У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Київської області від 22 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 14 лютого 2004 року по 27 лютого 2014 року він та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом із позивачем. У період шлюбу подружжям було набуто квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку за домовленістю сторін оформлено на відповідача 31 серпня 2010 року.

Посилаючись на те, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, позивач просив суд поділити вказане майно із відступом від засад його рівності, у зв'язку із тим, що спірна квартира була фактично придбана за його кошти, тому позивач просив визнати за ним право власності на 2/3 частин вказаної квартири, а за ОСОБА_7 визнати право власності на 1/3 її частину.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2014 року позов задоволено.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_6 право власності на 2/3 частин квартири АДРЕСА_1.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 22 квітня 2015 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2014 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що з 14 лютого 2004 року по 27 лютого 2014 року ОСОБА_6 до ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом із позивачем.

28 квітня 2009 року ОСОБА_7 уклала з ТОВ «ЕКОБуд» договір резервування приміщення №2-П/253. Предметом договору є зобов'язання забудовника, за умови належного виконання покупцем своїх зобов'язань закріпити та передати покупцю приміщення АДРЕСА_1, з метою погашення облігацій після введення в експлуатацію житлового будинку, а покупець зобов'язується придбати Лот (пакет облігацій), здійснити необхідні зі свого боку дії для погашення Лоту та отримати вказане приміщення. Ціна договору була визначена у розмірі 485 355 грн.

31 серпня 2010 року ОСОБА_7 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 73,2 кв.м, житлова площа 34,4 кв.м.

Також судом встановлено, що ОСОБА_7 на праві власності належить 10/100 кв. 7, кімн. 13-5/100, кімн. 16-5/100 по АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, яке видане 14 вересня 2007 року відділом приватизації державного житла Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні встановлено обсяг спільно нажитого майна подружжя на час припинення спільного ведення господарства, до якого крім спірної квартири АДРЕСА_1 належить також 10/100 кв. 7, кімн. 13-5/100, кімн. 16-5/100 по АДРЕСА_2, а тому, у зв'язку із тим, що вказана частина квартири, яка зареєстрована за відповідачем може бути в майбутньому поділена, є підстави відступити від засад рівності часток подружжя у справі спільної власності та визнати за позивачем право власності на 2/3 частин спірної квартири, а за відповідачем - на 1/3 її частину.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що матеріали справи та фактичні обставини не дають підстав для збільшення частки позивача у праві власності на спільне майно подружжя. При цьому, скасовуючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції вважав за можливе відмовити у позові повністю.

Проте, повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Пунктами 23 та 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_278/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1>, 69 СК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_308/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1>, ч. 3 ст. 368 ЦК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843416/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843370/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_6 на підставі ст.ст. 69, 70 СК України просив поділити спільне майно подружжя, а саме - квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Предметом позовних вимог ОСОБА_6 є поділ майна подружжя, а вимога про порядок такого поділу у спосіб вказаний позивачем є змістом позовних вимог. Тому поділ майна подружжя згідно вимог чинного законодавства не є виходом за межі позовних вимог.

Крім того, згідно зі ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відмовляючи у позові повністю, суд апеляційної інстанції, у порушення ст.ст. 11, 213-214, 303, 316 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, зокрема не врахував вказані вимоги законодавства щодо рівності часток у праві спільної власності подружжя та можливість здійснити поділ спірного майна згідно з вимогами чинного законодавства, а тому у порушення ст. 1 ЦПК України апеляційний суд не вирішив спір між сторонами.

За таких обставин, рішення апеляційного суду Київської області від 22 квітня 2015 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 22 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик