника або надати учаснику відповідну суму у позику.

Відповідно до п. п. 2.1.1, 2.1.2 договору, учасник в день підписання договору сплачує одноразовий комісійний внесок та адміністративний платіж, який сплачується не пізніше 15 календарних днів з моменту отримання дозволу; своєчасно, не пізніше 15 числа кожного місяця, сплачує загальний платіж, який включає чистий внесок, за рахунок якого адміністратор здійснює оплату вартості товару чи надає відповідні суми у позику, та адміністративні витрати, що є платою за послуги адміністратора з організації діяльності програми.

Відповідно до ст. 4 договору, його укладено у двох примірниках, по одному для кожної із сторін. Цей договір не є поворотною фінансовою допомогою. Усі додатки до нього є його невід'ємною частиною. Підписання угоди є свідченням того, що сторони повністю розуміють її значення та умови, правові наслідки, що вона не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, і що договірні умови є обов'язковими для виконання ( а.с.10-12).

Згідно з п. 1.3 ст. 1 додатку № 2 до договору, його предметом є послуги з формування реєстру учасників програми, метою яких є придбання відповідної грошової суми (а.с.13).

Після вчасної сплати чергового загального платежу учасник набуває право брати участь у найближчому заході, коли фонд реєстру є достатнім ( п. 4.1 ст. 4 додатку №2 ).

Конкретні умови отримання учасником заявленої суми визначені у ст. 5 цього додатку.

Адміністратор гарантує учаснику надати обумовлену грошову суму за умови виконання останнім всіх умов договору і додатків до нього ( ст. 12 додатку №2 ).

Учасник підтверджує, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника адміністратора, уважно прочитав та зрозумів умови додатку № 2 та правові наслідки, що засвідчує своїм підписом ( ст. 15 додатку №2 ).

На виконання умов договору, позивачка сплатила 1950 грн. 00 коп., що складається з суми одноразового комісійного внеску.

З умов договору вбачається, що позивачка повинна сплачувати кошти не за сам товар, тобто гроші, які вона бажала отримати, а за дозвіл отримати позику. Передбачувана позика сплачується із коштів учасників групи. Ні договір, ні умови програми "Альянс Україна" не передбачають залучення власних коштів товариства.

З наведеного слідує, що предметом оспорюваної угоди є надання учаснику програми "Альянс Україна" адміністративних послуг, у тому числі, фінансового характеру, з метою отримання заявленої до надання грошової суми.

Оплатні послуги адміністратора при виконанні споживачем всіх умов договору забезпечують не можливість, а реальне отримання останнім грошової суми за рахунок фонду реєстру, який формується з чистих внесків його та інших учасників, з наступним повним погашенням цієї суми своїми внесками. У разі невиконанні цього обов'язку настає відповідальність, передбачена ст. 9 додатку №2.

Таким чином, позивач за оспорюваним договором виявив бажання отримати кошти, добровільно скориставшись наданими йому послугами.

Відповідно до ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Суд вважає такими, що заслуговують на увагу доводи позивача про те, що оспорюваний правочин він уклав внаслідок помилки, причиною якої, зокрема, стали відсутність у нього юридичної освіти та наявність певних складнощів у вивченні ним змісту договору, який виготовлений дуже дрібним шрифтом, та не був наданий позивачу для попереднього вивчення, а також помилкове сприйняття ним змісту і умов договору. Він неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Заслуговують на увагу доводи позивача про те, що у випадку вірного розуміння ним усіх умов договору він ніколи б його не уклав. Як вбачається з пояснень представника позивача, укладаючи оспорюваний договір, позивач він мав на меті отримати у ТОВ „Грандфінресурс" позику в сумі 30 000 грн. і якщо б він усвідомлював усі умови, за яких вона може бути йому видана, він би ніколи такий договір не укладав.

Суд приймає до уваги також той факт, що на день укладення договору відповідач не мав ліцензії на надання фінансових послуг населення.

Пунктом 3 частини 1 ст. 9 Закону "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" визначено, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягає господарська діяльність, зокрема, із надання фінансових послуг.

Згідно з пунктами 1, 5 ч. 1 ст. 1 Закону "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" під фінансовою установою слід розуміти юридичну особу, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Такими фінансовими послугами, як зазначено у пунктах 2, 6, 11 ч. 1 ст. 4 цього ж Закону, вважаються довірче управління фінансовими активами, надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту та адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Водночас п. 4 ч. 1 ст. 34 даного Закону передбачено, що національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Здійснення такої діяльності дозволяється тільки після отримання відповідної ліценції (ч. 2 ст. 34 вказаного Закону).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що для укладення договору з позивачем відповідач повинен був отримати у встановленому законом порядку відповідну ліцензію.

Відповідно до ст. 215 ч. 2 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Тому вчинення відповідачем оспорюваного правочину без відповідного дозволу (ліцензії) в силу ч. 1 ст. 203, ч.ч. 1, 3 ст. 215,ч. 1 ст. 216, ст. 227 ЦК України, є підставою для визнання договору недійсним.

Виходячи з правових наслідків недійсності правочину, визначених абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1950 гривень 00 коп. внесених позивачем коштів.

В іншій частині позовних вимог слід відмовити за необґрунтованістю. Так, позивач не надав суду переконливих доказів на підтвердження її заподіяння.

Суд вважає за необхідне на підставі ст. 84 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн., яка підтверджена документально: квитанцією про оплату послуг, договором та актом виконаних робіт.

На підставі ст. 88 ЦПК України, Закону України "Про судовий збір" з відповідача на користь держави необхідно стягнути судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп.

Керуючись ч.ч. 1, 3 ст. 215, ч. 1 ст. 216, ст. 227 ЦК України, ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", ст.ст. 1, 4, 9, 34 Закону "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ст.ст.10, 11, 57-60, 88, 209, 212, 214-215, 224-226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір від 29.04.2014 року № 228364 з додатками до нього (№1, №2), укладений між ОСОБА_1 і товариством з обмеженою відповідальністю „Грандфінресурс".

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Гранфінресурс" на користь ОСОБА_1 1950 гривень 00 коп.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Гранфінресурс" на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат на правову допомогу 5000 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити у зв'язку з необґрунтованістю.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Гранфінресурс" на користь держави 243 гривні 60 коп. на відшкодування судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана особою яка була присутня при оголошенні рішення суду протягом 10 днів з дня його оголошення а особою яка не брала участі в розгляді справи протягом 10 днів з дня отримання копії рішення до судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо скаргу не було подано.

Суддя