Справа № 462/7092/14 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/783/1927/15 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю позивача ОСОБА_3; Сторожа М.І. - представника ТзОВ „Компанія „Україна ЛВ-ТУР",

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, представника ОСОБА_6 і ОСОБА_3, на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 січня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 і ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія „Україна-ЛВ-ТУР" (в подальшому - „Товариство") про захист прав споживачів, у якому просили суд визнати недійсним договір про надання послуг від 09.10.2012 року, стягнути сплачені за цим договором кошти в сумі 16 231 грн. та відшкодувати 500 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що 09.10.2012 року між позивачами та Навчально-виховним комплексом „Загальноосвітня школа І ступеня - дитячий садок „Дивосвіт" (НВК „Дивосвіт") був укладений договір про надання послуг, за яким вони, як батьки, доручають, а НВК „Дивосвіт" бере на себе зобов'язання надавати освітні послуги в сферах дошкільної та позашкільної освіти, в тому числі - додаткові платні послуги з метою повноцінного розвитку, виховання і навчання дитини, забезпечення її фізичного та психічного здоров'я (в подальшому - „Договір"). Протягом трьох років позивачі справно вносили плату за навчання, однак отримали від відповідача листа, в якому їх повідомлялося про систематичне порушення ними пунктів 2.2.8 і 2.2.11 Договору та про те, що станом на 01.08.2014 року сума заборгованості становить 420 грн., а також вказувалося про розірвання Договору з 15.08.2014 року. Із даного листа позивачам стало відомо, що НВК „Дивосвіт" є структурним підрозділом ТзОВ «Компанія «Україна-ЛВ-ТУР», що у відповідності до ст.ст. 203 ч.3, 215 ЦК України є підставою недійсності правочину. Окрім того, порядок укладення та зміст Договору не відповідає вимогам ст.ст. 628, 632, 638, 903, 906 ЦК України, ст.ст. 61, 66 Закону України „Про освіту", ст.ст. 18, 21 Закону України „Про захист прав споживачів" та Типовому договору про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації або про надання додаткових освітніх послуг навчальними закладами, затвердженому наказом Міністерства освіти і науки України від 11.03.2002 року №183. Вважали, що визначення розміру, структури, форм та умов оплати наказами ТзОВ «Компанія «Україна-ЛВ-ТУР» є несправедливими умовами Договору та такими, що порушують права споживача і суперечать чинному законодавству. Стверджували, що недобросовісною поведінкою відповідача їм завдано моральну шкоду, розмір якої вони оцінюють у 500 грн. (а.с. 1-6).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 80-81).

Дане рішення оскаржила представник позивачів ОСОБА_5

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що заява позивачки про прийняття доньки в НВК „Дивосвіт", а також ознайомлення її з умовами перебування та оплатою, не свідчать про ознайомлення позивачів, як споживачів освітніх послуг, з інформацією про ці послуги.

Вважає, що суд помилково вважав, що ліцензія, видана відповідачу для НВК „Дивосвіт" у 2011 році, охоплює також і надання послуг у сфері дошкільної освіти, оскільки цей вид діяльності не вказаний у цій ліцензії.

Вважає, що у відповідача не було підстав для розірвання Договору, оскільки у повідомленні про заборгованість не зазначено за який період її нараховано.

Вважає, що укладений між сторонами спору Договір не відповідає вимогам Типового договору.

Висновок суду про те, що надання послуг, якість яких не оспорюється, виключає можливість визнання договору недійсним, вважає помилковим.

Вважає, що визначення розміру, структури, форм та умов оплати наказами відповідача, є несправедливими умовами договору і такими, що порушують права споживача.

Вважає, що вище наведені обставини підтверджують наявність умислу у діях відповідача щодо введення в оману позивачів, „а отже, необхідність застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 227 та ч. 2 ст. 230 ЦК України (відшкодування збитків та моральної шкоди" (а.с. 83-88).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно укладеного 09.10.2012 року між сторонами спору Договору про надання послуг, відповідач в особі Навчально-виховного комплексу „Загальноосвітня школа І ступеня - дитячий садок „Дивосвіт" брав на себе зобов'язання надавати освітні послуги в сферах дошкільної та позашкільної освіти, в тому числі - додаткові платні послуги з метою повноцінного розвитку, виховання і навчання дитини, забезпечення її фізичного та психічного здоров'я (а.с. 7).

Як стверджується матеріалами справи та визнається самими позивачами, вище згадані послуги, передбачені Договором, Товариством надавалися позивачам з 09.10.2012 року по 15.08.2014 року.

Ні доводи позовної заяви, ні доводи апеляційної скарги не містять претензій до якості та кількості отриманих позивачами послуг, які були передбачені Договором.

Крім цього, протягом виконання сторонами умов Договору (з 09.10.2012 року по 15.08.2014 року - майже два роки) у позивачів претензії до положень, передбачених цим Договором, не було.

Як визнав в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_3, причиною для звернення до суду з даним позовом про визнання недійсним Договору стало те, що відповідач ініціював розірвання даного Договору.

В той же час, позивачі не оспорюють розірвання Договору в односторонньому порядку з ініціативи відповідача та не заявляли вимоги до нього (у відповідності до ст.ст. 652 ч.3, 653 ЦК України) про визначення наслідків розірвання цього Договору.

Вимога про відшкодування коштів сплачених за Договором, що оспорюється, є похідною від вимоги про визнання цього Договору недійсним.

З огляду на характер договорів у сфері надання послуг, дані договори належать до категорії договорів, за якими відновити (повернути) сторони у первинне положення (у відповідності до ч.1 ст. 216 ЦК України) практично неможливо, так як факт надання послуг - річ безповоротна, оскільки повернути надану послугу в натурі (в даному випадку - освітні послуги в сферах дошкільної та позашкільної освіти) неможливо.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що у разі неможливості повернення у натурі одержаного на виконання недійсного правочину, зокрема - тоді, коли одержане полягає у наданій послузі, відшкодуванню підлягає вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, у випадку визнання Договору про надання послуг, що оспорюється позивачами, недійсним, вартість наданих позивачам освітніх послуг підлягала б до стягнення саме з позивачів, а не з відповідача на їхню користь (в сумі 16 231 грн.), як про це заявлено позовну вимогу і що є метою позовної вимоги про визнання цього Договору недійсним.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків оскаржуваного рішення, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, представника ОСОБА_6 і ОСОБА_3, відхилити та залишити рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 січня 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: