Провадження №2/761/6329/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10 серпня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі: головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарі Панасенко Ж.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Грандфінресурс» про повернення коштів за правочином, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - Позивач) 08 червня 2015 року звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Грандфінресурс» про повернення коштів за правочином.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04 грудня 2012 року між ПП "Грандфінресурс" та нею був укладений, на її думку, нікчемний договір № 217833 (далі - Договір), на підставі якого вона перерахувала Відповідачу 68 151,10 грн. В обґрунтування своєї правової позиції посилається на те, що дії Відповідача містять ознаки нечесної підприємницької практики, а тому правочин є недійсним, виходячи з ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Оскільки в даному випадку, на її думку, законом прямо встановлена недійсність вищевказаного Договору, то він є нікчемним, у зв'язку з чим визнання його недійсним судом не вимагається. Просить суд ухвалити судове рішення, яким стягнути із Відповідача на її користь кошти у розмірі 68 151,10 грн.

У судовому засіданні Позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити.

У судове засідання представник Відповідача не прибув, про дату час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Сторона Відповідача подала до суду заперечення проти позовних вимог, стверджуючи, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки спірний Договір не містить ознак нікчемності, зауважуючи на тому, що під час укладання правочину сторони керувались принципом свободи договору, а тому підстав, на його думку, для задоволення позову не вбачається.

Суд, заслухавши пояснення Позивача, дослідивши та оцінивши в сукупності надані сторонами докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що 04 грудня 2012 року між ПП "Грандфінресурс" та Позивачем було укладено Договір № 217833 (далі - Договір), з метою отримання грошових коштів на умовах діяльності програми «Альянс Україна», згідно Додатку № 2.

Відповідно до Додаткової угоди до Договору № 217833 від 21.11.2013 року, укладеною між ПП «Грандфінресурс», ТОВ «Гранфінресурс» та Позивачем, зобов'язання ПП «Грандфінресурс» були передані Відповідачу за згодою Позивача, із заміною сторони у Договорі № 217833 від 21.11.2013 року.

Відповідно до п. 1.1 ст. 1 Договору № 217833 за цим Договором Адміністратор (Відповідач) за згодою Учасника (Позивач), зобов'язується вчинити від імені та за рахунок Учасника певні дії, спрямовані на отримання Учасником грошової суми, зазначеної у Додатку № 1 до даного Договору, на умовах діяльності Програми "Альянс Україна", надалі за текстом «Програма», що містить Додаток № 2, який є невід'ємною частиною цього Договору, в тому числі: а) сформувати Реєстр Учасників, забезпечити його адміністрування: б) організовувати та проводити Захід по розподілу грошового фонду, надати Учаснику відповідну суму, заявлену для отримання на умовах діяльності Програми: в) надавати інші послуги і здійснювати інші правочини, погоджені Сторонами, у порядку та в строки, передбачені Договором та Додатками до нього.

Відповідно до укладеного Договору, Позивач повинна внести комісійний внесок, а також щомісячно сплачувати Загальний платіж, який складається з чистого внеску, за рахунок якого Адміністратор формує фонд реєстру, та здійснює оплату заявлених Учасниками грошових сум та адміністративних витрат, що є платою Адміністратору за послуги пов'язані з організацією програми «Альянс Україна» ( п.п. 1.3, 2.1, 3.1, 4.1, п. 5.1 Додатку № 2).

Згідно ст. 12 Додатку № 2 Відповідач гарантує учаснику надати відповідну грошову суму, заявлену на умовах діяльності Програми «Альянс Україна», за умов виконання останнім всіх умов Договору та Додатків до нього.

Пункт 2.1.2 Договору зобов'язує учасника програми своєчасно, не пізніше 15 (п'ятнадцятого 1 числа кожного місяця, сплачувати Загальний платіж, який включає Чистий внесок, за рахунок якого Адміністратор надає заявлені для отримання грошові суми, та Адміністративні витрати, що є платою за послуги Адміністратора з організації діяльності Програми.

Згідно п. 3.3 Додатку № 2 передбачено, що учасник має право сплачувати внески будь-який момент у довільній кількості. Платежі, сплачені авансом, зараховуються у зворотному порядку, з кінця кількості платежів. Сплата Загальних платежів авансом прискорює отримання Дозволу.

Згідно статті 4 Додатку № 2 Адміністратор організовує Комітет по розподілу грошового фонду (надалі - Захід). Після вчасної сплати чергового Загального платежу Учасник Програми набуває право брати участь у найближчому Заході, коли Фонд Реєстру є достатнім. Захід по розподілу грошового фонду проводиться Комітетом по розподілу грошового фонду (надалі Комітет), який утворено наказом Адміністратора. Дозволи на отримання відповідних сум у позику надаються у кількості, встановленій Адміністратором, із врахуванням Фонду Реєстру, сформованого пізніше двох днів до дати проведення Заходу. У випадку, коли у визначений строк проведення Заходу, коштів, які утворюють Фонд Реєстру, не вистачило на один Захід, тоді Накопичена сума включається до Фонду Реєстру на наступний Захід, про що складається відповідний протокол, в якому визначається дата зведення наступного Заходу.

Учасник програми повинен отримати заявлену грошову суму, за умови виконання зобов'язань, встановлених договором (ст. 5 Додатку № 2).

Судом встановлено, що на виконання взятих на себе зобов'язань згідно умов Договору, Позивач всього сплатила за Договором кошти у розмірі 68 151 грн. 10 коп., із яких: 6 800 грн. - одноразовий комісійний внесок та 33 адміністративних платежів на загальну суму 61 351 грн. 10 коп.

Згідно поданої заяви Позивача від 17 січня 2015 року, вона повідомила Відповідача про намір розірвання Договору в односторонньому порядку та повернення всіх коштів, сплачених нею за умовами правочину.

Вказану заяву Відповідач отримав 04 лютого 2015 року.

Позивач просить суд ухвалити судове рішення, яким стягнути із Відповідача вказану суму на її користь, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що на її думку, укладений Договір є нікчемним, оскільки при його укладенні вона була ведена в оману. Зокрема, вважає, що діяльність Відповідача пов'язана із пірамідальною схемою, оскільки за умовами програми «Альянс Україна», вона сплачує не за одержання товару або послуги, а фактично за можливість одержання права на купівлю товару, яке надається Відповідачем за рахунок залучення коштів інших споживачів до аналогічної схеми і, що право отримати нею товар залежить від розміру фонду і внесення коштів іншими учасниками вказаної програми.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 вересня 2013 року, відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п.7 ч.3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що в водять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення «пірамідальної схеми» не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до «пірамідальної схеми».

Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Законом України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару.

Таким чином, для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак.

Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальна», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України.

Як вбачається із пункту 1.3 статті 1 Додатку № 2 до Договору, послуги, які є предметом Договору, надаються шляхом формування реєстрів учасників програми «Альянс Україна», метою яких є придбання відповідної суми у позику зазначеної у Додатку № 1 до Договору.

Згідно Додатку № 1 до Договору, сума грошової позики складала 90 000 грн. з метою придбання об'єкту нерухомого майна, а згідно Додатку № 4 до Договору, сума грошової позики вже склала 170 000 грн. з аналогічним призначенням, у зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що предметом спірного правочину є надання послуги фінансового характеру для придбання нерухомості.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 25 червня 2014 року, відповідно до частини п'ятої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-ІV «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг (введено вдію з 9 січня 2012 року) внесено зміни до частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено пункт 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Відповідно до пунктів 3,4 Прикінцевих положень до цього Закону фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність із вимогами цього Закону (тобто до 9 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (уповноважений державний орган), 9 жовтня 2012 затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах»), які закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого воду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, та передбачили, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та/або послуг.

Згідно з пунктом 1.2 частини першої Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

З огляду на викладене, оскільки спірний Договір укладений між сторонами 04 грудня 2012 року, коли отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах не вимагалося, підстав вважати спірний правочин нікчемним не вбачається.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Згідно із ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З наведених вище норм чинного законодавства вбачається, що правочин є нікчемним, якщо про його нікчемність прямо вказано в законодавчому акті. Всі інші правочини визнаються оспорюваними та їх недійсність є предметом доказування.

Позивач посилається на ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до якої правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. У той же час, Позивачем не надано жодного доказу в підтвердження того, що укладений сторонами договір здійснено з використанням нечесної підприємницької практики, відповідно до ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Оскільки при зверненні до суду із цим позовом Позивач не довела обставини, викладені у позові, позов є необґрунтований, у зв'язку з чим, підстав для задоволення не вбачається.

З огляду на викладене, на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 3, 204, 215, 626 Цивільного кодексу України, керуючись статтями 3, 10, 11, 13, 57, 60, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Грандфінресурс» про повернення коштів за правочином - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :