Справа № 457/805/14 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/783/969/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Шандри М.М.

суддів: Струс Л.Б., Шумської Н.Л.

з участю секретаря Бадівської О.О.

та з участю представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 12 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про виселення, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Трускавецька міська рада про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру та договору купівлі-продажу квартири, -

встановила:

ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_2 про його виселення з квартири АДРЕСА_1 із-за неможливості спільного з ним проживання. Позовні вимоги мотивували тим, що квартира АДРЕСА_2 належить їм на праві власності. В 2011 році, відповідач ОСОБА_2 самоправно зайняв квартиру та продовжує проживати в ній на даний момент та користуватися жилим приміщенням, а також комунальними послугами, оплату яких проводить ОСОБА_5 16.04.2014 року начальником СУСД ОСОБА_7було проведено обстеження вищевказаної квартири та складено відповідний акт, згідно якого вбачається, що ОСОБА_2 займає в спірній квартирі окрему кімнату, в якій безлад, антисанітарія, чим робить неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі. У квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані та проживають 6 осіб, з яких 3 малолітні діти, одна з яких дитина-інвалід, на яких негативно впливає проживання в антисанітарних умовах по вині відповідача. Позивач ОСОБА_5, як співвласниця спірної квартири, згоди на вселення в ОСОБА_2 не давала, тому змушена звернутись до суду з даним позовом.

ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Трускавецька міська рада про визнання недійсними свідоцтва про право власності на квартиру та договору купівлі-продажу квартири. Зустрічний позов ОСОБА_2 мотивує тим, що він з 2011 року з дозволу співвласниці спірної квартири ОСОБА_4 займає окрему кімнату в даній квартирі. В даній квартирі він не зареєстрований, бо після завершення навчання у Львівському коледжі будівництва, архітектури та дизайну, він до цього часу безуспішно намагається зареєструватись в квартиру АДРЕСА_4, в якій він був зареєстрований до того, як був виписаний на навчання 06.09.2008 року. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 13.01.1995 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду при Трускавецькому міськвиконкомі, квартира по АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_9. Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Кіселичник І.М., ОСОБА_9 від імені ОСОБА_8 продала позивачці за первісним позовом ОСОБА_5 1/2 ідеальних частин даної квартири. Позивач зазначає, що в даній квартирі був зареєстрований з 15.01.1993 року (народився ІНФОРМАЦІЯ_1), знятий з реєстрації 03.01.1995 року (за 10 днів до приватизації даної квартири), зареєстрований 11.01.1996 року (менше ніж через рік після приватизації), виписаний на навчання 06.09.2008 року. Він вважає, що фактично приватизацію спірної квартири проведено з порушенням законодавства на підставі довідки (довідок), які не відображали дійсних на той час обставин справи, в судовому порядку права на дану квартиру він позбавлений не був, його мати однозначно усвідомлювала його право прийняти участь у приватизації даної квартири. Зважаючи на всі обставини він вважає договір купівлі-продажу спірної квартири нікчемним.

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено.

Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_5 із-за неможливості спільного з ним проживання, без надання іншого жилого приміщення.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Трускавецька міська рада про визнання недійсними свідоцтва про право власності на квартиру та договору купівлі- продажу квартири, відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, ОСОБА_5 243,60 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що акт обстеження умов проживання від 16.04.2014 року не доводить заявлені до апелянта позовні вимоги. Крім того, в даному акті немає даних про те, що він руйнує чи псує займане жиле приміщення і робить це систематично, не зазначено, які заходи запобігання і громадського впливу застосовувались до ОСОБА_2 Вважає, що даний акт не може бути підставою для його виселення з даної квартири по ст. 116 Житлового Кодексу України. Крім того, зазначає, що дана квартира була незаконно приватизована без його участі, чим фактично було порушено вимоги Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" і незаконно позбавлено його права на житло. Вказує, що в квартирі по АДРЕСА_1 він проживає з моменту свого народження і до сьогодні за виключенням часу навчання у Львівському коледжі будівництва, архітектури та дизайну, під час якого він проживав у гуртожитку цього навчального закладу. Зазначає, що є всі законні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 13.01.1995 року. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у задоволенні їхнього позову за безпідставністю позовних вимог та задоволити зустрічний позов.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.

Згідно з принципом диспозитивності цивільного процесуального судочинства, визначеному статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися з позовом до ОСОБА_2 про виселення його з квартири АДРЕСА_6 із-за неможливості спільного з ним проживання, покликаючись на ст. 157, ст. 116 ЖК України.

Судом установлено, що ОСОБА_4 належить ? частина квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 13.01.1995 року (а.с.4).

ОСОБА_5 належить ? вищезазначеної квартири на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28.12.2010 року, укладеного між ОСОБА_8 (мамою відповідача ОСОБА_2.) та ОСОБА_5 (а.с.8).

Квартира складається з трьох житлових кімнат та кухні, житловою площею 33,1 кв.м. Загальна площа квартири 50,5 кв.м.

У квартирі зареєстровані позивачі та ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14, що стверджується довідкою про склад сім"ї, виданої ТОВ "ТКО "Комфорт-Сервіс" (а.с.3).

У квартирі також проживає відповідач ОСОБА_2, який був зареєстрований за вказаною адресою 15.01.1993 року, знятий з реєстрації 03.01.1995 року, повторно зареєстрований у квартирі 11.01.1996 року та знятий з реєстрації 06.09.2008 року у зв"язку з навчанням (а.с.31).

Відповідно до положень ч.3 п.2 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім"ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв"язку з навчання (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 у зв"язку з навчанням у Державному вищому навчальному закладі "Львівський коледж будівництва, архітектури та дизайну" тимчасово проживав у АДРЕСА_8 (гуртожиток). У лютому 2012 року він закінчив навчання та був занятий з реєстрації з 09.02.2012 року за місцем тимчасового проживання, що стверджується талоном зняття з реєстрації (а.с.30).

Проте ще у 2011 році, тобто у період, коли за ним відповідно до положень ч.3 ст. 71 ЖК України зберігалося вказане жиле приміщення, ОСОБА_2 - брат позивачів за первісним позовом, вселився у спірну квартиру.

Відповідно до ч.1 ст. 116 ЖК України виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сім"ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, для застосування норми цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження.

Під заходам впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів тощо.

Позивачами за первісним позовом не доведено належним та допустимими доказами факт систематичного порушення відповідачем ОСОБА_2 правил співжиття, а також вжиття щодо нього заходів попередження або громадського впливу.

За таких обставин, рішення у вказаній частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про виселення ОСОБА_2 із спірної квартири із-за неможливості спільного з ним проживання.

Відповідно до положень ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1, 4 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Частиною 4 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_2 досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2, проте звернувся до суду із зустрічною позовною заявою лише 01.09.2014 року (а.с.32), тобто після спливу позовної давності, передбаченої ст. 257 ЦК України.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 13.01.1995 року (розпорядження № 29), видане відділом приватизації державного житлового фонду при Трускавецькому міськвиконкомі, про визнання недійсним договору купівлі-продажу ? частини квартири по АДРЕСА_1 від 28.12.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Кіселичник І.М., вірно виходив з того, що ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом щодо захисту своїх цивільних прав після спливу позовної давності, що за наявності заяви відповідачів про застосування позовної давності (а.с.68) є підставою для відмови у задоволенні позову.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення в цій частині не вбачає.

Як убачається з матеріалів справи, зустрічний позов ОСОБА_2 не оплачено судовим збором. У зв"язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову, з ОСОБА_2 на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ч.2 ст.314, ст.316, ст.317 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 12 листопада 2014 року скасувати в частині виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_7 із-за неможливості спільного з ним проживання та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовити.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 12 листопада 2014 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, ОСОБА_5 243,60 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 487,20 грн. судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Шандра М.М.

Судді: Струс Л.Б.

Шумська Н.Л.