Номер провадження: 22-ц/785/145/15
Головуючий у першій інстанції Івченко В. Б.
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Сватаненка В.І., Суворова В.О.

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів дарування та визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом, який уточнив до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів дарування та визнання права власності посилаючись на те, що 20.10.1987 року сторони уклали шлюб. Спільних дітей у сторін від шлюбу немає.

05 листопада 1996 року, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_1.

Придбане майно було зареєстроване на дружину та її сина від першого шлюбу - ОСОБА_5, оскільки відносини між подружжям були засновані на довірі, сторони вели спільне господарство позивач не заперечував проти такого оформлення договору купівлі-продажу.

Однак, сумісне життя із відповідачем не склалось, у зв'язку з чим він звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу.

Рішенням суду шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано та видано свідоцтво про розірвання шлюбу від 14.10.2010 року.

На даний час відповідач відмовляється від розподілу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, за взаємною згодою, не визнає його право на це майно, у зв'язку з чим позивач змушений був звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26 липня 2013 року заяву ОСОБА_4 задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2. У задоволенні іншої частини заяви відмовлено.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2013 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів дарування - передано до Приморського районного суду м. Одеси для прийняття в провадження - після набрання ухвалою суду законної сили.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року уточнені позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4; визнано договір дарування від 17.11.2004 року ? частини квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 недійсним; визнано договір дарування від 06.01.2009 року квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 недійсним; визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Вважаючи рішення суду незаконним ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 частково суд обґрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та (ОСОБА_3) ОСОБА_4 з 20 жовтня 1989 року по 14 січня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

На підставі договору купівлі-продажу від 05 листопаді 1996 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 придбали у рівних частках квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 37,9 кв.м.

Договором дарування від 17 листопада 2004 року ОСОБА_4 подарувала ? частку зазначеної квартири своєму синові - ОСОБА_5, який став одноособово власником спірної квартири.

Договором дарування від 06 січня 2009 року, посвідченим нотаріально, ОСОБА_5 подарував спірну квартиру ОСОБА_2, яка є апелянтом.

Досліджуючи спірні правовідносини суд дійшов правильного висновку, що зазначена квартира була придбана позивачем та ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі.

Відповідно до ст. 22 КпШС, діючого на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Докази,які б спростовували рівність прав кожного з подружжя на спірну квартиру в матеріалах справи відсутні.

Частиною 1 ст. 28 КпШС встановлено, що у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Правильним є висновок суду, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без згоди позивача розпорядилися часткою квартири, яка належала позивачу при укладенні договорів дарування від 17 листопада 2004 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 та від 06 січня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 316 ч. 1 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 65 СК України визначено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення згода другого з подружжя має бути подана письмово та нотаріально посвідчена.

Пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження, чи приховував його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За викладених обставин суд дійшов правильного висновку, що за позивачем повинно бути визнано право власності на ? частину (така частка виправлена ухвалою суду від 31 липня 2014 року а.с. 135) на квартиру АДРЕСА_1.

Враховуючи встановлене суд також дійшов правильного висновку про необхідність задоволення вимог позивача в частині визнання недійсними договорів дарування від 17 листопада 2004 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 та від 06 січня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, оскільки сторони розпорядилися частиною майна, яке їм не належить, а належить на законних підставах позивачу.

Посилання апелянта на те, що судом не вирішено вимоги позивача стосовно визнання договору купівлі-продажу від 05.11.1996 року недійсним, відсутність доказів про вклад позивача грошових коштів на придбання квартири, відсутність згоди позивача на укладення договору, незастосування судом у спірних правовідносинах строку позовної давності, як на підстави для скасування оскаржуваного рішення колегія вважає необґрунтованим.

Договору купівлі-продажу судом дана правильна правова оцінка, вимоги позивача стосуються визнання спірної квартири спільною сумісною власністю, визнання договорів дарування недійсними, визнання права власності на частину квартири.

Щодо незастосування судом строку позовної давності до спірних правовідносин колегія виходить з того, що відповідно до п. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Заяви сторін до суду з цього приводу не надходило, тому підстав для застосування позовної давності у суду не було.

Районний суд на думку колегії повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Підстав вважати про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи колегія не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: В.І. Сватаненко

В.О. Суворов