Справа № 156/1097/13-ц
Провадження № 2/160/171/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2015 року смт. Локачі

Локачинський районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Кідиби Т.О.,

за участю: секретаря - Сташук В.П.,

представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідачів - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про відшкодування завданої майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про відшкодування завданої майнової та моральної шкоди.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 та має підсобне господарство. У селі було встановлено порядок спільного випасу великої рогатої худоби на пасовищі та існувала домовленість між мешканцями села про чергування, згідно із якою пастухи несуть особисту відповідальність за випас корів та їх повернення. 14 травня 2013 року стадо корів випасала ОСОБА_3 разом із дочкою ОСОБА_6 Після повернення корів ввечері додому позивач своєї корови не виявила. Після спільних пошуків корова була виявлена у меліоративному рові, де фактично втопилася, так як її витягли з рова вже мертвою. Корова, що загинула, мала вік 7 років, була молочної породи та здоровою, вагою приблизно 360 кг, вартістю 7 000 грн. Відповідачі у добровільному порядку не відшкодовують завдані збитки, а тому на підставі ст.ст. 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позивач просила суд зобовязати ОСОБА_3 повернути їй корову відповідно до паспорта та ветеринарної карти та стягнути з ОСОБА_3 заподіяну їй моральну шкоду в сумі 1 000 грн.

У судовому засіданні представники позивача подали уточнену позовну заяву, згідно із якою позивач з аналогічних підстав просила стягнути з ОСОБА_3 заподіяну їй майнову шкоду за загиблу корову відповідно до паспорту та ветеринарної карти в сумі 7 000 грн., а також моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Крім того, пояснили, що у 2013 року в своєму господарстві позивач утримувала дві корови, 1997 та 2006 років народження. 14 травня 2013 року з вини відповідачів загинула корова ІНФОРМАЦІЯ_2, вартість якої вони просили відшкодувати.

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідачів у судовому засіданні заперечували проти позову повністю, мотивуючи тим, що в даному випадку між сторонами виникли договірні відносини про спільне випасання корів, однак конкретні межі та умови відповідальності пастуха в разі заподіяння шкоди є неузгодженими між жителями села та кожним тлумачаться по-різному. Вимоги щодо письмової форми договору не дотримані. Відповідачами не вчинено жодних неправомірних дій чи бездіяльності під час випасу худоби 14 травня 2013 року. В свою чергу позивачем порушено умови усної домовленості про те, що в перший день спільного випасу власник худоби повинен допомагати у випасі, адже худоба ослаблена після зимівлі та не звикла до випасу. Коли корову позивача знайшли у рові, вона була ще живою, через деякий час померла. ОСОБА_3 зазначила, що позивачем як власником корови не було вчинено дій щодо виклику ветеринарного лікаря, хоча вона наголошувала на цьому. Не зафіксовано причини смерті корови, вага, а тому її вина є недоведеною, встановити розмір завданих збитків не вдається можливим. У корови, що загинула, не було ідентифікаційних бирок на вухах, в поясненнях позивача вбачаються суперечності щодо віку та ідентифікаційного номера корови, що загинула. В облікових даних Агенства з ідентифікації тварин щодо корови, яка загинула за твердженням позивача, містяться дані про перебування її на обліку в господарстві ОСОБА_5 та відсутні дані про її переміщення. Враховуючи наведене, просили відмовити в задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача ОСОБА_3, представника відповідачів, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Згідно із ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особидля досягнення певної мети, що не суперечить законові (ч.1 ст. 1130 ЦК України).

Судом встановлено, що між мешканцями с. Грушів Іваничівського району Волинської області існувала домовленість по випасанню належної їм великої рогатої худоби на пасовищі в порядку черговості дворів, тобто існувала колективна угода про спільний випас худоби, згідно із якою сім?я (господарство) відповідно до черги повинна була відпасти колективну худобу стільки днів, скільки належних їй голів ВРХ пасеться у стаді, а власники худоби повинні сприяти у випасі шляхом приписання у перші дні випасу, випроводжати та зустрічати свою худобу.

Як вбачається із пояснень представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_3, показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, випас корів здійснювався на пасовищі, що обиралося пастухами самостійно, адже земельна ділянка під громадське пасовище сільською радою не виділялася. У пастухів виникав обов?язок напасти корів та повернути їх власникам. Разом з тим, мешканцями с. Грушів, що спільно здійснювали випас ВРХ, не обумовлювалася відповідальність пастуха за завдану шкоду в разі порушення зобовязань, в тому числі і в разі загибелі корови. Договір в письмовій формі між жителями села не укладався.

Частиною 1 ст. 509, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

14 травня 2013 року згідно із графіком черга випасання худоби належала відповідачу ОСОБА_3 та вона разом із дочкою ОСОБА_6 здійснювала випас корів, в тому числі і двох корів позивача у справі. Це був перший день повного колективного випасу корів після зимівлі.

Отже, 14 травня 2013 року відповідачі взяли на себе зобовязання щодо випасу худоби жителів с. Грушів та повернення корів їх власникам.

Після повернення корів з пасовища було виявлено, що одна із належних ОСОБА_5 корів не повернулася. Корову знайшли в межовому рові, що розділяє територію с. Грушів та с. Трубки. Після того, як її витягли з рова, вона вже не подавала ознак життя. Ветеринарний лікар позивачем не викликався, її розтин не проводився, причини загибелі корови, а також її вгодованість і вага не встановлені. Також не проведена ідентифікація корови, бирки на вухах тварини з її ідентифікаційним номером були відсутні та знаходились у господарстві позивача, що представники позивача не заперечують.

Наявність у господарстві позивача у 2013 році двох корів та їх належність ОСОБА_5 підтверджується довідкою Милятинської сільської ради Іваничівського району Волинської області № 274 від 02 вересня 2015 року (а.с.162), паспортами ВРХ, ІНФОРМАЦІЯ_3, серії АА № 578035 і ІНФОРМАЦІЯ_4, серії GG № 058880 та ветеринарними картками до них (а.с. 52-59).

Відповідно до ст.611, ч.1,2 ст. 623 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором.

Разом з тим, на момент загибелі корови 14 травня 2013 року, а також в ході судового розгляду позивачем не доведено, яка саме з належних їй корів загинула. У позовній заяві позивач зазначає, що це корова віком 7 років, тобто ІНФОРМАЦІЯ_5, у судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 стверджує, що це корова ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до інформаційних довідок з Єдиного державного реєстру тварин обидві корови рахуються за господарством позивача, дані про переміщення тварин відсутні (а.с.160, 183).

Твердження представників позивача про те, що на даний час у господарстві позивача знаходиться корова ІНФОРМАЦІЯ_5, що свідчить про те, що загинула корова ІНФОРМАЦІЯ_2, спростовується актом обстеження наявності ВРХ у господарстві ОСОБА_5 від 04 вересня 2015 року, з якого вбачається, що позивачем утримується одна корова, ІНФОРМАЦІЯ_6, інвентарний номер UA НОМЕР_1, паспорт серії LC 666729 (а.с.202-204).

Згідно із ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Зазначені вимоги закону неодноразово розяснювалися судом представникам позивача та надавалася можливість довести заявлені вимоги. Разом з тим, розмір майнової шкоди в сумі 7 000 грн., заявленої до відшкодування позивачем, що заперечується відповідачами та є предметом доказування, ОСОБА_5 не доведено. Вказаний розмір збитків ґрунтується на припущеннях щодо ваги корови, що загинула, її вгодованості, віку, вартості і належних доказів в підтвердження зазначеного позивачем не подано.

Як на підставу своїх вимог про відшкодування завданої діями відповідачів майнової та моральної шкоди позивач посилається на ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, що регулюють деліктні відносини. Разом з тим, в ході судового розгляду встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини щодо спільної діяльності. Однак, позивач підставу позовних вимог не змінив, що вбачається із уточненої позовної заяви, хоча судом розяснювалось представникам позивача таке право.

Крім того, вимоги позивача стосуються лише одного відповідача у справі ОСОБА_3, хоча як встановлено в судовому засіданні і не заперечується сторонами випас корів в той день 14 травня 2013 року проводився ОСОБА_3 та ОСОБА_6 Саме даних осіб визначено позивачем відповідачами у даній справі.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення майнової шкоди в розмірі 7 000 грн. не підлягають до задоволення.

Враховуючи, що між сторонами виникли договірні зобовязання та не доведено, що умовами договору передбачалося відшкодування моральної шкоди за втрату худоби, суд вважає безпідставними також вимоги позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_3 10 000 грн. моральної шкоди, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, ч.3 ст. 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 509, 526, 611, 623, 626, 1130, 1131, 1166, 1167 ЦК України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про відшкодування завданої майнової та моральної шкоди - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області через Локачинський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10 - денний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Локачинського районного суду Т. О. Кідиба