АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 758/8079/14 Головуючий у 1 - й інстанції: Шаховніна М.О.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Мазурик О.Ф.

при секретарі - Кутц А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оазіс Тревел Україна», фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 25 лютого 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оазіс Тревел Україна», фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись з апеляційною скаргою, в якій просять рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі посилаються на те, що рішення судом 1-ї інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначають, що 27.12.2013 року між ними та турагентом фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 було укладено договір про надання комплексних туристичних послуг щодо туру в Марокко. В пункті 1.2 даного договору зазначено, що вартість туристичних послуг складає 2 890 євро, що дорівнює 32 080 грн. У зв'язку з коливанням курсу євро вони фактично сплатили за путівку 38 887 грн. Оскільки через скасування рейсів до Марокко виконання програми туру стало неможливим, то договір від 27.12.2013 року між сторонами було розірвано, як наслідок, їм було повернуто сплачені ними грошові кошти в сумі 38 887 грн. Однак, вважають, що відповідачами не в повному обсязі повернуто їм грошові кошти за туристичну подорож з огляду на таке. В договорі від 27.12.2013 року вартість туристичних послуг було зазначено в євро, а оплату вони здійснювали в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на момент платежу, а тому, в силу вимог закону, відповідачі зобов'язані повернути їм вартість туристичної подорожі в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на момент повернення коштів, тобто 45 992,13 грн. У зв'язку з чим вважають, що відповідачами було повернуто їм лише 38 887 грн., а сума недоплати становить 7 105,13 грн. Проте, суд 1-ї інстанції не взяв до уваги дані обставини справи, положення чинного законодавства України та прийшов до необґрунтованого висновку про відмову в задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4ОСОБА_6 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Оазіс Тревел Україна» Кузіна Ельнара Куддусівна та представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 ОСОБА_7 проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на те, що вони є безпідставними, а рішення суду першої інстанції повністю відповідає вимогам закону.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 27 грудня 2013 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було укладено договір за №141-12/13 на туристичне обслуговування, відповідно до умов якого, турагент зобов'язується забезпечити надання комплексу туристичних послуг з подорожі до Марокко в період з 19.06.2014 року по 30.06.2014 року. Загальна вартість послуг складає 2 890 євро, що дорівнює 32 080 грн.

З наданих та досліджених судом квитанцій до прибуткового касового ордеру № 639 та № 668 вбачається, що на виконання умов договору №141-12/13 від 27 грудня 2013 року ОСОБА_3 27.12.2013 року та 18.04.2014 року було сплачено грошові кошти на загальну суму 38 887 грн.

17 червня 2014 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було повідомлено, що у зв'язку із скасуванням рейсів Київ - Агадир, Агадир - Київ виконання програми туру до Марокко неможливе, кошти отримані за договором №141-12/13 від 27 грудня 2013 року в розмірі 38 887 грн. будуть повернуті туристам, а договір вважатиметься розірваним.

З дослідженого судом видаткового касового ордеру від 17.06.2014 року вбачається, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 ОСОБА_4 було видано грошові кошти в сумі 38 887 грн., сплачені за договором №141-12/13 від 27 грудня 2013 року

Вважаючи, що відповідачі не в повному обсязі повернули їм грошові кошти за договором №141-12/13 від 27 грудня 2013 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до Подільського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оазіс Тревел Україна», фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 та просили суд стягнути 7 105,13 грн. різниці між вартістю туристичних послуг по курсу Євро до гривні станом на час їх сплати та станом на день їх повернення турагентом, 6 100 грн. моральної шкоди, заподіяної внаслідок розірвання договору №141-12/13 від 27 грудня 2013 року, 856,30 грн. відсотків за користування чужими грошима, та 2000 грн. витрат на правову допомогу.

Відмовляючи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оазіс Тревел Україна», фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, суд 1-їінстанції виходив з того, що позовні вимоги є необгрутованими, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому правових підстав для їх задоволення, немає.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду 1-ї інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону з огляду на наступне.

В силу вимог ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

За змістом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 20 Закону України «Про туризм» встановлено, що за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов'язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов'язується оплатити його. До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом. Договір на туристичне обслуговування укладається в письмовій чи електронній формі відповідно до закону.

У договорі на туристичне обслуговування зазначаються істотні умови договору: 1) строк перебування у місці надання туристичних послуг із зазначенням дат початку та закінчення туристичного обслуговування; 2) характеристика транспортних засобів, що здійснюють перевезення, зокрема їх вид і категорія, а також дата, час і місце відправлення та повернення (якщо перевезення входить до складу туристичного продукту); 3) готелі та інші аналогічні засоби розміщення, їх місце розташування, категорія, а також строк і порядок оплати готельного обслуговування; 4) види і способи забезпечення харчування; 5) мінімальна кількість туристів у групі (у разі потреби) та у зв'язку з цим триденний строк інформування туриста про те, що туристична подорож не відбудеться через недобір групи; 6) програма туристичного обслуговування; 7) види екскурсійного обслуговування та інші послуги, включені до вартості туристичного продукту; 8) інші суб'єкти туристичної діяльності (їх місцезнаходження та реквізити), які надають туристичні послуги, включені до туристичного продукту; 9) страховик, що здійснює обов'язкове та/або добровільне страхування туристів за бажанням туриста, інших ризиків, пов'язаних з наданням туристичних послуг; 10) правила в'їзду до країни (місця) тимчасового перебування та перебування там; 11) вартість туристичного обслуговування і порядок оплати; 12) форма розрахунку.

Зі змісту укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 договору за №141-12/13 на туристичне обслуговування 27 грудня 2013 року вбачається, що в ньому встановлено всі істотні умови для такого виду договорів, відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів. Укладаючи договір, сторони дійшли згоди щодо його укладання на зазначених у ньому умовах, а відтак, з власної ініціативи визначили для себе правила подальшої поведінки.

Статтею 907 ЦК України встановлено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі, шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Судом встановлено, що у зв'язку із скасуванням авіакомпанією МАУ рейсів Київ - Агадир, Агадир - Київ виконання умов договору№141-12/13 від 27 грудня 2013 року про надання туру до Марокко стало неможливе, про що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 листом від 28.05.2014 року було повідомлено ОСОБА_3.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про туризм» туроператор або турагент вправі відмовитися від виконання договору лише за умови повного відшкодування замовникові збитків, підтверджених у встановленому порядку та заподіяних внаслідок розірвання договору, крім випадку, якщо це відбулося з вини туриста.

Пунктами 2.4.4 договору №141-12/13 від 27 грудня 2013 року встановлено, що у випадку невиконання умов даного договору з боку турагента, турист має право вимагати повернення оплачених коштів за ненадані послуги.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання даних умов договору фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 в повному обсязі було повернуто ОСОБА_4 оплачені ОСОБА_3 кошти за ненадані туристичні послуги в розмірі 38 887 грн.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ї інстанції про, те фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 в повному обсязі було повернуто позивачам сплачені ними кошти за ненадані послуги в розмірі 38 887 грн., а тому правових підстав вважати, що відповідачами не доплачено позивачам 7 105,13 грн. вартості туристичних послуг, немає.

Статтею 33 Закону України «Про туризм» встановлено, що заподіяна туристу моральна (немайнова) шкода, якою порушені його законні права, відшкодовується суб'єктом туристичної діяльності в порядку, встановленому законом.

Відповідно до змісту ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Враховуючи те, що невиконання умов договору №141-12/13 від 27 грудня 2013 року сталося не з вини відповідачів та що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 було в повному обсязі повернуто позивачам грошові кошти за ненадані послуги в розмірі 38 887 грн., колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для відшкодування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 моральної шкоди.

За змістом ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що здійснюючи розрахунок процентів за користування чужими грошима позивачі керувалися положеннями ст.1048 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення 856,30 грн. процентів за користування чужими грошима, суд першої інстанції обґрунтовано послався на те, що умовами укладеного між сторонами договору №141-12/13 від 27 грудня 2013 року, розмір процентів за користування турагентом чужими грошовими коштами не встановлено, а чинним законодавством не передбачено можливість застосування до договору про туристичне обслуговування положень про позику, договори на туристичне обслуговування і позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види правовідносин, а тому застосування до спірних правовідносин положення ст.1048 ЦК України є безпідставним.

Доводи апеляційної скарги про те, що, в силу вимог закону, відповідачі зобов'язані повернути позивачам вартість туристичної подорожі в гривневому еквіваленті по курсу НБУ щодо Євро на момент повернення коштів, колегія суддів вважає необгрутованими з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто, засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

З матеріалів справи вбачається, сторонами не заперечується, що грошові зобов'язання за договором №141-12/13 від 27 грудня 2013 року виконувалися позивачами в гривні.

Пунктом 2.4.5 договору №141-12/13 від 27 грудня 2013 року встановлено, що у випадку відмови турагента від виконання даного договору, турист має право на відшкодування підтверджених документально збитків.

Судом достовірно встановлено, що відповідачем в повному обсязі повернено позивачам понесені ними документально підтверджені витрати. Даним договором не встановлено, що у разі невиконання турагентом умов договору він зобов'язаний повернути замовникам грошові кошти по курсу на день платежу.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене судом з порушенням норм матеріального права, при неповному з'ясуванні обставини, що мають значення для справи, а викладені в рішенні висновки не відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд повно та об'єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані сторонами докази, дав їм вірну правову оцінку та ухвалив рішення у відповідності з вимогами матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду 1-ї інстанції також не спростовують.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутні.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: