Справа № 303/7266/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 травня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Ігнатюка Б.Ю.

суддів - Панька В.Ф., Мацунича М.В.

при секретарі - Дашковській С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 27 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Мукачівського районного сектору Головного управління державної міграційної служби в Закарпатській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації ,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3, Мукачівського районного сектору Головного управління державної міграційної служби в Закарпатській області /надалі - міграційна служба/ про визнання зазначених осіб втратившими право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 та зобов'язання міграційної служби зняти цих осіб з реєстраційного обліку в цьому будинку. В подальшому позивач змінила свої вимоги і такі пред'явила лише стосовно ОСОБА_5

Позовні вимоги мотивовано тим, що місце проживання відповідача ОСОБА_3 було зареєстровано в цьому будинку в 2013 році по заяві попереднього власника цього будинку, але жодного дня ОСОБА_3 не проживав в цьому будинку і тому його реєстрація являється формальною. Вона ж, позивач, являється головою дворогосподарства цього будинку і проживає в ньому. В добровільному порядку знятись з реєстрації відповідач не бажає і тому вона змушена звернутись до суду.

Рішенням суду в задоволенні позову відмовлено.

З цим рішенням позивачка не погодилась, порушила питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення її вимог.

Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинами справи.

В судовому засіданні апелянтка скаргу з наведених підстав підтримала.

Представник відповідач вважав, що підстав для задоволення скарги немає, оскільки позивачка не являється власником будинку.

Заслухавши осіб, які приймали участь у справі та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не являється членом сім'ї наймача будинку, в якому вона проживає, і тому застосування до вирішення даного питання вимог ст.ст. 71,72 ЖК України є неможливим; не можливо застосувати і вимоги ст.405 ЦК України, оскільки документального підтвердження права власності на будинок позивака не надала.

Однак повністю з таким висновком погодитись не можна на підставі наступного.

По справі встановлено, що позивачка проживає в зазначеному будинку як колишня дружина ОСОБА_6 Цей будинок належав його батькові і був ним прийнятий у спадщину після смерті батька. Чоловік позивачки ОСОБА_6 помер у 2005 р., а вона продовжувала проживати в цьому будинку і проживає з дітьми до теперішнього часу. Вона фактично прийняла у спадщину належну її чоловікові частину будинку, хоча державну реєстрацію свого права власності вона не здійснила. Тому суд констатує, що позивачка правомірно проживала та проживає в зазначеному будинку і правомірно користується цим будинком. Відповідно, вона вправі звернутись до суду за захистом свого порушеного права: ст.16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленій ВСУ у справі № 6-33 цс 15, яка є обов'язковою для врахування відповідно до ч.2 ст.214 ЦПК України, згідно якої аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним.

По справі встановлено, що відповідач був зареєстрований в будинку в 2013 року без згоди позивачки і жодного дня не проживав в цьому будинку. Це доведено довідкою з Чинадіївської сільради, письмовими заявами ОСОБА_7, ОСОБА_8

Регулювання законодавством саме таких правовідносин конкретно не визначено, однак суд вважає, що в даному випадку слід застосувати аналогію закону, що передбачено ст.8 ЦК України: якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює за змістом подібні відносини.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, яку суд вважає необхідним застосувати в порядку аналогії закону, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. І тому саме на підставі цієї норми, суд вважає за можливе задоволити позовні вимоги в частині визнання відповідача втратившим право користування житловим приміщенням в будинку, в якому проживає позивачка.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто, позовні вимоги в частині зобов'язання міграційної служби щодо зобов'язання по зняттю з реєстрації місця проживання відповідача в зазначеному будинку є передчасними і не можуть бути задоволені, оскільки, як вказано, дії по зняттю з реєстрації здійснюється відповідно до рішення про визнання втратившим право на житло.

Відповідно до ч.3, 4 ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.307,309,316 ЦПК України, судова колегія,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 27 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Мукачівського районного сектору Головного управління державної Міграційної служби в Закарпатській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщення та зняття з реєстрації в частині відмови у позові про визнання втрати права на користування житловим приміщенням скасувати та ухвали нове рішення в цій частині позову.

Визнати ОСОБА_3 втратившим право на користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 Закарпатської області.

В решті зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: