Справа № 433/1227/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2015 року, Троїцький районний суд Луганської області у складі:

головуючий суддя по справі Ляшенко М.А.

при секретарі Вініченко Л.О

за участю адвоката Валєєва М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні Троїцького районного суду Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа УДМС України в Луганській області, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні майном, визнання особи такою, що втратила право користування житлом, виселення-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2013 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом, який в подальшому уточнювали, в обґрунтування вимог зазначивши, що їм на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. За вказаною адресою зареєстровані відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, остання мешкає фактично. Незважаючи на небажання позивачів надавати відповідачам в користування належну їм квартиру, відповідачка ОСОБА_5 продовжує мешкати в квартирі і обидва відповідачі залишаються в ній зареєстрованими. Позивачі вважають, що такими діями відповідачі чинять їм перешкоди як власникам в користуванні квартирою. Крім того, вони змушені сплачувати за відповідачів комунальні послуги, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих в квартирі осіб.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачі просять суд своїм рішенням визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та виселити відповідачку ОСОБА_5 з належної позивачам квартири.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та представник позивачів підтримали заявлені змінені позовні вимоги, надали суду пояснення, аналогічні доводам позовної заяви.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином в порядку, передбаченому ч. 9 ст. 74 ЦПК України шляхом розміщення оголошення про виклик у газеті «Урядовий кур'єр» № 41 від 04.03.2015 року.

Суд, вивчивши заяви позивачів, відповідача, дослідивши та оцінивши надані письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 в рівних частках на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому 14.02.2013 року приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Алейніковою К.Л., за реєстром № 612 (а.с.12).

З досліджених в судовому засіданні копії рішення Жовтневого районного суду м.Луганська від 10 лютого 2012 року, копії ухвали апеляційного суду Луганської області від 18 квітня 2012 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 вересня 2012 року, рішення Жовтневого районного суду м. Луганська від 29 жовтня 2009 року, ухвали апеляційного суду Луганської області від 05 травня 2010 року вбачається, що ОСОБА_8 в порядку спадкування за заповітом після матері ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, набув право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 (а.с.66-74).

Згідно із копією домової книги та довідок ОСББ «Алмаз» № 50 від 16.02.2013 року, № - б/н від - б/д відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 14.06.1997 року зареєстровані у вказаній квартирі як члени сім'ї власника ОСОБА_9 без права на площу (а.с.9, 24-26). З довідки, виданої 23.05.2012 року Головою обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Алмаз» вбачається, що членом ЖБК «Алмаз» була ОСОБА_9 , якою 23.02.1992 року в повному обсязі сплачений пайовий внесок за квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.22).

Як вбачається із пояснень представника позивачів та матеріалів справи, після набуття позивачами права власності на зазначену вище квартиру, вони вимагали від відповідачки ОСОБА_5 виселитися та знятися з реєстрації та не дозволяли відповідачам проживати в цій квартирі в якості наймачів (а.с.13).

З досліджених в судовому засіданні квитанції № 1 від 12.02.2013 р. та довідки по особовому рахунку № 4019436 вбачається, що на момент набуття позивачами права власності, існувала заборгованість за комунальними платежами і ця заборгованість частково була ними сплачена ( а.с.14).

Згідно із ст. 11 Цивільного Кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, в тому числі з правочинів, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно із ст.ст. 158,162 ЖК УРСР для виникнення у члена сім'ї власника житла прав наймача, між ним та власником має бути укладений договір найму або мають існувати відносини найму, якім притаманні всі ознаки цивільно-правових відносин, а саме наявність відповідних прав та обовязків.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська від 23.08.2013 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою, яке набуло чинності, встановлено, що у ОСОБА_5 відсутні самостійні права наймача житлового приміщення в квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

З досліджених в судовому засіданні доказів та пояснень сторін, суд дійшов висновку, що між відповідачами та власниками зазначеної квартири, якими у відповідні періоди були ОСОБА_9, ОСОБА_8 та позивачі, договорів найму не укладалося і фактичних відносин найму не існувало, тому у відповідачів не виникло самостійних прав наймачів житлового приміщення, які б мали зберегтися для нових власників - позивачів по справі.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються ст.156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України на які, як на підстави позову посилався представник позивачів в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР та ч. 1 ст. 405 Цивільного Кодексу України члени сімї власника житла, які проживають із ним в будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право користування житлом належить власнику, наймачу та/або членам їх сімей, а збереження права користування житлом, передбачено лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на цей будинок (квартиру) цього власника, тобто за умови незмінності власника майна.

Тобто, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

В пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначено, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що смерть ОСОБА_9 та набуття права власності на квартиру особами, членами сім'ї яких відповідачі не є і ніколи не були, припиняє право відповідачів користуватися зазначеною квартирою, що в свою чергу є підставою для виселення.

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року, прийнятої відповідно до ст. 355 ЦПК України за наслідками перегляду судових рішень у зв'язку із неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Згідно ст.ст. 317, 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Права власника квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, згідно із якими, власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджається своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

У статті 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини, її основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону N 475/97-ВР1 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Першого протоколу та протоколів №№ 2,4,7,11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Оскільки не було і нема в даний час згоди власників ОСОБА_3, ОСОБА_4 на проживання у належній їм квартирі відповідачів до ОСОБА_5, ОСОБА_6 , суд дійшов висновку, що реєстрація відповідачів за адресою: АДРЕСА_1 та фактичне мешкання відповідачки ОСОБА_5 в належній позивачам квартирі, створює останнім перешкоди в реалізації їх прав власників зазначеної квартири.

Крім того суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_7 з огляду на наступне.

17.11.2014 року та 10.03.2015 року позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 не з'являлася в судове засідання, про місце і час судового розгляду повідомлена належним чином.

Заяви про розгляд справи у відсутність ОСОБА_5 до суду не надходило.

Відповідно до вимог ч.3 ст.169, п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не зявився в судове засідання та від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до правил ст.60 ЦПК України, кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності із положеннями ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав та інтересів здійснюється судом.

Статтею 391 Цивільного кодексу України власникові майна надано право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 41,47 Конституції України, ст.ст. 11,12,15,16,317,319,405 ЦК України, ст.ст.150,156 ЖК УРСР, ст.ст. 4,10,11,60,61,79,207,209,212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_5, такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_5 з квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_8, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним - залишити без розгляду.

Рішення суду може бути оскарженим до апеляційного суду Луганської області через Троїцький районний суд Луганської області на протязі десяти днів.

Суддя: М.А.Ляшенко