Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.08.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

Головуючого: Івашковича І.І.,

при секретарі Гайданка Г.В.,

розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» про захист прав споживача фінансових послуг,

ВСИАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду із вказаним позовом до відповідача ПАТ «АІСЕ Україна», яким просив визнати недійсним додаток №3 до ОСОБА_2 №174428, укладений 28.09.2011р. Заявою про уточнення позовних вимог зміним редакцію позовних вимог та просить визнати недійсними та несправедливими окремі умови додатку №3 до ОСОБА_2 №174428 від 15.09.2007, укладеного 28.09.2011, а саме: «Відповідно до пунктів Статті 5 ОСОБА_2 та статей 4,5 додатку №2 до ОСОБА_2 сума заборгованості може бути змінена в разі зміни ціни автомобіля».

Позовні вимоги мотивує тим, що предметом укладеної з ПАТ «АІСЕ Україна» ОСОБА_2 №174428 від 15.09.2007р. є надання йому послуг з адміністрування системи Автоплан, учасником якої є позивач. Система складається з учасників, об»єднаних у групу, які шляхом сплати щомісячних внесків, зазначених в ОСОБА_2, акумулюють кошти для придбання Автомобіля для кожного із них. Згідно ОСОБА_2 сторін та додатку №2 до ОСОБА_2 щомісячно в групі між учасниками розподілялося стільки автомобілів, скільки можливо було придбати за рахунок фактично наявних на ці цілі коштів учасників групи в чистому фонді групи. Згідно листа ПАТ «АІСЕ Україна» від 04.07 2014 позивач був включений у новосформовану групу №630 під порядковим номером 190. 28.10.2011 у групі №630 відбувся останній розподіл автомобілів серед учасників групи (асигнаційний акт). Згідно результатів асигнаційного акту від 28.09.2011 позивач отримав право на одержання автомобіля. Станом на 09.11.2011 в групі №630 не залишилось жодного учасника, який би не отримав право на отримання автомобіля за рахунок щомісячних внесків, акумульованих в чистому фонді групи. Мета створення групи була досягнута, подальше внесення щомісячних внесків в фонд групи є безпідставним, оскільки не спрямоване на настання реальних наслідків-придбання автомобілів для учасників групи. Група фактично припинила своє існування 09.11.2011р.

Разом з тим, відповідно до умов п.п. 12.2.5, 12.2.7 ст.12 додатку №2 до ОСОБА_2 позивач підписав Додаток №3, який відображає та фіксує станом на дату отримання автомобіля належні за ОСОБА_2 внески, які має сплатити учасник до закінчення графіку внесків. В протилежному випадку ПАТ «АІСЕ Україна» могло б анулювати його право на отримання автомобіля, як це передбачено п.12.3 ст.12 Додатку №2 до ОСОБА_2.

ПАТ «АІСЕ Україна» у додатку №3 до ОСОБА_2 визначило суму належних з позивача до сплати платежів в період з 29.09.2011р по 31.01.2016р. в загальній сумі 57459,71 грн.

Позивач вважає, що умови Додатку№3 до ОСОБА_2 є несправедливими відносно нього, як споживача, оскільки привели до істотного дисбалансу обов»язків споживача порівняно з обов»язками ПАТ «АІСЕ Україна». Стверджує, що оскільки група №630 припинила існування, а автомобілі серед її учасників розподілені в повній мірі, то ПАТ «АІСЕ Україна» не може надавати визначених ОСОБА_2 послуг, відповідно, і у позивача немає обов»язку сплачувати щомісячні платежі в чистий фонд групи.

Посилаючись на положення ст. ст. 4, 5,7, п.4 Перехідних положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», позивач стверджує, що ПАТ «АІСЕ Україна» не мало право укладати з ним Додаток №3 до ОСОБА_2, предмет якого передбачає надання фінансових послуг (адміністрування активів для придбання автомобіля у групі), оскільки ПАТ «АІСЕ Україна» не є фінансовою установою та не включено до Державного реєстру фінансових установ.

Посилаючись на норми ст.9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах» (затверджених розпорядженням №1676 від 09.10.2012 Нацкомфінпослуг), позивач наголошує, що оскільки ПАТ «АІСЕ Україна» не є фінансовою установою та не отримало відповідну ліцензію, то його діяльність з адміністрування сплачених позивачем коштів є незаконною.

Допущені відповідачем порушення вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» позивач вважає такими, що призвели до порушення його прав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

Посилаючись на викладені у позові мотиви, позивач обгрунтовував наявність правових підстав для визнання додатку №3 до ОСОБА_2 недійсним відповідно до ч.1,5 ст. 203, ч.1,2 ст.215, ст. 228 Цивільного кодексу України.

Згідно із заявою про уточнення позовних вимог позивач наголошує, що умови Додатку №3 до ОСОБА_2 про можливість зміни суми заборгованості в разі зміни ціни автомобіля є несправедливими та мають бути визнані судом недійсними, оскільки дають можливість ПАТ «АІСЕ Україна» збільшити розмір заборгованості ОСОБА_1, в той час, коли автомобілі для учасників групи не придбаваються з 28.10.2011р. Посилається на приписи ч.1,2 п.3 ст.16, ч.4 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якими передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договір із споживачем умови, які є несправедливими.

Відповідач заперечив позовні вимоги повністю. Зазначає при цьому, що із відповідачем було укладено ОСОБА_2 №174428 від 15.09.2007р. ОСОБА_2 укладена в рамках створеної відповідачем в Україні системи продажу автомобілі Автоплан, яка під назвою «придбання в групах» відома в багатьох країнах світу. Система встановлює відповідні механізми, які забезпечують придбання кожним із учасників автомобіля шляхом сплати його ціни невеликими щомісячними внесками протягом кількох років.

ОСОБА_2, укладену з ОСОБА_1, включено в групу №630 та надано порядковий номер 190. З ОСОБА_1 було укладено ОСОБА_2 (основний текст) та Додаток №1(анкета учасника), Додаток №2 (Правила функціонування «Автоплану»). Відповідно до ст.6 ОСОБА_2 підписання ОСОБА_2, а також Додатків до неї, є свідченням того, що сторони повністю зрозуміли усі визначення, умови та зміст ОСОБА_2 і додатків до неї. Відповідно до п.16.7 ст.16 Додатку №2 позивач мав право протягом семи днів після підписання ОСОБА_2 більш детально ознайомитись з усіма умовами та розірвати ОСОБА_2 і відмовитись від участі в системі Автоплан, з поверненням суми внесених коштів. Однак ОСОБА_1 відповідну заяву про відмову від участі в системі Автоплан не подавав.

За результатами Асигнаційного акту №158 від 28.09.2011 відповідач отримав право на отримання автомобіля.

Відповідно до Додатку №2 ст.12 ОСОБА_1 отримав та зареєстрував на своє ім»я автомобіль ВАЗ210994, 2011 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований Ужгородським ВРЕР УДАІ України в Закарпатській області, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії САК№250294, видане 21.12.2011р.

В свою чергу позивач зобов»язався оплатити стовідсоткову вартість автомобіля та вартість наданих послуг шляхом сплати 100 щомісячних повних внесків. Відповідно до п.5.8 ст.5 Додатку №2 до ОСОБА_2 Відповідач зобов»язався розраховувати складові повного внеску до Учасників, які одержали право на отримання автомобіля, на основі поточної ціни автомобіля, повідомленої виробником та/або імпортером на відповідний місяць. Ціна автомобіля є критерієм (основою) для розрахунку грошового еквівалента Повного внеску, який підлягає сплаті позивачем щомісяця.

Стверджуючи про безпідставність вимог позивача про визнання недійсним Додатку №3 до ОСОБА_2 №174428, відповідач зазначає, що відповідно до ст.215 ЦК України визнати недійсним можна лише правочин, а Додаток№3 не є правочином в розумінні ст.202 ЦК України.

Стосовно доводів позивач про необхідність для ПрАТ «АІСЕ Україна» на момент підписання Додатку №3 отримати ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах, відповідач наголошує, що відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у редакції, чинній станом на 26.08.2010р., відповідна діяльність відповідача не підпадала під дію законодавства про фінансові послуги.

Законом №3462-ІV від 02.06.2011, який набув чинності 09.01.2012 (за чотири місяці до укладення Додатку №3), внесено зміни до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до яких адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах вважається фінансовою послугою, фінансова діяльність ліцензується. Відповідно до п.3 Прикінцевих положень Закону №3462-ІV фінансові установи зобов»язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність із вимогами цього Закону. Відповідно до п.4 Прикінцевих Положень вказаного Закону розпорядженням Нацкомфінпослуг №1676 від 19.10.2012, яке набрало чинності 12.11.12 (з дня опублікування), затверджено Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Посилаючись на викладене, позивач стверджує, що таким чином станом на день укладення ОСОБА_2 був відсутній механізм врегулювання відносин між органом, уповноваженим видавати ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, та фінансовими установами, які мають намір їх отримати.

Додатковими запереченнями на позов відповідач вважає, що поданою позивачем заявою про уточнення позовних вимог фактично змінено предмет та підставу позову, однак така подана після початку розгляду справи по суті.

Окрім того, позивач стверджує, що позивач звернувся до суду із зміненим позовом в червні 2015р., пропустивши таким чином позовну давність тривалістю три роки. На підставі ст. 276 ЦК України просить застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

Заперечуючи по суті вимоги з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, відповідач наголошує, що Додаток №3 не визначає ціну автомобіля, не визначає порядок розрахунку платежів за ОСОБА_2, а лише встановлює стан виконання зобо»язань між сторонами на момент його підписання та суму заборгованості згідно графіка внесків. Стверджує, що у позовній заяві відсутнє належне обгрунтування позовних вимог та взагалі відсутні будь-які підстави для визнання недійсною частини ОСОБА_2. Просить відмовити в задоволенні позову повністю.

Проаналізувавши доводи сторін, дослідивши надані сторонами у підтвердження доводів та заперечень докази, суд надає правову оцінку фактичних обставин справи в їх сукупності та констатує висновок, що позов не підлягає задоволенню. При цьому суд виходив з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до врегульованих Цивільним кодексом України загальних умов укладення договорів (ст.ст. 6, 627, 628 Цивільного кодексу України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Встановлено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає із змісту або суті відносин між сторонами (п.3 ст.6).

Із фактичних обставин і матеріалів справи слідує, що між ПрАТ «АІСЕ Україна» та ОСОБА_1 укладено ОСОБА_2 №174428 від 15.09.2007р.,предмет якої передбачає надання ПрАТ «АІСЕ Україна» послуг з адміністрування системи Автоплан. Система Автоплан складається із учасників, об»єднаних у групу, які шляхом сплати щомісячних внесків, зазначених в угоді, акумулюють кошти для придбання автомобіля для кожного з них.

Посилаючись на умови ОСОБА_2 №174428 та Додатків до цієї угоди, зокрема, Додатку №2, позивач стверджує, що з метою отримання автомобіля та запобігання анулювання відповідачем його права на отримання автомобіля, ним був підписаний Додаток №3 від 28.09.2011р., яким визначено суму 57459,71 грн. належних ним до сплати платежів за встановленим графіком з 29.09.2011 по 31.01.2016р. Вважаючи умови Додатку №3, які передбачають можливість зміни суми заборгованості в разі зміни ціни автомобіля, несправедливими, оскільки внаслідок збільшення суми заборгованості ціна на автомобіль, отриманого ним у 2011р., зросла, хоча необхідності у коригуванні ціни автомобіля в бік збільшення немає.

Позивач таким чином вважає наявними порушення норм ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон № 1023-XII) він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі № 1023-XII не визначено певних меж його дії, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи з демократичних принципів цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах такої сторони, як фізична особа споживач, можна зробити висновок, що вказаним Законом регулюються відносини, що виникають із договорів, що передбачають надання фізичній особі товарів та послуг для задоволення її особистих потреб. Такі відносини можуть виникати з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.

У статтях 18 і 19 Закону № 1023-ХІІ передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві (правова позиція, наведена Верховним Судом України у Аналізі практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України).

Укладена сторонами ОСОБА_2 №174428 від 15.09.2007р. з Додатками до цієї ОСОБА_2 передбачає гарантії надання позивачу права на отримання автомобіля за умови виконання ним усіх зобов'язань, передбачених ОСОБА_2. При цьому право на отримання автомобіля означає право одержати власне автомобіль та обов'язок товариства передати автомобіль, якщо учасник групи належно виконує свої зобов'язання.

Суд погоджується із доводами відповідача про те, що при підписанні Додатку №3 до ОСОБА_2 сторони фактично не встановлювали певних додаткових умов, прав чи обов»язків. Сторонами обумовлено фактичний стан виконання зобов»язань на дату підписання Додатку № та визначено графік погашення заборгованості.

Твердження позивача про несправедливість оспорюваних умов Додатку №3 жодним чином не обгрунтовано відповідно до встановлених за ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» критеріїв визнання умов договору несправедливими.

Окрім того, необгрунтованими є доводи позивача про недійсність оспорюваних умов Додатку №3 через відсутність у відповідача права на його укладення, оскільки він не є фінансовою установою, не включений до Державного реєстру фінансових установ, не отримав відповідну ліцензію.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" під поняттям "фінансова послуга" розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-ІV "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг" (введено в дію з 9 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" та доповнено п. 11-1 , відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження від 9 жовтня 2012 року № 1676 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах").

Таким чином, цілком правомірною є позиція відповідача стосовно того, що як на час укладення ОСОБА_2 №174428 від 15.09.2007р., так і на час підписання Додатку №3 від 28.11.2011р., за чинним законодавством України спірні правовідносини не кваліфікувались як відносини із надання фінансових послуг, а отже не передбачалось обов»язковості наявності у відповідача ліцензії на надання такого виду послуги як передбачено спірною угодою.

Виходячи з вищевикладених мотивів, позовні вимоги суд визнає не доведеними та необгрунтованими. Порушень вимог закону на моменту укладення оспорюваного Додатку №3 до ОСОБА_2 №174428 від 15.09.2007р. судом не встановлено.

Оскільки судом встановлено безпідставність позовних вимог, які не підлягають задоволенню, позовна давність застосуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 10,11,214,215 ЦПК України, ст. ст. 203,215,228,276 ЦК України суд,-

РІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» про визнання окремих умов Додатку №3 до ОСОБА_2 №174428 від 15.09.2007р., укладеного 28.09.2011р. між приватним акціонерним товариством «АІСЕ Україна» та ОСОБА_1, с сама умови: «Відповідно до пунктів Статті 5 ОСОБА_2 та статей 4,5 додатку №2 до ОСОБА_2 сума заборгованості може бути змінена в разі зміни ціни автомобіля» несправедливими та недійсними відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Івашкович І.І.