Справа № 126/2591/14-ц Провадження № 22-ц/772/886/2015Головуючий в суді першої інстанції Гуцол В. І.
Категорія 27 Доповідач Войтко Ю. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Войтка Ю.Б.,

Суддів: Стадника І.М., Голоти Л.О.,

При секретарі: Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, -

встановила:

ОСОБА_2 15.07.2014 року звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 21.08.2012 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого він передав ОСОБА_3 гроші в розмірі 95 000 грн. Укладення договору позики підтверджується розпискою від 21.08.2012 року. Грошові кошти в розмірі 95 000 грн. були передані ОСОБА_3 у момент підписання розписки, при цьому були присутні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про що зазначено в розписці разом з підписами вказаних осіб. Відповідно до домовленості з ОСОБА_3, він повинен був щомісячно повертати йому певну суму коштів, або, за наявності такої можливості - всю суму боргу разом.

ОСОБА_3 поступово, у відповідності до їх домовленості, повертав йому грошові кошти наступним чином: серпень 2012 року - 4 525 грн., вересень 2012 року - 8 729 грн., жовтень 2012 року - 10 000 грн., листопад 2012 року - 9 464 грн., грудень 2012 року - 6 414 грн., січень 2013 року - 5 365 грн., лютий 2013 року - 2 492 грн., березень 2013 року - 1 434 грн. Таким чином, ОСОБА_3 було повернуто частину боргу в сумі 48 423 грн.

Починаючи з квітня 2013 року ОСОБА_3 перестав сплачувати борг і на даний час заборгованість становить 46 577 грн. 02.04.2014 року ОСОБА_3 був направлений лист з нагадуванням про необхідність сплати боргу, проте він жодним чином не відреагував на таке прохання. У відповідності до розрахунків, суми індексу інфляції, яка станом на 18.06.2014 року становить 5 263.20 грн., трьох відсотків річних 1 615.52 грн., загальна сума заборгованості становить 53 455.72 грн. Просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму основного боргу в розмірі 46 577 грн., три відсотки річних в розмірі 1 615.52 грн., індекс інфляції в розмірі 5 263.20 грн., а разом 53 455.72 грн.

ОСОБА_3 звернувся в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, мотивуючи свої вимоги тим, що договору позики між ним та ОСОБА_2 та факту передачі йому 95 000 грн. не було. Він, працюючи водієм у ТОВ "Стамір" м. Київ, скоїв ДТП на автомобілі Volvo FH д/н НОМЕР_1 із напівпричепом д/н НОМЕР_2, який належить ОСОБА_2, зіткнувшись з автомобілем DAF 93 д/н НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_6 Відповідно до постанови Бершадського районного суду Вінницької області від 08.02.2010 року він був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді 340 грн. штрафу в дохід держави за скоєння ДТП. За рішенням Дарницького районного суду м. Києва № 2-1202/11 від 23.03.2011 року з ТОВ "Стамір", в якому він працював водієм, стягнуто на користь ОСОБА_7, якій належить автомобіль DAF 93 д/н НОМЕР_3, матеріальну шкоду в сумі 86 968 грн. 88 коп., моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., судові витрати в сумі 3 159 грн., а всього 95 127 грн. Таким чином, борг ТОВ "Стамір" перед ОСОБА_7 становить 95 127 грн., який він заподіяв внаслідок ДТП під час виконання ним трудових обов'язків в підприємстві ТОВ "Стамір".

ОСОБА_3, перебуваючи на роботі у ТОВ "Стамір", не отримуючи ніякої позики від ОСОБА_2, сплачував з серпня 2012 року по березень 2013 року включно грошові кошти в сумі 48 423 грн. за заподіяну матеріальну шкоду, яку винен внаслідок ДТП. Таким чином він не заперечує та зобов'язується повернути решту коштів матеріальної шкоди ТОВ "Стамір", що складає 53 455 грн. 72 коп.

Так як повернення грошових коштів за заподіяну матеріальну шкоду та стягнення боргу за договором позики є різними правовідносинами, тому позов повинен пред'являтись належним позивачем - ТОВ "Стамір". Просив визнати договір позики від 21.08.2012 року недійсним.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року в позові ОСОБА_2 та в зустрічному позові ОСОБА_3 відмовлено повністю.

ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору позики та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року у частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог та задовольнити його вимоги. Стягнути з відповідача на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 1500,00 грн. та сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду першої та апеляційної інстанції.

При цьому апелянтами вказується на ті ж підстави, що і в позовних заявах та в поясненнях на позов іншої сторони.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, які приймають участь у справі та з'явилися в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги судочинства вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, яке ухвалено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку між сторонами склались трудові відносини, які повинні вирішуватися згідно з діючим трудовим законодавством України.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 суд виходив з того, що між сторонами наявні трудові відносини як між працівником та особою, котра повинна нести відповідальність за шкоду, заподіяну її працівником.

Однак погодитись з такими висновками районного суду не можна, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі пп.. 3 і 4 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове рішення із наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 21.08.2012 року ОСОБА_3 власноручно написав розписку про те, що винен та зобов'язується віддати ОСОБА_2 95000,00 грн. без визначення строку повернення позики.

Протягом серпня 2012 - березня 2013 року відповідач щомісяця повертав позивачу кошти, що загалом склало суму в 48423,00 грн. З квітня 2013 року ОСОБА_3 перестав сплачувати кошти, у зв'язку з чим 02 квітня 2014 року позивач направив відповідачу лист з вимогою повернення боргу в сумі 46577,00 грн.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. А у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статі 1050 ЦК України). За змістом частини другої ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

На підставі наведеного судова колегія вважає, що позивачем ОСОБА_2 доведено факт укладення 21.08.2012 року договору позики з відповідачем ОСОБА_3, а також факт того, що у зв'язку з невиконанням останнім обов'язку повернення позики протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це виникла заборгованість у розмірі 46577,00 грн., три відсотки річних в розмірі 1615,52 грн. та індекс інфляції в розмірі 5263,20 грн., а всього: 53455,72 грн., що підтверджується наданими позивачем розрахунками, сума боргу не заперечується відповідачем.

Натомість суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що даним фактам відповідають трудові відносини. ОСОБА_2 не був роботодавцем ОСОБА_3, який перебував в трудових відносинах з ТОВ «Стамір», позивач не є посадовою особою цього підприємства, а лише одним з його засновників.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_2 може в подальшому звернутися до суду з інших підстав за зобов'язаннями, які передбачені розділом 3 ст.ст. 655-1130 ЦК України не заслуговують на увагу та є надуманими. Не заслуговують на увагу і твердження відповідача про те, що зобов'язання на суму в 53455,72 грн. у нього залишилися перед ТОВ «Стамір» за заподіяну шкоду підприємству в зв'язку із вчиненням дорожньо транспортної пригоди, оскільки доказів на підтвердження цього факту суду стороною не надано, строк звернення власника або уповноваженого ним органу до суду з вимогами стягнення з працівника матеріальної шкоди, завданої підприємству сплинув (ч. 3 ст. 233 КЗпП).

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати з оплати судового збору та витрати на правову допомогу.

Згідно ч. 3, 4 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу в розмірі 46577,00 грн., три відсотки річних в розмірі 1615,52 грн. та індекс інфляції в розмірі 5263,20 грн., а всього: 53455,72 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1500,00 грн. витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги та 801,69 грн. витрат пов'язаних зі сплатою судового збору.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) Войтко Ю.Б.

Судді: (підпис) Стадник І.М.

(підпис) Голота Л.О.

"З оригіналом вірно"

Суддя апеляційного суду Войтко Ю.Б.