АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/387/15 Доповідач - Шевчук Г.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Бершадська Г. В., Ткач З. Є.,

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю сторін - ОСОБА_1

відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 2 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про вселення, виселення з житлового будинку,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 2 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про вселення, виселення з житлового будинку - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Тернопільського міськрайонного суду скасувати, та постановити нове рішення, яким виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. В обгрунтування вимог посилається на те, що суд не дав належної правової оцінки зібраним доказам та виніс незаконне рішення. Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 тривалий час порушує правила співжиття.

У судовому засіданні апелянт апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Відповідачі апеляційну скаргу заперечили, рішення суду вважають законним.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що правових підстав для задоволення позовних вимог немає.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується .

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 04 листопада 2014 року, виданого Реєстраційною службою Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області, 1/3 частка житлового будинку по АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1, та 1/3 частка цього будинку належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2.

Відповідачу ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності 1/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, однак він не зареєстрував права власності на належну йому частку у будинку.

Між сторонами склались неприязні стосунки, внаслідок чого позивачка неодноразово зверталась у Тернопільський РВ УМВС України в Тернопільській області.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що суд безпідставно відмовив у виселенні ОСОБА_3, оскільки відповідачка у спірному житлі не проживає, а тому не порушує права ОСОБА_1

З постанови про закінчення виконавчого провадження від 26.08.2013 року вбачається, що виконавчий лист по справі №1915/20147/2012 виконаний, а саме виконано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області про виселення ОСОБА_3 з житлового будинку по АДРЕСА_1. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснила, що в спірному житловому будинку з часу виселення не проживає, а часом тільки провідує відповідача. Проживає в с.Грабівці Тернопільського району в будинку, який їй належить.

Позивачка не заперечила ту обставину, що ОСОБА_3 постійно не проживає в спірному будинку, однак вважає, що ОСОБА_3 не повинна навіть приходити в будинок до її сина ОСОБА_4, оскільки має свій будинок.

Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доводи апелянта, що суд необгрунтовано відмовив їй у вселенні, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд правильно встановивши, що відповідачі не перешкоджають позивачці у вільному доступі до будинку, підставно відмовив у даних позовних вимогах.

За правилами ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач не подала суду та не навела в апеляційній скарзі жодного доказу, який би підтверджував, що відповідачі перешкоджають позивачці у вільному доступі до будинку.

За встановлених обставин, та враховуючи положення ст.391 ЦК України, за правилами якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтованого дійшов висновку про відсутність підстав для захисту порушеного права позивача шляхом вселення останньої до будинку.

Посилання апелянта про те, що суд безпідставно відмовив у виселенні ОСОБА_2 колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні, оскільки вони не грунтуються на законі та спростовуються матеріалпми справи.

Судом встановлено, що і не заперечили сторони в суді першої інстанції, відповідач ОСОБА_4, як член колгоспного двору є власником на праві спільної часткової власності 1/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, однак не зареєстрував права власності на належну йому частку у будинку.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 8 квітня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про виселення встановлено, що відповідач ОСОБА_2, як член колгоспного двору є співвласником житлового будинку по АДРЕСА_1 разом із позивачкою та братом ОСОБА_2, дане будинковолодіння відноситься до колгоспного двору та станом на 01.07.1990 року членами двору були: голова двору ОСОБА_1 - позивачка, син - ОСОБА_2, та відповідач по справі - ОСОБА_4.

Відповідач ОСОБА_2, зареєстрований у спірному будинку, що доводиться наявними відмітками у будинковій книзі .

Відповідно до вимог ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 155 ЖК УРСР передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позивачкою не доведено наявнісь підстав для виселення відповідача .

Сама наявність конфлікту між сторонами не свідчить про існування перешкод позивачці у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити .

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 2 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Г.М. Шевчук