Дело № 414/999/13-ц
Производство № 22ц/782/120/15 08.06.15
ОКРЕМА ДУМКА СУДДІ
За результатами апеляційного розгляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачка передчасно звернулась до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника , оскільки вона не звернулась до страховика із заявою про отримання страхового відшкодування, внаслідок чого страхова компанія не вирішувала питання щодо виплати страхового відшкодування, а тому позивачка не позбавлена права вирішити це питання у позасудовому порядку.
Обґрунтовуючи таку позицію, апеляційний суд виходив із того, що без попереднього звернення позивачки до страхової компанії не визначена різниця між страховим відшкодуванням та розміром шкоди, що перевищує ліміт відповідальності страховика. А крім того, позов є необгрунтованим з нормативної точки зору, оскільки страхова компанія відшкодовує не шкоду, а страхове відшкодування, але з такої підстави позов пред'явлений не був (позивачка у позові просила стягнути шкоду, а не страхове відшкодування).
Не можу погодитися з вказаними висновками, виходячи з наступного.
Підстава позову - це не посилання на норми матеріального права в позовній заяві, а обставини, якими обгрунтовуються позовні вимоги.
Позов обгрунтований вимогою відшкодувати шкоду, завдану смертю годувальника.
Дійсно, законодавством по різному тлумачаться поняття "винний в нанесенні шкоди" та "відповідальний за завдану шкоду".
Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.
Разом з тим ст.1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Разом з тим, посилання позивчки у позові в даному випадку на шкоду або страхове відшкодування не є різними підставами позову.
Вважаю, що визначальним для правильного вирішення справи було виконання вимог ч.4 ст.338 ЦПК України, якою передбачено, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.
Справа знаходиться в провадженні суду з 16 травня 2013 року та неодноразово розглядалась судами першої та апеляційної інстанцій.
Ухвалою Вищого спецалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року були скасовані ухвалені по справі рішення, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Скасовуючи рішення суду першої інстації та ухвалу апеляційного суду, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку про те, що фактичні обставини справи встановлені судами повно та об'єктивно й підтверджуються матеріалами справи. Суди правильно виходили із того, що малолітній син потерпілого та його дружина - позивачка, як особа, що здійснює догляд за дитиною померлого, мають право на отримання сум, передбачених ст.1200 ЦК України. Врахувавши ті обставини, що в момент завдання шкоди потерпілий не працював, суди обґрунтовано виходили із розміру мінімальної заробітної плати при визначенні розміру відшкодування (ч. 2 ст. 1195 ЦК України).
Разом з тим, необґрунтовано були відхилені доводи відповідача про те, що його цивільно-правова відповідальність як власника наземних транспортних засобів застрахована страховою компанією «АХА Страхування» за полісом № АВ/1798179 від 11 січня 2012 року, за яким ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю на одного потерпілого становить 100 000 грн, тому вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України, підлягають стягненню у межах указаної суми із страховика. Страхову компанію «АХА Страхування» до участі у справі залучено не було.
Крім того, вказано на те, що апеляційний суд помилково зазначив, що страхова компанія не несе відповідальності за шкоду, завдану смертю годувальника, з чим погодитися не можна, оскільки положення ст. 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка були чинною на момент смерті потерпілого) визначає підстави відшкодування страховиком шкоди, заподіяної смертю потерпілого. За змістом указаної норми, право на отримання відшкодування за шкоду, пов'язану із смертю потерпілого, мають особи, які знаходилися на утриманні потерпілого, та особи, які взяли на себе витрати з поховання.
З огляду на вказані зауваження, для правильного вирішення справи на виконання вимог ч.4 ст.338 ЦПК України необхідно було залучити до участі у справі СК «АХА Страхування» та зробити висновки щодо підстав та меж відповідальності винної у завданні шкоди особи - відповідача ОСОБА_1, а також відповідальної за завдану шкоду особи - стаховика СК «АХА Страхування».
Відмовляючи в задоволенні позову до співвідповідача СК «АХА Страхування» про відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка до страховика за отриманням страхового відшкодуваня не зверталась, ніяких позовних вимог до страховика не заявляла протягом передбаченого законодавством строку та в період судового розгляду, а тому завдана смертю потерпілого шкода підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1
Цей висновок суду, з яким фактично погодився апеляційний суд, протирічить матеріалам справи, з якої вбачається, що під час нового розгляду справи позивачка уточнила позов, пред'явивши його також до СК «АХА Страхування». Представник співвідповідача СК «АХА Страхування» приймав участь у розгляді справи, надавав свої заперечення та відповідні докази. Відносно цього відповідача судом ухвалено рішення.
Тобто вимога до страховика позивачкою була заявлена та розглянута судом.
Висновок суду про те, що вимога не заявлялась протягом передбаченого законодавством строку є неконкретною, а тому такою, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, оскільки з такого формулювання неможливо визначити, який строк мав на увазі суд першої інстанції - строк позовної давності чи строк звернення до страховика із заявою про страхове відшкодування.
У будь-якому випадку, суд зобов'язаний був обговорити ці строки та з'ясувати, чому позивачка не зверталась до страховика, чи було їй відомо про наявність страхового полісу.
Суд також не звернув уваги на те, що відповідно до п.3 ч.1 ст.268 ЦК України позова давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію.
Згідно п. п. 1, 6 Порядку проведення розрахунку розміру страхового відшкодування утриманцям у зв'язку із смертю годувальника внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2004 року № 1776, розрахунок розміру страхового відшкодування, що виплачується утриманцям у зв'язку із смертю годувальника внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, проводиться у межах визначеного законодавством ліміту відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, який діяв на дату укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. За умовами договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або за письмовою заявою особи, яка має право на страхове відшкодування, і за погодженням із страховиком страхове відшкодування може виплачуватися одноразово або регулярно, послідовно (щомісяця, щокварталу, щороку).
За встановлених обставин, виходячи з ліміту страховго відшкодування, відповідальність страховика та винної особи підлягає розподілу наступним чином:
підлягає стягненню з СК «АХА Страхування» на користь позивачки на її утримання до досягнення дитиною 14-річного віку за період з 26.02.2012р. до 08.06.2015р. - 20 778,02 грн., а з 08.06.2015р. до 11.01.2021р. - 27 202 грн. щомісячними платежами по 406 грн.;
підлягає стягненню з СК «АХА Страхування» на користь позивачки на утримання дитини за період з 26.02.2012р. до 08.06.2015р. - 20 778,02 грн., а з 08.06.2015р. до 26.02.2022р. - 30 241,96 грн. щомісячними платежами по 406 грн.;
підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивачки на утримання дитини до повноліття дитини з 26.02.2022р. до 11.01.2025 р. щомсячно по 406 грн.
Для розрахунку прийнята до уваги 1/3 частка від нормативно встановленого розміру мінімальної заробітної плати за період з моменту завдання шкоди на день вирішення справи (з 01.12.2012р. по 08.06.2015р.):
з 01.01.2012р. - 3 місяці - 1073 грн. - 357,67 грн.
з 01.04.2012р. - 3 місяці - 1094 грн. - 364,67 грн.
з 01.07.2012р. - 3 місяці - 1102 грн. - 367,33 грн.
з 01.10.2012р. - 2 місяці - 1118 грн. - 372,67 грн.
з 01.12.2012р. - 1 місяць - 1134 грн. - 378,67 грн.
з 01.01.2013р. - 11 місяців - 1147 грн. - 382,33 грн.
з 01.01.2014р. - 12 місяць - 1218 грн. - 406 грн.
з 01.01.2015р. - 6 місяців - 1218 грн. - 406 грн.
Також при здійсненні розрахунку проведено відрахування передбаченої договором страхування франшизи в розмірі 1000 грн.
Вважаю також помилковим висновок апеляційного суду про навність підстав для зміни рішення в частині відшкодування моральної шкоди - зменшення присудженого судом розміру такої шкоди з 57 450 грн. до 27 450 грн.
Обґрунтовуючи таку позицію, апеляційний суд виходив із засад розумності, виваженості, справедливості.
Але доводи апеляційної скарги відповідача були обгрунтовані іншим обставинами, тому виходячи з вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд повинен був надати правову оцінку рішенню суду в межах доводів апеляційної скарги.
Свою незгоду з рішенням суду в частині стягнення моральної шкоди апелянт обгрунтував наступними доводами.
Цивільна справа є похідною від криміальної справи по обвинуваченню ОСОБА_1 Потерпілою від злочину була визнана мати загиблого ОСОБА_2 Позивачка не була визнана потерпілою у кримінальній справі та не зверталась із заявою про визнання її потерпілою. Ця обставина, на думку апелянта, надає підстави вважати, що позивачці моральна шкода не завдана, чому суд першої істанції не дав правової оцінки.
Крім того, на думку апелянта, ОСОБА_2 не має повноважень на представництво інтересів малолітнього онука, оскільки про це не зазначено у виданій їй від імені ОСОБА_3 довіреності.
Вважає упередженим прийняття судом під час тривалого судового розгляду уточнену позову заяву, в якій заявлено нову вимогу про відшкодування моральної шкоди, що на думку апелянта є порушенням процесуальних норм, які полягають також у невмотивованості рішення суду без належної правової оцінки наданим доказам в їх сукупності.
Однак, всі ці доводи не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
Позивачка має право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю годувальника відповідно до закону (ст.1200 ЦК україни) і це право не пов'язане з тим, чи визнавалась вона потерпілою у кримінальному провадженні.
Щодо представництва малолітньої дитини позивачки бабусею дитини ОСОБА_2 , то, таке представництво по справі не здійснювалось.
Відповідно до ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується:
1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років);
2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно.
Отже, дитина позивачки за законом має самостійне, окреме від матері, право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька.
Як вбачається з позової заяви, позов в інтересах дитини не заявлявся і відповідно рішення стосовно права дитини на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю годувальника судом не ухвалювалось.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, прийнявши до розгляду додаткову позовну заяву про стягнення моральної шкоди, яка первісно заявлена не була, частково заслуговують на увагу.
Дійсно, норми ЦПК України передбачають право позивача до початку розгляду справи змінити підстави або предмет позову і не передбачають під час судового розгляду доповнення позову новою позовною вимогою.
Разом з тим, це порушення є формальним і не призвело до неправильного вирішення справи.
Доповнений позов про стягнення моральної шкоди був прийнятий судом до початку розгляду справи по суті, тому процесуальні права відповідачів не були порушені, оскільки вони мали можливість підготувати свої доводи та аргументи проти цього позову та подати відповідні докази.
Окрім цього, моральна шкода повязана із шкодою, завданою втратою годувальника, тому одночасний розгляд заявлених вимог відповідає принципу справедливості судового розгляду.
За таких обставин, виходячи з доводів апеляційної скарги, вважаю, що відсутні підстави для зміни чи скасування рішення суду в зазначеній частині.
Суддя Авалян Н.М.