У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

22 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: відділ опіки і піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Барамія Ніно Геннадіївна, про визнання недійсним договору, усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначення місця проживання дитини, порядку участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 23 жовтня 2004 року по 21 січня 2012 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_4, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 року народжений син ОСОБА_9. Наприкінці 2010 року сімейні відносини припинені. 2 листопада 2011 року ними укладено договір про участь у вихованні дитини після розірвання шлюбу між батьками, розмір та сплату аліментів на дитину, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Барамія Н.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 2179.

Посилаючись на те, що зміст договору від 2 листопада 2011 року порушує його права як батька щодо виховання дитини, оскільки суттєво обмежує його права на участь у спілкуванні з дитиною та у вихованні сина, не відповідає вимогам закону і актам міжнародного права, просив визнати договір недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ст. 215 ЦК України.

Позивач зазначав, що відповідач чинила йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, що змусило його звернутися до Шевченківської районної державної адміністрації у м. Києві як органу опіки та піклування для встановлення порядку його участі у вихованні дитини, проте це розпорядження позивач не виконує, тому просив усунути йому перешкоди у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначити місце проживання дитини, порядок участі його як батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 5 вересня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про участь у вихованні дитини після розірвання шлюбу між батьками, розмір та сплату аліментів на дитину, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу і зареєстрований в реєстрі за № 2179.

Зобов'язано ОСОБА_4 надати можливість і не чинити перешкоди ОСОБА_3 у спілкуванні, зустрічах та у вихованні дитини - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, включаючи період проживання дитини у батька.

Визначено місце проживання дитини - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, по черзі у кожного з батьків, а саме: у матері та у батька протягом двотижневих періодів, кожен з яких становить період тривалістю чотирнадцять календарних днів, який розпочинається о 18 год в неділю будь-якого календарного тижня місяця, триває чотирнадцять календарних днів та закінчується о 18 год у відповідну неділю календарного тижня місяця.

Визначено додаткові способи участі батька ОСОБА_3 у вихованні ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, з відвідуванням дитиною місця проживання батька або іншого погодженого місця, без присутності матері:

під час літніх шкільних канікул:

з 18 год 1 червня календарного року до 18 год 20 червня календарного року;

з 18 год 1 серпня календарного року до 18 год 15 серпня календарного року;

24 травня кожного року - в день народження ОСОБА_3;

6 травня - в день народження сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, в рік, що закінчується на парне число;

7 травня - як наступний день після дня народження сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, в рік, що закінчується на непарне число.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 5 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову про визнання недійсним договору відмовлено та зобов'язано ОСОБА_4 надати можливість і не чинити перешкоди ОСОБА_3 у спілкуванні, зустрічах та вихованні дитини, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, щосуботи з 10 год до 18 год. Визначено додаткові способи участі ОСОБА_3 у вихованні дитини з відвідуванням дитиною місця проживання батька або іншого погодженого місця без присутності матері під час літніх канікул з 18 год 1 червня до 18 год 20 червня календарного року щороку.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування рішення апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції з посиланням на неправильне застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині визнання договору про участь у вихованні дитини недійсним, суд першої інстанції послався на те, що умови договору суперечать ст. 141 СК України та суттєво обмежують права батька на участь у вихованні сина та спілкуванні з ним. Крім того, ОСОБА_4 не виконує розпорядження Шевченківської районної у м. Києві адміністрації від 4 березня 2014 року № 109 щодо встановлення графіку побачень дитини з батьком та чинить таким чином перешкоди батьку у спілкуванні з дитиною. З тих же підстав суд першої інстанції не погодився з графіком спілкування батька з дитиною, встановленим вказаним розпорядженням, та визначив інший спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні дитини. Посилаючись на рівнозначні умови проживання батька і матері та задля досягнення рівності участі батьків у спілкуванні та вихованні дитини, суд першої інстанції визначив почергові двотижневі періоди проживання дитини з батьком та матір'ю.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 203, 215 ЦК України та ст. 141 СК України, для визнання договору недійсним, оскільки спірний договір укладено добровільно, будь-яка з його умов не обмежує прав батька на спілкування та участь у вихованні дитини, ОСОБА_3 виконував умови договору шляхом перерахування коштів у рахунок сплати аліментів. Оскільки батьки не дійшли згоди щодо місця проживання дитини, апеляційний суд з урахуванням ставлення батьків до здійснення батьківських прав та прихильності дитини до кожного з них, а також посилаючись на Декларацію прав дитини, за якою малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є випадкові обставини, бути розлучена з матір'ю, визначив постійне місце проживання малолітньої дитини з матір'ю, а також визначив додаткові способи участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду.

Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частина четверта цієї статті надає батькам право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статей 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 23 жовтня 2004 року по 24 січня 2012 року, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 року народжений син ОСОБА_9.

2 листопада 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір про участь у вихованні дитини після розірвання шлюбу між батьками, розмір та сплату аліментів на дитину.

Загальними положеннями вказаного договору, зокрема, визначено, що:

- сторони мають рівні обов'язки щодо виховання та утримання дитини. Здійснення сторонами своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Сторони зобов'язані піклуватися про здоров'я сина, його фізичний, психічний, духовний, моральний та інтелектуальний розвиток, забезпечити йому повноцінне життя та всебічне виховання;

- дитина має рівні права та обов'язки щодо матері та батька. Батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини з урахуванням умов цього договору;

- мати, батько мають право на безперешкодне спілкування зі своїм сином, в тому числі на умовах, визначених даним договором.

Умови здійснення батьком права на особисте спілкування з сином визначено розділом 3 вказаного договору.

У пункті 1.2 договору сторони досягли згоди про те, що після розірвання між ними шлюбу їх малолітній син буде проживати з матір'ю.

У період з 13 листопада 2012 року по лютий 2013 року ОСОБА_3 перераховував ОСОБА_4 кошти як в доларах США, так і в гривні на утримання дитини.

У зв'язку з чиненням відповідачем перешкод у спілкуванні позивача з дитиною, 24 листопада 2012 року ОСОБА_3 звернувся до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації із заявою про призначення днів та годин для участі у вихованні та зустрічей з малолітньою дитиною.

Розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві адміністрації № 109 від 4 березня 2014 року встановлено для ОСОБА_3 графік побачень з дитиною щосуботи з 10 год до 18 год у присутності матері.

Висновком органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 28 серпня 2014 року № 109/03/40 -5540 визначено, що ОСОБА_9 фактично проживає з матір'ю, умови проживання у якої хороші. Батько дитини проживає за іншою адресою, де також створені хороші умови для проживання малолітнього сина. Батьки згоди щодо місця проживання дитини не дійшли. Враховуючи вищезазначені факти та відповідно до ч. 1 ст.161 СК України, орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державній адміністрації вважав, що малолітній ОСОБА_9 повинен мати постійне місце проживання з матір'ю.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, і зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно; малолітній син сторін постійно проживає з матір'ю, що повністю відповідає інтересам дитини, а встановлення органом опіки та піклування днів та годин участі батька у вихованні дитини буде відповідати як його інтересам, так і якнайкраще забезпечує інтереси дитини.

Крім того, апеляційний суд вказав, що виключних обставин, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дитини з матір'ю, не встановлено.

З урахуванням рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини, інтересів дитини, апеляційний суд визначив додаткові способи участі ОСОБА_3 у вихованні сина у літній період та визначив додаткові способи його участі у вихованні з відвідуванням дитиною місця проживання батька або іншого погодженого місця без присутності матері під час літніх канікул.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення апеляційним судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів у справі, що до компетенції суду касаційної інстанції не належить.

З огляду на наведене, керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П.Касьян
Судді: В.І.Амелін В.П.Гончар С.О.Карпенко Д.О.Остапчук