Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.03.2015 Справа №607/3692/14-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі

головуючого судді Дзюбича В.Л.,

з участю секретаря судового засідання Грабської Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення у квартиру та зобовязання не чинити перешкод у користуванні квартирою,-

Встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про зобо»язання не чинити перешкод у вільному доступі та проживанні в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у кінці 2009 року відповідачу ОСОБА_2 з яким вона перебувала в шлюбі до лютого 2014 р. було надано службове жиле приміщення квартиру АДРЕСА_1 на всіх членів його сім»ї, а саме на неї та їх спільного сина. До кінця 2013 року вона проживала у спірній квартирі, проте в грудні 2013 р. відповідач, у зв»язку із погіршенням їх сімейних відносин, протиправно позбавив її можливості користуватися вказаним житлом, а саме брутальним чином відібрав від неї ключі від вхідних дверей квартири, відмовившись впускати її у дане помешкання, що триває і до сьогодні.

Уточнивши позовні вимоги позивач просить вселити її у службове жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1 та зобовязати відповідача ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у користуванні вказаною квартирою.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просять позов задовольнити, відмовившись на пропозицію відповідача отримати у судовому засіданні дублікат ключа від квартири АДРЕСА_1 пояснюючи це тим, що їм невідомо чи дійсно даний дублікат є саме дублікатом ключа від спірної квартири, також вказали, що мають право на судовий захист та бажають офіційно вселитися у квартиру АДРЕСА_1.

Відповідач позову не визнав подав заперечення на позовну заяву в обґрунтування якого зазначив, що позивачка, яка є його колишньою дружиною добровільно покинула службову квартиру АДРЕСА_1 та переїхала з сином у приватний будинок батьків. На даний час він із позивачем розлученні, не являють собою одну сім»ю, не підтримують жодних стосунків і перебувають у неприязних відносинах. Спірне жиле приміщення, яке було надано йому як керівникові галузевої служби УМВС являється службовим і у відповідності до вимог наказу МВС України від 10.09.2004 р. №1039 не може бути заселене двома і більше сім»ями або двома чи більше одинокими особами, не підлягає приватизації, а отже і поділу, тому позивач не вправі претендувати на певну частку жилої площі у вказаному жилому приміщенні. Крім того, позивач не представила будь-яких доказів того, що з боку відповідача чиняться перешкоди у доступі до спірної квартири. Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні також вказав, що не чинив та не чинить позивачу перешкод у користуванні квартирою на підтвердження чого намагався надати в судовому засіданні позивачу дублікат ключа від спірної квартири.

Дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив наступні обставини справи.

28.10.2006 року сторони уклали шлюб. Від даного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. З 2013 року позивач ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_4 проживає у житловому будинку по вул.Курбаса, 27 в с.Смиківці Тернопільського району. ОСОБА_4 навчається в 1-А класі Тернопільської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №3. 15.10.2009 р. під час перебування сторін у шлюбі, виконавчий комітет Тернопільської міської ради видав ОСОБА_2 ордер на службове житлове приміщення - №7 в будинку №18 по вул.Лозовецька в м.Тернополі на склад сім»ї разом із дружиною ОСОБА_1 та сином ОСОБА_3. З 24.10.2009 р. сторони та їх син ОСОБА_4 зареєстровані у вказаній службовій квартирі, яка не приватизована, тип власності державна та особовий рахунок якої відкритий на відповідача ОСОБА_2.

Дані обставини встановленні рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17.02.2014 р. по справі №607/910/14-ц, яким розірвано шлюб між сторонами та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4, а також рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 21.10.2014 р. по справ №607/11754/14-ц, яке Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області 25.11.2014 р. залишено без змін та яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням №7 в будинку №18 по вул.Лозовецька в м.Тернополі.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановленні судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, обставини які встановленні під час розгляду справ №607/910/14-ц, №607/11754/14-ц мають безпосереднє відношення до сторін ОСОБА_2 та ОСОБА_1, тому відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК Україи, вони не підлягають повторному доказуванню під час розгляду даної справи.

ОСОБА_5 комісії працівників ТОВ «Коменерго Тернопіль» від 01.07.2014 р., від 17.08.2014 р. та довідок ТОВ «Коменерго Тернопіль» від 01.07.2014 р. №1911 від 19.08.2014 р. №2228 вбачається, що ОСОБА_1 з грудня 2013 року не проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3 згідно свідчень сусідів .

Відповідно до довідки УМВС України в Тернопільській області №39/1006 від 15.10.2014 р. ОСОБА_2 продовжує перебувати на квартирному обліку УМВС. Надана ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_1 є службовою та приватизації не підлягає.

У відповідності до п.14 Положення про порядок надання службових приміщень і користування ними в Українській РСР затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37 службове жиле приміщення надається працівникові на всіх членів сім»ї, які проживають разом з ним (а також на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від заявника в даному або в іншому населеному пункті), вказаних у пункті 9 цього Положення .

Відповідно до ч.1 ст.118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації (ч.2 ст.121 ЖК Української РСР).

Частина 1 ст. 122 ЖК Української РСР передбачає, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Право позивача на вселення підтверджується ордером №7 від 15.10.2009р., який в силу ч.1 ст.122 ЖК Української РСР є підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про вселення підлягають задоволенню.

Разом з тим, позовні вимоги про зобов'язання відповідача не чинити перешкод у користуванні службовою квартирою задоволенню не підлягають, оскільки такі вимоги є безпідставними, необґрунтованими та не відповідають обставинам справи.

Крім того, зважаючи на вимоги ст.88 ЦПК України, суд вважає, що з відповідача в користь позивача слід стягнути з відповідача в користь позивача 244 грн. судового збору

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 212, 215, 217 Цивільного процесуального кодексу України, 118, 121, 122 ЖК УРСР, ст.41 Конституції України, суд ,-

Вирішив :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) у житлове приміщення квартиру АДРЕСА_2.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) в користь ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1)- 244 гривні сплаченого позивачем судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий- суддя Дзюбич В.Л.