Справа № 460/4911/13 Головуючий у 1 інстанції: Воробель М.М.
Провадження № 22-ц/783/811/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М., Струс Л.Б.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 10 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

В грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, в якому просить зобов'язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод в користуванні житлом - квартирою № 2 в будинку № 11 по вул. Святоюрській в м. Яворові Львівської області та зобов'язати ОСОБА_2 надати йому ключі від вхідних дверей та доступ в інші житлові приміщення даної квартири. Свої позовні вимоги мотивує тим, що у відповідності до рішення Яворівського районного суду від 02 жовтня 2012 року про визначення часток у спільній сумісній власності, право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 було припинено та визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ним - ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, і ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 - право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2, визначивши по 1/10 частині квартири кожному. В даній квартирі він на протязі багатьох років робив ремонти для покращення цього житла та вклав у неї великі гроші та свою працю, в ній знаходяться його особисті речі. Саме тому 16.12.2013 року, маючи ключі від вхідних дверей та ключі від кімнати, він прийшов за вказаною адресою щоб забрати деякі особисті зимові речі. Коли намагався відкрити двері, то виявив що замок у вхідних дверях відповідачкою замінено. На його прохання відкрити двері та дати йому можливість потрапити до житлового приміщення, а тим більше надати ключі від вхідних дверей, відповідачка відмовляє. З цього приводу він звернувся до Яворівського РВ ГУ МВС України у Львівській області, а також до Яворівської міської ради із заявою про чинення йому ОСОБА_2 перешкод в користуванні його житлом - квартирою № 2 в будинку № 11 по вул. Святоюрській в м. Яворові Львівської області.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Зобовязано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 в користуванні житлом - квартирою № 2 в будинку № 11 по вул. Святоюрській в м. Яворів Львівської області.

Зобовязано ОСОБА_2 надати ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей та надати доступ в інші житлові приміщення квартири АДРЕСА_3.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 229 гривень 40 копійок.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, яка вважає його незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що при розгляді справи судом необєктивно та не в повному обсязі оцінено докази по справі, а також не отримано від позивача обґрунтування того, як саме нею вчиняються перешкоди в користуванні житлом. В судовому засіданні нею повідомлялось, що вона не заперечує щодо перебування позивача на своїй частці майна. Крім цього, позивач у спірну квартиру не зявляється, оскільки перебуває на заробітках, що унеможливлює чинення йому будь-яких перешкод у користуванні майном. Просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач ОСОБА_3 у своїх запереченнях на скаргу її доводи не визнав, вказавши на безпідставність скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до статей 3, 21, 24, Конституції України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

В судовому засіданні встановлені наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

У відповідності до рішення Яворівської міської ради від 23.04.1993 року квартиру АДРЕСА_2 було приватизовано та видано свідоцтво про право власності на неї згідно розпорядження від 23.04.1993 року № 65. У відповідності до вказаного Свідоцтва ця квартира належала ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 на праві спільної сумісної власності (а.с. 7).

Однак рішенням Яворівського районного суду від 02 жовтня 2012 року про визначення часток у спільній сумісній власності та ухвалою Яворівського районного суду від 24 січня 2013 року про виправлення описки, право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_4 було припинено та визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 - право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2, визначивши по 1/10 частині квартири кожному (а.с. 12, 13).

Також районним судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 перешкоджає позивачу ОСОБА_3 в доступі до квартири АДРЕСА_5.

Так, 23 грудня 2013 року комісією Яворівською міської ради, яка була створена у відповідності до розпорядження міського голови Яворова, було встановлено, що ОСОБА_2 замінила замок на вхідних дверях у житловому приміщенні, на прохання надати ключі категорично відмовила, а також пояснила, що ні позивачу по справі, ні членам його сім'ї вона доступу до квартири не дасть. Даний факт підтверджується Актом від 23 грудня 2013 року (а.с. 6).

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до вимог ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Як встановлено в судовому засіданні, зазначені вище норми закону порушуються відповідачкою, оскільки остання не надає позивачу, як співвласнику даного помешкання доступу до його житла.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як зазначив суд першої інстанції, з урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених позивачем та його представником. Їхні показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Оцінивши докази по даній справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки ґрунтуються на нормах чинного законодавства і доведені повністю доказами, дослідженими в судовому засіданні. Відповідачка дійсно чинить перешкоди позивачу в користуванні даною квартирою, а тому з метою захисту Конституційного права позивача, його вимоги підлягають до задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 10 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_13