Справа № 569/9444/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року м. Рівне

Рівненський міський суд у складі :

головуючого судді Кучиної Н.Г.

при секретарі Соломон О.П.

з участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Рівненського державного аграрного коледжу про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виплати розрахункових коштів у день звільнення.

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся в суд із позовом до Рівненського державного аграрного коледжу про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виплати розрахункових коштів у день звільнення. В позовній заяві просить суд стягнути з Рівненського державного аграрного коледжу на її користь середній заробіток за час затримки виплати розрахункових коштів при звільненні з роботи за період з 26 червня 2013року по 06 травня 2015року у розмірі 5.798,52грн. (п'ять тисяч сімсот дев'яносто вісім) грн..

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просили суд, позов задоволити, з підстав викладених в позовній заяві, рахує позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення не заперечував, позовні вимоги визнав.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працювала у Рівненському державному коледжі на посаді викладача юридичних дисциплін, а 16 липня 2001 року була звільнена з посади за п.З ст.41 КЗпП України.

Рішенням Рівненського апеляційного суду від 10 жовтня 2003 року позивача було поновлено на посаді та вирішено стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 5119,47грн. 13 жовтня 2003 року, вона звільнилася з роботи за п.1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін).

Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, тобто в день звільнення працівника провести виплату всіх сум, які належать йому від установи.

13 жовтня 2003 року, ОСОБА_1 була повернута трудова книжка, однак в порушення вимог ст. ст. 47, 116 КЗпП України, а також в порушення ст. 57 Закону України «Про освіту» не проведена виплата надбавки за вислугу років та допомога на оздоровлення в розмірі місячної ставки за 1999,2000 роки.

Рішенням Рівненського міського суду від 23 березня 2005 року у справі №2-679 ОСОБА_1 повністю відмовлено в задоволені позовних вимог, зокрема у виплаті надбавки за вислугу років та допомоги на оздоровлення. Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Рівненської області від 08 липня 2005 року (справа №22-а-903 2004) рішення Рівненського міського суду від 23 березня 2005 року залишено без змін.

Ухвала Апеляційного суду Рівненської області від 08 липня 2005 року була оскаржена позивачем до Верховного Суду України.

24 грудня 2007 року ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області, який діяв як Верховний Суд України, скасовано рішення Рівненського міського суду від 23 березня 2005 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 08 липня 2005 року, як такі, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Рівненського міського суду від 12 листопада 2010 року у справі №2-83/10 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема, стягнено з відповідача 178грн. 10 коп. надбавки до посадового окладу за вислугу років за період з 01.10.1999 року по 16.07.2001 року, 274 грн. на оздоровлення за 1999, 2000 роки та 4535 грн. моральної шкоди.

Рішенням колегії суддів Апеляційного суду Рівненської області від 27 січня 2011 року змінено рішення Рівненського міського суду від 12 листопада 2010 року, зокрема, розмір моральної шкоди зменшено з 4535грн. всього до 500 гривень.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 вересня 2012 року судом взято до уваги факт досягнення сторонами дружнього врегулювання, за яким ОСОБА_1 погодилася на сатисфакцію у розмірі 12.770грн. (1200євро), яка більш як у 2,5 рази перевищує суму на яку остання погоджувалась (4.987,10), а тому вирішено вилучити заяву з реєстру справ.

31 липня 2013року вона звернулася до Рівненського міського суду з позовом до Рівненського аграрного коледжу про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових коштів та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 21 травня 2014 року змінено рішення Рівненського міського суду від 27 березня 2014 року в частині стягнення із Рівненського державного аграрного коледжу на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час затримки розрахункових коштів при звільненні з роботи з 14 жовтня 2003року по 26 червня 2013року, зокрема зменшено її розмір з 178.704,18грн. до 30.182,04грн.

13 жовтня 2003 року, позивачу не було виплачено компенсацію за час невикористаної відпустки в період з 16 липня 2001 року по 13 жовтня 2003 року, а саме за 123 календарних дні; за період з 16.07.2001 по 16.07.2002 - 56 календарних дні, з 17.07.2002 по 17.07.2003 - 56 календарних дні та за період з 18.07.2003 по 13.10.2003 - 11 кал. дн. (5,6кал.дн. х 2 =11 кал. дн.).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 82 КЗпП України та п.2 ч.1 ст.9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричинений незаконним звільненням).

Разом з тим, у позові від 31 липня 2013 року вимога про виплату компенсації за час невикористаної відпустки позивачем не ставилась, оскільки така вимога не була заявлена до початку розгляду справи по суті.

03 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Рівненського державного коледжу, у якому просила стягнути на її користь компенсацію за час невикористаної відпустки в період вимушеного прогулу з 16 липня 2001 року по 13 жовтня 2003року у розмірі 7.567,70грн. та стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 5.000грн.

Відповідно до рішення Рівненського міського суду від 03 грудня 2014 року у справі за №569/17453/14-ц стягнено з відповідача - Рівненського державного аграрного коледжу на її користь 7.567,70грн. компенсації за час невикористаної відпустки та 3.000грн. моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 16 січня 2015року змінено рішення Рівненського міського суду від 03 грудня 2014року, зокрема зменшено суму морального відшкодування до 100 гривень.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012 зазначається, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплатити працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як зазначається у рішенні КСУ, «аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника, або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України вирішив: в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116,117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник, або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, Фактично з ним розрахувався.

Судом встановлено, що фактично відповідач провів із ОСОБА_1 повний розрахунок 06 травня 2015 року. При визначенні розміру заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 т.С., суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995року №100, згідно якого середньомісячна заробітна плата за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передували звільненню з роботи. В той же час, відповідно до пункту 4 зазначеного Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, коли працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Окрім того, відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у якому беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В той же час, рішенням Рівненського міського суду від 27 березня 2014 року у справі за №569/14272/13-ц визначено одноденний заробіток на день звільнення ОСОБА_1 з роботи у розмірі 12,39грн. (посадовий оклад 259грн. та 10 відсотків надбавки за вислугу років 25,90грн., що разом складає 284,90грн.: 23 роб. дн. = 12,386= 12,39грн.). Згідно резолютивної частини рішення позивачу виплачено середньомісячний заробіток за час затримки виплати розрахункових коштів з 14 жовтня 2003року по 26 червня 2013 року.

За наведених обставин, суд рахує, що з Рівненського державного аграрного коледж слід стягнути на користь позивача середньомісячний заробіток за період з 26 червня 2013року по 06 травня 2015року у розмірі 5.798,52грн. (12,39грн. х 467 робочих днів).

Дослідивши в повному обсязі матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд дійшов до переконання, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

На підставі викладеного та ч.7 ст.43 Конституції України, ст. ст. 116,117,233 КЗпП України, ст. ст.3,15,27, 57, 81, 118,119,120, 197,208 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Рівненського державного аграрного коледжу про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виплати розрахункових коштів у день звільнення задоволити.

Стягнути з Рівненського державного аграрного коледжу на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати розрахункових коштів при звільненні з роботи за період з 26 червня 2013 року по 06 травня 2015 року у розмірі 5.798,52грн. (п'ять тисяч сімсот дев'яносто вісім) грн..

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Рівненського міського суду Кучина Н.Г.