Справа № 731/971/14 Провадження № 22-ц/795/520/2015 Головуючий у I інстанції: Семенченко О. М.
Категорія: цивільна Доповідач: Харечко Л. К.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

06 травня 2015 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Харечко Л.К.,

суддів: Мамонової О.Є., Вінгаль В.М.,

при секретарі - Поклад Д.В.,

за участю: ОСОБА_1, Матвієнко Т.В., ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „Дельта Банк" про визнання кредитного договору № 2404/0308/45-005 від 20 березня 2008 року недійсним,

в с т а н о в и в:

Рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ „Дельта Банк" про визнання кредитного договору № 2404/0308/45-005 від 20 березня 2008 року недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухваленого рішення, порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Незаконність оскаржуваного рішення апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги доводів позивача про те, що укладення оспорюваного кредитного договору в валюті в доларах США, відмінній від гривні України, на думку позивача є порушенням норм ст. 99 Конституції України, приписів ст. 35 ЗУ "Про Національний банк України" та норм ст. 524 ЦК України, а тому є підставою для визнання кредитного договору № 2404/0308/45-005 від 20 березня 2008 року недійсним.

Апелянт також, зазначає, що місцевий суд не взяв до уваги наведених ним підстав щодо недійсності оспорюваного договору про те, що використання іноземної валюти за спірним кредитним договором як засобу платежу, на думку позивача, суперечить вимогам законодавства, зокрема Правилам використання готівкової іноземної на території України, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 30.05.2007 року № 200 та вимогам встановлених ст.ст.3,13, п.п. "г" п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", оскільки надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії, яка на момент укладення кредитного договору у банка була відсутня.

Крім того, апелянт вказує, що при укладенні оспорюваного кредитного договору його не було повідомлено письмово: про існуючі форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; про тип відсоткової ставки; орієнтовану сукупну вартість кредиту й вартість послуги з оформлення кредитного договору (перелік всіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням і поверненням, наприклад, таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення); позитивні і негативні аспекти пропонованих схем кредитування; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит. У тексті договору банк позбавляє позичальника права вільно вибирати страхову компанію. Умовами договору банк обмежив його в збереженні інформації про його персональні дані, встановлюються жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, а тому, на думку апелянта, умови договору є несправедливими. Вказує на те, що перелічені порушення свідчать, що кредитний договір суперечить іншим актам цивільного законодавства, а тому має бути визнаний недійсним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, представника відповідача, представника тимчасового адміністратора АТ «Дельта Банк» - Матвієнко Т.В., третьої особи ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору № 2404/0308/45-005 від 20 березня 2008 року недійсним, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним.

Такий висновок суду ґрунтується на законі та відповідає обставинам справи і з ним погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 20 березня 2008 року між ВАТ „Сведбанк" в особі директора Прилуцького відділення АКБ „ТАС-Комерцбанк" Чепіноги Д.В. та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2404/0308/45-005, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 66 000 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1 на строк до 22 березня 2038 року включно під 12,50 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Згідно умов договору, починаючи з 12 травня 2008 року ОСОБА_1 зобов'язується здійснювати погашення кредиту та сплату процентів шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 704,39 доларів США (а.с.8-16).

Згідно договору поруки від 20 березня 2008 року поручителем є ОСОБА_3, яка взяла на себе солідарне зобов'язання позичальника, які виникли між банком та позичальником ОСОБА_1 на підставі кредитного договору № 2404/0308/45-005 від 20.03.2008 року (а.с.17-18).

20 березня 2008 року позивачем було придбано квартиру АДРЕСА_2 за 363 000 гривень, що за офіційним курсом НБУ на день укладення кредитного договору було еквівалентно 66 000 доларів США, що підтверджується нотаріально засвідченим договором купівлі-продажу квартири (21).

В забезпечення виконання зобов'язань 20 березня 2008 року по кредитному договору між ВАТ „Сведбанк" та ОСОБА_1 також було укладено іпотечний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Колодуб С.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1255/33 (а.с.35-41).

20 серпня 2009 року до кредитного договору № 2404/0308/45-005 від 20 березня 2008 року були внесені зміни та доповнення, зокрема до п. 1.3, абзацу 1 п. 3.1.1., до п. 3.1.5, п. 3.1.7., п. 3.1.10, п. 7.3 (а.с. 19-20).

25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступив ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за вказаним кредитним договором.

Статтею 203 ЦПК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, підставою недійсності правочину може бути недотримання спеціальних вимог закону щодо вчинення певних видів правочинів.

Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто, з аналізу даної норми випливає, що презумпція правомірності правочину може бути спростована лише за наявності припису закону, що забороняє такі дії та правом суду є виходити з того, що заборона правочину може або міститися у спеціальних нормах ЦК, або слідувати із правил ст. 13 ЦК про межі здійснення цивільних прав.

Відповідно до п.11.6. Кредитного договору - даний договір вступає в силу з дня його підписання сторонами і скріплення печаткою Банку і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним договором.

Позичальник ОСОБА_1 Кредитний договір підписав. Вказана дія позивача підтверджує факт його письмового ознайомлення з умовами кредитування банка, за якими надавався цей Кредит, зокрема, з умовою про те, в якій валюті він наданий. А також підтверджує те, що ОСОБА_1 уважно ознайомився з цим договором, усвідомлює та підтверджує, що всі умови цього договору йому зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими, повністю з ними згоден, заперечень, зауважень та запитань немає, та зобов'язується їх дотримуватись та виконувати.

Статтями 1048-1052, 1054 Цивільного кодексу України та ст. 6 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" визначено, що саме відноситься до істотних умов кредитного договору.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до вищевказаних нормативних актів України є мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Всі ці істотні умови були включені в кредитний договір № 2404/0308/45-005, який підписано банком та позичальником 20 березня 2008 року.

Укладаючи кредитний договір позивач ОСОБА_1 був ознайомлений з усіма істотними умовами договору: валюта кредиту, сума кредиту, термін кредитування, розмір щомісячних платежів за користування кредитними коштами, графік погашення кредиту, розмір штрафних санкцій, тощо. Позивач усвідомлював критерії взятих на себе зобов'язань та розміри відповідальності за їх невиконання, про що свідчить його підпис на кредитному договорі у п. 11.1 якого зазначено, що укладаючи цей договір позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими.

Згідно із пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справах про визнання правочинів недійсними" відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Пункти 10-11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачають, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI „Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, мав право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті, а тому доводи апеляційної скарги про те, що укладення оспорюваного кредитного договору в іноземній валюті є підставою для визнання кредитного договору № 2404/0308/45-005 від 20 березня 2008 року недійсним, не ґрунтуються на законі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно визначив, що спірні правовідносини регулюються нормами спеціального законодавства України, а саме: Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" № 15-93 від 19.02.1993 року, Законом України "Про банки і банківську діяльність" № 2121-III від 07.12.2000 року, Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України № 275 від 17.07.2001 року, якими регулюються правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, з яких вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Дійсно, п.п. „в", п.п. „г" п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю", передбачено наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, також у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Разом з тим, відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Аналогічне роз'яснення надане й Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 10 Постанови „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30 березня 2012 року.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 вказаного Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Відповідно до ліцензії Національного Банку України № 38 від 31.10.2007 року та Дозволу № 381-1 від 07.12.2007 року Нацбанку на право здійснення операцій, визначених ч. 1 та пунктами 5-11 частини другої ст. 47 закону України „Про банки і банківську діяльність", та на здійснення операцій, визначених п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність", ВАТ „Сведбанк" надано право здійснювати операції з валютними цінностями та операції по розміщенню залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Аналогічні ліцензія і дозвіл були надані і правонаступнику ПАТ «Дельта Банк».

Таким чином, при укладенні кредитного договору з позивачем банк мав необхідний для цього обсяг правосуб'єктності, а тому доводи апеляційної скарги позивача про неврахування судом першої інстанції порушення валютного законодавства колегія суддів до ваги не приймає, оскільки вони не ґрунтуються на законі.

Отже, підстави вважати, що кредитний договір укладено в порушення вимог чинного законодавства, в тому числі й положень Закону України „Про захист прав споживачів", відсутні, у зв'язку з чим підстави для визнання недійсними договору відсутні.

Твердження апелянта про те, що надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. Враховуючи, що оспорюваний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011р. №3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору про надання споживчого кредиту в іноземній валюті недійсним з підстав надання вказаного кредиту в іноземної валюті.

Таким чином, зазначені доводи апеляційної скарги щодо скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову, не можливо визнати такими, що не враховані судом першої інстанції, а тому не спростовують законність і обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий:Судді: