Справа № 569/9021/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2015 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі судді Гордійчук І.О.

при секретарі Григорчук В.М.

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівному позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 університету водного господарства та природокористування про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 університету водного господарства та природокористування про п оновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в якому просить поновити її на роботі на посаді диспетчера навчально-наукового механічного інституту ОСОБА_4 університету водного господарства та природокористування; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача на її моральну шкоду в розмірі 2000 гривень; стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 2000 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 2001 року працювала на різних посадах у ОСОБА_4 університеті водного господарства та природокористування. Наказом К № 355 від 29 травня 2015 року її звільнено з роботи, за пунктом 1 статті 36 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним , оскільки і відповідача була відсутня її згода на звільнення із займаної посади, оскільки вона своєї згоди на звільнення не надавала. Дійсно 25.05.2015 року нею було помилково написана заява про звільнення із займаної посади, однак, на наступний день, вище вказану заяву нею було відкликано, про що 26.05.2015 року подано нову заяву про відмову від звільнення, тому на момент винесення наказу про звільнення у відповідача була відсутня її згода на звільнення. Крім того, вказані дії з боку відповідача завдали її моральних страждань, з 25.05.2015 року і по даний час вона перебуває на стаціонарному лікуванні, однак її звільнення з роботи відбулося в період тимчасової непрацездатності. Вказує, що внаслідок незаконного звільнення з роботи вона була протиправно позбавлена заробітку, зазнала відчаю, душевного болю, погіршення стану здоровя, втрати душевної рівноваги та життєвих перспектив, що призвело до істотних змін у її життєвих стосунках, тому просить стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 2000 грн. Також просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 2000 гривень.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити. Крім того, позивач зазначила, що повідомляла відповідача про перебуванні на лікарняному з 25.05.2015 року.

Представник відповідача ОСОБА_4 університету водного господарства та природокористування позовних вимог не визнав, підтримав заперечення проти позову подані до суду та пояснив, що 25 травня 2015 року ОСОБА_1 особисто подала заяву на звільнення за згодою сторін з 02.06.2015 року, ніякого тиску, спонукань зі сторони ректорату НУВГП на позивачку щодо написання такої заяви не було. 26 травня 2015 року в.о. ректора НУВГП зазначена заява розглянута, задоволена та прийнято рішення: К. До наказу. Звільнити за угодою сторін з 02.06.2015 року. 29 травня 2015 року видано наказ К №355 про звільнення ОСОБА_1, диспетчера навчально-наукового механічного інституту, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін. Дійсно, 27 травня 2015 року на адресу університету надійшла заява ОСОБА_1 від 26.05.2015 року, в якій вона відкликала заяву від 25 травня 2015 року та просила вважати її не дійсною. Зазначена заява на розгляд керівника університету надійшла 28.05.2015 року, після надання 29.05.2015 року начальником відділу кадрів ОСОБА_5 Пропозицій, в.о. Ректора ОСОБА_6 Було прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 у визнанні її заяви від 25.05.2015 року недійсною. Таке звільнення є правомірним, так як відповідачем було дотримано всі норми законодавства, в задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді диспетчера навчально-наукового механічного інституту ОСОБА_4 університету водного господарства та природокористування.

25 травня 2015 року ОСОБА_1 подано заяву на звільнення за згодою сторін з 02.06.2015 року.

Покликання відповідача на те, що 26 травня 2015 року в.о. ректора НУВГП накладено резолюцію прийнято рішення: К. До наказу. Звільнити за угодою сторін з 02.06.2015 року, а тому саме із вказаного дня між сторонами була досягнута домовленість про розірвання з працівником трудового договору не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Зокрема, наведені покликання спростовуються тим, що відповідач не ознайомив працівника з прийнятим рішенням по заяві від 25.05.2015 року.

26 травня 2015 року ОСОБА_1 подала заяву, в якій вона відкликала заяву від 25 травня 2015 року та просила вважати її недійсною, дана заява була реєстрована 27.05.2015 року. 28 травня 2015 року в.о. ректора НУВГП накладено резолюцію: К., юр.відділ. Для пропозицій. 29 травня 2015 року в.о. ректора НУВГП, після внесення пропозицій накладено резолюцію: Відмовити.

Керівництвом НУВГП було проігноровано воловиявлення працівника ОСОБА_1

Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р.№9 «Про практику розгляду трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами . Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору . В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

Суд вважає, що у справах в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Відповідач не довів суду, що дійсно мало місце волевиявлення ОСОБА_1 щодо звільнення та не довів правомірності своїх дій при здійсненні його звільнення.

Предметом доказування у даному випадку є факт свідомого волевиявлення працівника під час написання заяви про звільнення саме з підстав, передбачених п.1 ст.36 КЗпП України, оскільки відсутність такого належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовільнити прохання працівника про звільнення не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП, тобто за угодою сторін.

Суд погоджується із доводами представника позивача, щодо обставин при яких мало місце написання ОСОБА_1 заяви про звільнення з роботи та заяви, а саме хворобливого стану позивачки.

Написана заява ОСОБА_1 про звільнення з роботи 25.05.2015 року та написана заява ОСОБА_1 26.05.2015 року про недійсність написаної заяви про звільнення, на думку суду вказують на відсутність згоди сторін на припинення трудових відносин саме за згодою сторін.

Домовленість про звільнення за згодою сторін передбачає вільне волевиявлення обох сторін щодо бажання припинити трудові відносини .

Про відсутність згоди сторін на звільнення ОСОБА_1 свідчить також та обставина, що керівник не обговорював із ОСОБА_1 підстави його звільнення саме за п.1 ст.36КЗпП.

Заяву від 26.05.2015р. ОСОБА_1 про відклик заяви про звільнення з роботи підготувала та подала керівнику ще до видання наказу про її звільнення (до 29.06.2015р.). Тобто, волевиявлення ОСОБА_1 припинити трудову діяльність станом на день видання наказу про його звільнення було відсутнє.

Із наведеного слідує, що сторони у встановленому порядку не узгодили наміру звільнити ОСОБА_1, саме за згодою сторін.

Як вбачається із довідки Рівненського обласного онкологічного диспансеру №1238 від 12.06.2015 року та листка непрацездатності Серії АГФ №666227 позивач ОСОБА_1 з 25.05.2015 року знаходився на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні №2 РООД, та продовжує хворіти.

Згідно табеля обліку використання робочого часу за червень 2015 року, вбачається що позивач в день звільнення, а саме 02.06.2015 року на робочому місці не був, що підтвердили в судовому засіданні сторони та свідки, причини неявки позивача ОСОБА_1 в день звільнення відповідачем не зясовувалися, будь-які акти не складалися, хоча останнім робочим днем працівника є день звільнення.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що працює начальником відділу кадрів НУВГП, стверджує, що про перебування на лікарняному з 25.05.2015 року позивачка не повідомляла. В табелі обліку робочого часу за 02.06.2015 року проставлено НЗ, як зазначила свідок - не зясавані причини. Акти про причину неявки 02.06.2015 року не складалися.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що 25 травня 2015 року ОСОБА_1 особисто подала заяву на звільнення за згодою сторін з 02.06.2015 року. 02.06.2015 року ОСОБА_1 на роботі не було, факт неявки не зясовувався. Про перебування ОСОБА_1 на лікарняному йому було відомо.

Наказом № 355 від 29 травня 2015 року позивача було звільнено з займаної посади, з 02 червня 2015 року, на підставі п.1 статті 36 КЗпП України, за угодою сторін.

Отже, суд дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_1 проведено з порушення порядку, встановленого для звільнення з підстав п.1 ст. 36 КЗпП України, оскільки між сторонами не було досягнуто згоди про звільнення за згодою сторін.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно постанови КМУ від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» ( з наступними змінами ) передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати , проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів /годин, а у випадках, чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за

фактично відпрацьований час. Коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Як слідує із довідки НУВГП від 09.07.2015 року посадовий оклад диспетчера складає 1243 грн., на момент звільнення середня заробітна плата складає 1243 грн.

Одноденний заробіток ОСОБА_1 становить: 62,15 грн. (1243 грн.: 20 робочих днів), а оплаті за середнім заробітком підлягає 1 робочий день 02.06.2015 року.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, становить 62,15 грн. (62,15 грн.х 1 робочий день).

Заявлена позивачем моральна шкода у розмірі 2000 грн. на думку суду підлягає частковому задоволенню.

У відповідності до вимог ст..237-1 КзПП України та ст.23 ЦК України, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачана користь ОСОБА_1, у зв'язку з порушенням його законних прав, що призвели до моральних страждань, втрати життєвих зв»язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя . Тому, моральну шкоду позивачу за незаконне його звільнення з роботи необхідно йому відшкодувати в розмірі 200 грн., тобто у цій частині позовних вимог, моральна шкода позивачу підлягає частковому задоволенню.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді диспетчера навчально-наукового механічного інституту ОСОБА_4 університету водного господарства та природокористування , а також присудження середнього заробітку за один місяць в сумі 62 грн 15 коп., допустити до негайного виконання відповідно до ст.367 ЦПК України.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Згідно ст.79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору і витрат, пов'язаних із розглядом справи. Враховуючи фактичну кількість затраченого часу представником позивача на ознайомлення з матеріалами справи, на підготовку та на представництво у судовому процесі, задоволенню підлягає сума 2000 грн. за 7 годин послуг, вартість 1 години яких становить 250 грн., згідно розрахунку суми гонорару наданого суду, що не перевищує 40 % мінімальної заробітної плати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 36, 237-1, 238 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», Постановою КМ України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», ст.ст. 10,11,60,88,212-215,292,294,367 ЦПК України суд, -

вирішив :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 університету водного господарства та природокористування про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді диспетчера навчально-наукового механічного інституту ОСОБА_4 університету водного господарства та природокористування з 02 червня 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_4 університету водного господарства та природокористування на користь ОСОБА_1 62 грн. 15 коп. (шістдесят дві гривні) 15 копійок середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 200 (двісті) гривень.

Рішення в частині стягнення 62 грн. 15 коп. (шістдесят дві гривні) 15 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_4 університету водного господарства та природокористування на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн. (двісті сорок три гривні шістдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_4 університету водного господарства та природокористування на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн. (дві тисячі гривень).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд з поданням апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_8