У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

25 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, кредитної спілки «Добробуд» про визнання договору поруки припиненим за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 6 лютого 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, уточненим під час розгляду справи, в якому посилався на те, що за договором відступлення права вимоги, укладеним між ним та кредитною спілкою «Добробуд» (далі - КС «Добробут»)15 січня 2013 року, він набув права вимоги за кредитним договором від 20 липня 2007 року, укладеним між КС «Добробуд» та ОСОБА_4, за яким остання до 20 липня 2009 року отримала кредитні кошти у сумі 13 000 грн зі сплатою 24 % річних. Просив стягнути солідарно з ОСОБА_4 як боржника та ОСОБА_5 як поручителя за кредитним договором від 20 липня 2007 року заборгованість, яка складається з 13 000 грн основного боргу та 61 760 грн відсотків за користування кредитом, а також відшкодувати судові витрати.

У травні 2013 року ОСОБА_5, заперечуючи проти позову, звернувся до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та КС «Добробуд» із зустрічним позовом про визнання договору поруки від 20 липня 2007 року припиненим, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що він виступив поручителем за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_4 та КС «Добробуд» 20 липня 2007 року на строк до 20 липня 2009 року, отже строк вимоги до нього як до поручителя сплив.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 6 лютого 2014 року ОСОБА_3 у задоволенні позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано договір поруки, укладений між КС «Добробуд» та ОСОБА_5, припиненим.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 липня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено з інших підстав.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування судових рішень в частині відмови у стягненні заборгованості з ОСОБА_4 і просить ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення його позову, з посиланням на неправильне застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_5 та відмови у стягненні з нього заборгованості судові рішення не оскаржені, а тому не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з відсутності у кредитора оригіналу договору відступлення права вимоги та недоведення належного повідомлення боржника про передачу права вимоги.

Ухвалюючи нове рішення в цій частині, апеляційний суд зазначив, що договір відступлення права вимоги суперечить закону, оскільки за змістом він є договором факторингу, а фактором може бути банк або інша фінансова установа.

Однак повністю погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанцій не можна.

Судами встановлено, що 20 липня 2007 року між КС «Добробуд» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № КСД-01709, за умовами якого ОСОБА_4 отримала строком на 24 місяці споживчий кредит в розмірі 13 000 грн зі сплатою 24% річних.

Відповідно до п. 6.2.6 зазначеного кредитного договору кредитор має право уступати вимогу з повернення кредиту третій стороні без згоди на це позичальника, але зобов'язується інформувати його при виникненні цієї ситуації в 5-ти денний термін. Позичальник не має права робити переказ боргу третій стороні без письмової згоди на це кредитора.

15 січня 2013 року між КС «Добробуд» та ОСОБА_6 укладено договір відступлення права вимоги, згідно з умовами якого кредитна спілка відступила ОСОБА_3 право вимоги за кредитним договором № КСД-01709.

Матеріали справи містять копію повідомлення ОСОБА_4 про відступлення права вимоги за договором від 15 січня 2013 року.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 з тих підстав, що договір відступлення права вимоги не відповідає вимогам цивільного законодавства, апеляційний суд, усупереч наведеним нормам закону та ст.ст. 212-214, 315 ЦПК України, не врахував зміст позовних вимог та обставини, якими ці вимоги обґрунтовані, і залишивши поза увагою межі позовних вимог та доводи апеляційної скарги, дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_4

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості з ОСОБА_4 ухвалено з такими порушеннями норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині, що оскаржена.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 липня 2014 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_4 заборгованості скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П.Касьян
Судді: Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко Д.О.Остапчук В.О.Савченко