У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Кадєтової О.В.,

Наумчука М.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Міжгірської селищної ради Міжгірського району Закарпатської області, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Міжгірська державна нотаріальна контора Закарпатської області, про визнання права власності на спадкове майно; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Міжгірської селищної ради Міжгірського району Закарпатської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Міжгірська державна нотаріальна контора Закарпатської області, про визнання права власності на нерухоме майно за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 12 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що його мати - ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6, та батько - ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7, побудували житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, однак заповіту на майно не склали, правовстановлюючих документів на будинок і земельну ділянку належним чином не оформили. У батьків було п'ятеро дітей, з яких сестра - ОСОБА_7, та брат - ОСОБА_8, померли.

Позивач вважав, що оскільки господарство за вищезазначеною адресою було колгоспним, спадщина на нього відкрилася тільки після смерті батька, коли в будинку проживали лише він і його померлий ІНФОРМАЦІЯ_8 брат - ОСОБА_8, тобто спадщину він прийняв одноособово, тому йому належить право власності на весь будинок.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

У листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що спірне господарство не було колгоспним. Після смерті матері та батька вона проживала в ньому, тому прийняла спадщину у встановленому законом порядку. Її брат, ОСОБА_3, побудував собі будинок за адресою: АДРЕСА_2, де і проживає, а брат ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, також побудував власний будинок за адресою: АДРЕСА_3, де проживав на день смерті батьків і проживає надалі, отже брати права на спадщину не мають, тобто будинок в цілому має належати їй. Тим більше, що вона й на даний час мешкає в спірному будинку разом із своєю сім'єю.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_5 просила суд визнати за нею право власності на спадкове майно - житловий будинок АДРЕСА_1.

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 5 листопада 2014 року зазначені позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12 лютого 2015 року, позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у рівних частках - по 1/2 частці за кожним. У решті позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення його позову та відмову в задоволенні зустрічного позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_5, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що фактично прийняли спадщину за померлими батьками лише їхні син - ОСОБА_3, та дочка - ОСОБА_5, тому вони є спадкоємцями за законом і мають право на спірний житловий будинок з господарськими спорудами.

Проте погодитись із таким висновком судів попередніх інстанцій не можна, оскільки суди дійшли його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають; суди не встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, при цьому порушили норми як процесуального, так і матеріального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що подружжям ОСОБА_9 та ОСОБА_6 під час шлюбу в п'ятдесятих роках було побудовано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, але право власності на даний будинок та земельну ділянку належним чином оформлено не було. У подружжя ОСОБА_9 було п'ятеро дітей: дочка - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, (позивач за первісним позовом), дочка - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, (позивачка за зустрічним позовом) та син - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5. ІНФОРМАЦІЯ_6 померла мати - ОСОБА_6, а ІНФОРМАЦІЯ_7 помер батько - ОСОБА_9, після смерті яких відкрилась спадщина в тому числі і на належний їм житловий будинок АДРЕСА_1. Заповіт на спадкове майно батьки не залишили.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно з Вказівками суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, відносилися до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Таким чином, судам при розгляді таких справ необхідно належно з'ясовувати питання щодо правильності зарахування будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року № 6-192цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судом установлено, що згідно з архівною довідкою від 6 березня 2014 року № 6/28-1 за ОСОБА_9 рахувалась земля колгоспного двору площею 0,25га, а побудоване на ній господарство за адресою: АДРЕСА_1, рахувалось як колгоспний двір.

При цьому відповідно до довідки колгоспу «Радянська верховина» від 7 червня 1993 року № 7 ОСОБА_9 (батько) був членом колгоспу в період з квітня 1958 року до31 грудня 1992 року та мав трудову книжку колгоспника НОМЕР_1.

Крім того, ОСОБА_9 як члену колгоспу у свій час було видано колгоспом сертифікат про земельну частку (пай) площею 1,33 га.

До введення в дію Закону України «Про власність» частка майна померлого члена колгоспного двору з майна колгоспного двору не виділялась. Майно колгоспного двору спадкувалось тільки в разі смерті останнього члену колгоспного двору. Такий порядок спадкування поширювався на випадки припинення колгоспного двору з цих підстав до 1 липня 1990 року. Загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна

Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», та ст. 123 ЦК УРСР спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Проте суди не врахували, що спірне господарство було колгоспним двором, тому після померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_6 спадщина відповідно до вимог діючого на той час законодавства на належну їй частку житлового будинку не відкривалася. І лише після померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_9 відкрилась спадщина на належне батькам спадкове майно. Отже, суду також слід встановити час припинення колгоспного двору, оскільки від цього залежить правильне вирішення спору.

Згідно з довідкою Міжгірської селищної ради Закарпатської області від 18 квітня 2014 року № 2527 на момент смерті ОСОБА_9 (батька) у спірному будинку із спадкоємців першої черги проживали тільки ОСОБА_3 (позивач за первісним позовом) та його брат - ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_8.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Таким чином, ОСОБА_3 (позивач за первісним позовом) та його брат - ОСОБА_8, відповідно до вимог ст. 529 ЦК УРСР були єдиними спадкоємцями після померлого батька - ОСОБА_9, з відповідними частками майна - по 1/2 частці за кожним, належного спадкодавцю. Інші спадкоємці у встановленому законом порядку спадщину після смерті батька не приймали.

Разом з тим після померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_8 у фактичне управління спадковим будинком вступив тільки ОСОБА_3 і був зареєстрований у ньому, що підтверджується довідкою Міжгірської селищної ради Закарпатської області від 12 квітня 2014 року № 2529, отже, прийняв спадщину, як спадкоємець другої черги за законом у порядку ст. ст. 530, 549 ЦК УРСР. При цьому ОСОБА_5 у цей час у спірному будинку не проживала, оскільки фактично мешкала зі своєю сім'єю у Харківській області, і спадщину в установленому законом порядку не приймала.

Крім того, повернувшись на проживання до Закарпатської області, ОСОБА_5 у березні 2014 року звернулась до суду з позовом до Міжгірської селищної ради Закарпатської області про визнання за нею права власності на спірний житловий будинок у порядку спадкування, проте рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 7 липня 2014 року в задоволенні її позову було відмовлено. Після цього вона звернулась до суду із зустрічним позовом у даній справі, надавши на його обґрунтування в якості доказів довідку Міжгірської селищної ради Закарпатської області за лютий 2014 року, згідно з якою вона була зареєстрована в спірному будинку на час смерті батька, що надавалась нею до попереднього її позову та суперечать даним, указаним у нових довідках Міжгірської селищної ради Закарпатської області за квітень 2014 року, оскільки видавалась сільською радою без перевірки фактичних обставин.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України суди не перевірили причини подання до суду аналогічних, проте протилежних за змістом, довідок селищної ради про проживання ОСОБА_5

При цьому суди не звернули уваги на положення ч. 2 ст. 223 ЦПК України про те, що після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 12 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Т.П. Дербенцева

О.В. Кадєтова

М.І. Наумчук

С.Ф. Хопта