№ 336/336/15-ц
пр. № 2/336/529/2015
РІШЕННЯ

Іменем України

24 березня 2015 р. м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Дацюк О.І.

при секретарі Скибі О.Б.

за участі представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, виділення майна в особисту приватну власність та стягнення компенсації,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3, вказавши, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 26.07.1997 року. Під час шлюбу подружжям було придбано у спільну сумісну власність гаражний бокс НОМЕР_1 площею 24 кв.м. вартістю 50000 гривень, розташований в Гаражному кооперативі «Мотор-9» на перехресті вул. Господарська та вул. Брюллова у м. Запоріжжя. Членом кооперативу є відповідач. Посилаючись, що будівельні матеріали та обладнання, з яких збудований гаражний бокс є спільною сумісною власністю подружжя, позивач просить визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будівельні матеріали та обладнання, з яких будований гаражний бокс НОМЕР_1 площею 24 кв.м., розташований в Гаражному кооперативі «Мотор-9» на перехресті вул. Господарська та вул. Брюллова у м. Запоріжжя; частки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на вказані матеріали та обладнання визнати рівними: виділити ОСОБА_3 в особову приватну власність всі будівельні матеріали та обладнання, з яких збудований спірний гаражний бакс та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію ? частки вартості будівельних матеріалів та обладнання в сумі 25000 гривень.

В судове засіданні позивач та її представник не з'явились, направивши до суду клопотання про розгляд цивільної справи за їх відсутності, наполягаючи на задоволенні вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, повністю, посилаючись, що позивачем не визначено об'єкт, який вона вважає спільною сумісною власністю, оскільки в позовній заяві вказано про придбання подружжям гаражного боксу, а вимоги заявлені щодо будівельних матеріалів та обладнання, доказів придбання яких позивачем не надано. Крім того, представник відповідача зазначила, що на час розгляду справи ОСОБА_3 не є членом гаражного кооперативу та не являється власником гаражного боксу, тому підстав для задоволення позовних вимог немає у зв'язку з їх недоведеністю.

При дослідженні матеріалів справи судом встановлено таке.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 26.07.1997 року, що підтверджено свідоцтвом про шлюб (а.с. 5). Шлюб було розірвано відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.10.2013 року (а.с. 5 зворот).

Відповідно з наданою до позовної заяви довідкою (а.с. 14), виданої головою ОГК «Мотор-9» без зазначення дати видачі, ОСОБА_3 є володільцем гаражу НОМЕР_1 в Гаражному кооперативі «Мотор 9» з 18.04.2007 року.

Однак, як вбачається з довідки від 11.03.2015 року (а.с. 51) та витягу з рішення правління ОГК «Мотор-9» від 15.11.2014 року (а.с. 52) ОСОБА_3 з 2005 року по жовтень 2014 року сплачував членські внески ОГК «Мотор-9», а 15.11.2014 року виключений з членів гаражного кооперативу.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

В обґрунтування заявлених вимог та в якості підстав звернення з позовом позивач посилалась на ст. 372 ЦК України, ст. 69, 70, 71 СК України.

Стаття 372 ЦК України вказує, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Стаття 60 СК України вказує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов'язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» № 5 від 26.06.1991 року у справах про право на пай і на гараж судам належить виходити з того, що член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом (ст. 15 Закону України "Про власність"); внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю - наданий в користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя.

Стаття 2 Закону України «Про кооперацію» № 1087 від 10.07.2003 року дає визначення кооперативу як юридичної особи, утвореної фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об'єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.

Пай - це майновий поворотний внесок члена (асоційованого члена) кооперативу у створення та розвиток кооперативу, який здійснюється шляхом передачі кооперативу майна, в тому числі грошей, майнових прав, а також земельної ділянки.

Як вказує ст. 21 Закону України № 1087 пай кожного члена кооперативу формується за рахунок разового внеску або часток протягом певного періоду. Майнові внески оцінюються у грошовій формі.

Також ст. 2 Закону України «Про кооперацію» передбачено можливість сплати членами кооперативу вступного, членського або цільового внесків.

Основним документом, який регулює діяльність кооперативу, є його статут (ст. 3 Закону України № 1087).

Посилання позивача на те, що подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 набуло право власності на гараж відповідно до ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» та ст. 15 Закону України «Про власність» № 67 від 07.02.1991 року, на думку суду, не можуть бути застосовані до правовідносин, який склались між ОСОБА_3 та ОГК «Мотор-9», оскільки відповідно до Статуту кооперативу (а.с. 9-13) члени кооперативу пайових внесків не сплачували, як зазначає пункт 5.2 Статуту член кооперативу має право здійснювати будівництво гаражу на земельній ділянці кооперативу, а пункт 10.3 Статуту вказує, що гараж, майно та матеріальні цінності, створені або придбані за рахунок особистих коштів чи особистою працею члена кооперативу є його приватної власністю.

Члени кооперативу сплачують лише вступні та членські внески, що передбачено п. 4.2 Статуту та підтверджено наданою відповідачем довідкою. Поняття вступного та членського внесків дає ст. 2 Закону України № 1087, відповідно до якої вступним внеском є грошовий чи інший майновий неповоротний внесок, який зобов'язана сплатити особа у разі вступу до кооперативної організації; а членським внеском - грошовий неповоротний внесок, який періодично сплачується членом кооперативного об'єднання для забезпечення поточної діяльності кооперативного об'єднання.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів,їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 11 ЦПК України вказує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи позов, суд виходить з того, що позивачем не доведено те, що спірний гаражний бокс був збудований подружжям ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі з придбаних ними будівельних матеріалів або ОСОБА_3 у встановленому законом порядку набув право власності на вказаний гараж або будівельні матеріали, з яких він збудований. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 або ОСОБА_2 в період перебування у шлюбі придбавали будівельні матеріали та обладнання, які в подальшому використовувались для будівництва гаражу, суду не надано.

Зважаючи на вищезазначене, суд дійшов висновку, що на заявлених позивачем підставах позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, виділення майна в особисту приватну власність та стягнення компенсації залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя О.І. Дацюк