Категорія 27 Доповідач Міхасішин І. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого: Міхасішина І.В.

Суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

При секретарі: Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Проспера - А.В.» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «Інком-Б.С.», товариства з обмеженою відповідальністю «Проспера - А.В.» про розірвання договорів, стягнення коштів та моральної шкоди, -

встановила:

В травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом про розірвання договорів, стягнення коштів та моральної шкоди, обґрунтовуючи вимоги тим, що 07.07.2014 року між ним та ТОВ «Проспера - А.В.» в особі його довіреної особи Рокецької У.М. укладено договір за №0179 про надання безвідсоткової готівкової позики за умовами програми «Доступний кредит» в сумі 30000 гривень. Перед укладенням згаданого договору представник приватного підприємства «Інком - Б.С.» та ТзОВ «Проспера A.B.» Рокецька У.М. за надані послуги (консультацію з приводу надання необхідного кредиту) оформила додатковий договір за цим же № 0179 від 07.07.2014 року, за умовами якого зобов'язала позивача сплатити в користь ПП «Інком -Б.С.» 900 гривень. Відповідно до Додатку № 1 Договору № 0179 позивач мав право отримати від ТзОВ «Проспера A.B.» безвідсотковий кредит готівкою в сумі 30 000 грн., відповідно попередньо вносячи на рахунок Товариства щомісячно через банківську установу кошти в сумі 833,33 гривень. На виконання умов Договору позивач 15 серпня 2014 року перерахував на рахунок ТзОВ «Проспера A.B.» перший внесок в сумі 834 гривні. Після цього, 17.09.2014 року,19.09.2014 року, 14.10.2014 року 15.11.2014 року перераховував платежі, сплативши всього 3337 грн. Однак кредитних коштів не отримав, а тому 10 .11.2014 року через нотаріуса направив на адресу ПП «Інком-Б.С.» лист - звернення, в якому просив розглянути питання видачі йому обіцяного кредиту. Відповіді на лист-звернення не отримав. 20.11.2014 року позивач відповідно до ст. 654 ЦК України направив заяву на ім'я директора ПП «Інком-Б.С.» Миколайчука B.C. в якому просив відповідно до вимог статті 8, п.8.1. розірвати дію Договору № 0179 від 07.07.2014 року і повернути йому раніше перераховані гроші. 29.12.2014 року позивачем направлено лист - претензію з вимогою у добровільному порядку повернути 3337 грн., сплачених на користь відповідача. Відповіді на цей лист не отримав. У середині січня 2015 року від відповідача надійшло письмове повідомлення по те, що внесені кошти відповідач зможе повернути лише протягом 30 банківських днів від дня закриття програми «Доступний кредит». 20.01.2015 року позивач, повторно, в адресу відповідача надіслав лист - претензію з додатком відповідних документів та вимогою повернути добровільно перераховані внески. Будь-якої відповіді на згадану претензію не отримав. Такими діями відповідача в особі ТзОВ «Проспера-А.В.» йому заподіяно моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 15 000грн.

Виходячи з чого, з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати договір № 0179 від 07.07.2014 року про надання інформаційних, консультативних послуг та послуги з пошуку інформації в сумі 900 гривень розірваним та повернути сплачені ним в користь відповідача гроші в сумі 900 гривень. Визнати договір № 0179 від 07.07.2014 року, про надання безвідсоткової готівкової позики за умовами програми «Доступний кредит» розірваним. Стягнути з ТзОВ «Проспера A.B.» на користь позивача кошти в сумі 3 337 гривень та 15000 гривень моральної шкоди, судовий збір - 243,60грн., витрати на проїзд в сумі 750 грн., за надання правової допомоги за складання позовної заяви - 300грн., за ксерокопії документів - 100грн., поштові витрати - 100грн., за меморіальні ордери в Ощадбанку - 50грн., харчування -300грн.

Рішенням Вінницької області Вінницької області від 08.07.2015 року задоволено частково.

Стягнуто з ТзОВ «Проспера А.В.» на користь ОСОБА_3 платежі в розмірі 3337 грн., 3000 грн. у відшкодування моральної шкоди, 243,60 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору та 227,44 грн. - витрат на проїзд.

В задоволенні решти позовних вимог до ТзОВ «Проспера А.В.» про розірвання договору та стягнення моральної шкоди в сумі 12 000грн. та інших витрат пов'язаних з розглядом справи - відмовлено.

В частині позовних вимог до ПП «Інком -Б.С.» про розірвання договору та стягнення 900 грн. у відшкодування витрат за інформаційно - консультативні послуги - відмовлено.

В апеляційній скарзі ТзОВ «Проспера- А.В.» просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.

18 вересня 2015 року ОСОБА_3 подав клопотання, яке підтримав в судовому засіданні, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 368 грн. витрат на проїзд до суду апеляційної інстанції та 1500 грн. витрат на правову допомогу.

В судовому засіданні ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечив, просив суд її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник ПП «Інком -Б.С.» -Лендя О.В. апеляційну скаргу підтримав, просив суд її задовольнити.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції дійшла висновку , що апеляційну скаргу ТзОВ «Проспера-А.В.» та клопотання ОСОБА_3 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 виконав умови додатку №2 до договору від 07.07.2014 року, однак позику не отримав, а тому сплачені кошти в сумі 3337 грн. підлягають стягненню з відповідача. Крім того, суд визнав доведеними вимоги позивача про заподіяння останньому моральної шкоди, яку визначив в розмірі 3000 грн. Також суд виходив з доведеності позивачем належними доказами судових витрат , пов'язаних з явкою до суду в сумі 227, 44 грн. Судом відмовлено у частині вимог про розірвання договорів, оскільки договір про надання безвідсоткової позики є розірваним відповідно до умов п. 8.4 додатку №2 до договору, а вимоги в частині розірвання договору № 0179 від 07.07.2014 року про надання інформаційно-консультаційних послуг є безпідставними.

З такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитися неможливо.

По справі встановлено, що 07.07.2014 року між ТОВ «Проспера А.В.» та ОСОБА_3 укладено договір №0179, згідно умов якого товариство за згодою позичальника зобов'язується вчинити від його імені певні дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики, зазначеної у додатку №1 до даного договору, на підставі ст. ст. 1046, 1048 ЦК України та на умовах діяльності програми «Доступний Кредит» (а.с.12).

Згідно додатку №1 до договору №0179 від 07.07.2014 року сторони погодили розмір платежів в сумі 833,33грн. (а.с.12 зворот).

Відповідно до п. 5.2 додатку №2 до договору №0179 від 07.07.2014 року для отримання безвідсоткової позики позичальник зобов'язується сплатити запропоновані платежі до Фонду позичальників (Пропозиції) в строк, не пізніше 5 банківських днів з моменту отримання рішення про надання безвідсоткової позики.

Згідно з п. 1.3 договору позичальник доручив товариству використовувати суми платежів для формування фонду позичальників та його розподілу, а також здійснювати надання безвідсоткової позики на користь позичальників програми «Доступний кредит».

Пунктом 2.1.1 договору встановлено, що позичальник зобов'язався своєчасно, не пізніше 15 числа кожного місяця сплачувати платіж до фонду позичальників , за рахунок якого товариство надає відповідні суми у відсоткову позику а програмою «Доступний кредит».

За змістом п.п 3.4, 4.1, 4.2 додатку №2 до договору у випадку несвоєчасної сплати платежу до фонду позичальників, позичальник втрачає право участі в Заході розподілу фонду позичальників. Датою сплати платежів за укладеним між сторонами договором та додатками до нього буде вважатися дата зарахування грошових коштів на поточні рахунки товариства.

Товариство організовує захід з розподілу фонду позичальників , коли фонд позичальників є достатнім. Захід проводиться не рідше одного разу на два місяці. За відсутності заборгованості по сплаті платежів до фонду позичальників позичальник програми має право брати участь у найближчому заході.

З наданих позивачем квитанцій вбачається, що ОСОБА_3 було сплачено на користь ТОВ «Проспера А.В.» кошти в сумі 3337грн. (а.с.16-18).

10.11.2014 року ОСОБА_3 направив на адресу ПП «Інком-Б.С.» лист - звернення, в якому просив розглянути питання видачі йому обіцяного кредиту. (а.с. 19). Відповіді на лист-звернення не отримав.

20.11.2014 року позивач направив заяву на ім'я директора ПП «Інком-Б.С.» Миколайчука B.C. в якому просив розірвати дію Договору № 0179 від 07.07.2014 року і повернути йому раніше перераховані гроші (а.с. 20).

29.12.2014 року позивачем направлено лист - претензію з вимогою у добровільному порядку повернути 3337 грн., сплачених на користь відповідача (а.с. 23).

У середині січня 2015 року від відповідача надійшло письмове повідомлення по те, що внесені кошти відповідач зможе повернути протягом 30 банківських днів від дня закриття програми «Доступний кредит».

Відповідно до п. 8.1 додатку №2 до договору сторони дійшли згоди, якщо позичальник виявить бажання розірвати договір в односторонньому порядку та враховуючи те, що сплачені кожним позичальником платежі до фонду позичальників були надані у безвідсоткову позику позичальникам, які отримали рішення про надання безвідсоткової позики, товариство здійснить повернення сплачених позичальником платежів до фонду позичальників протягом тридцяти банківських днів від дня закриття програми «Доступний кредит», до якої належав позичальник. Товариство повідомляє позичальника про закриття програми «Доступний кредит» не пізніше 10 робочих днів з моменту закриття програми «Доступний кредит»

Згідно п. 8.4 додатку №2 до договору, якщо позичальник виявить бажання розірвати договір, він вважається розірваним з 1 числа місяця, наступним за тим, у якому позичальник письмово повідомив товариство про свій намір.

Відповідно до п.12 додатку №2 до договору протягом 30 днів товариство проводить закриття програми «Доступний кредит» у випадку повного виконання платіжних зобов'язань останнього позичальника у даній програмі «Доступний кредит». Після закінчення сплати всієї кількості платежів останнього позичальника у програмі «Доступний кредит» , товариство починає повертати сплачені платежі до Фонду позичальника тим учасникам, з якими був розірваний договір.

Відповідно до ч.3 с. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Статтею 653 ЦК України передбачені правові наслідки розірвання договору, зокрема, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

У пункті 8.1 додатнку №2 до договору сторони передбачили повернення платежів у разі розірвання договору за вимогою позичальника за умови закриття програми «Доступний кредит».

Задовольняючи позовні вимоги про повернення позивачу сплачених коштів в сумі 3337 грн. суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам відповідача та пунктам 8.1, 8.4, 12 додатку №2 до договору, своїх висновків не обгрунтував та не зазначив норми матеріального права, на підставі яких підлягають до задоволення ці позовні вимоги.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 2 ст. 1048 ЦК України договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 зазначено, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року N 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Пунктом 9 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, а тому посилання позивача у позовній заяві на норму права, яка не підлягає до застосування, саме по собі не є підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, ч.2 , ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Суб'єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством.

Оскільки як встановлено судом та не заперечується сторонами, договір №0179 від 07.07.2014 року про надання безвідсоткової позики розірвано, а також умовами договору передбачено повернення позичальнику сплачених ним коштів, кошти в сумі 3337 грн. підлягають поверненню ОСОБА_3

Проте положення пунктів 8.1, 12 додатку №2 до договору щодо умов повернення сплачених позичальником коштів, а саме після закриття програми «Доступний кредит» у випадку повного виконання платіжних зобов'язань останнього позичальника у даній програмі, тобто після закінчення сплати всієї кількості платежів останнього позичальника у програмі «Доступний кредит» є нікчемними, оскільки ставлять обов'язок відповідача по поверненню коштів в залежність від виконання обов'язку виконання платіжних зобов'язань всіх позичальників даної програми, не пов'язаних будь-якими зобов'язаннями з позивачем.

При цьому як в самому договорі, так і в додатку до нього відсутні відомості про кількість учасників програми «Доступний кредит», графік виконання ними зобов'язань, а також будь-яка дата можливого закриття програми, що зумовлює невизначеність у можливості повернення споживачу його коштів взагалі та ставить позичальника у вкрай невигідне становище порівняно з кредитором.

Відповідачем або його представником будь-яких доказів про порядок та строки закриття програми не надано.

Таким чином, умови договору про повернення кошів позичальнику у випадку розірвання договору за його бажанням після закриття програми «Доступний кредит» є двозначними та нечіткими, що вводять споживача в оману, і спонукають споживача до укладення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, тобто нікчемними.

Відповідно до 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з ч.1,2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.5 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) №4 від 31.03.1995 року).

ОСОБА_3 не надав належних та допустимих доказів заподіяння йому моральної шкоди, та в чому вона виразилася, а тому такі вимоги не підлягають до задоволення.

Згідно з ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч.1 та п.3 ч.3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати сторін та їх представників , що пов'язані з явкою до суду.

Висновок суду першої інстанції про стягнення на користь позивача 227, 44 грн. витрат на проїзд є правильним.

З цих підстав підлягає задоволенню клопотання ОСОБА_3. в частині стягнення з ТзОВ «Проспера-А.В. 368 грн. витрат на проїзд до суду апеляційної інстанції, що підтверджується відповідними проїзними документами.

Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 1500 грн., в цій частині клопотання не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з наданого позивачем в апеляційній інстанції договору про надання правової допомоги від 23.02.2015 року, укладеним між ОСОБА_3 та адвокатом Мелетько В.П. , останній зобов'язався надати замовнику правову допомогу по захисту його прав та інтересів у Вінницькому міському суді та Апеляційному суді Вінницької області за позовом ОСОБА_3, до ТзОВ «Проспера-А.В.» про розірвання договору та стягнення коштів.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера серії АВ 050906 на підставі вказаної угоди ОСОБА_3 23.02.2015 року було сплачено 1500 грн.

Згідно з 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справа» від 17.10.2014 року №10 підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Питання відшкодування судових витрат , понесних позивачем, вирішувались судом першої інстанції з урахуванням доказів, поданих позивачем.

Подання позивачем нових доказів до суду апеляційної інстанції, які не подавались до суду першої інстанції без поважних причин, не можуть бути предметом розгляду в апеляційному суді.

При цьому апеляційний суд виходить з того, що представник позивача не брав будь-якої участі в апеляційному суді.

За таких обставин, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права , які підлягають до застосування, неповно з'ясував обставини справи, що є підставою для скасування судового рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалення нового.

Враховуючи наведене, керуючись ст. 307, ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила :

Апеляційну скаргу «Проспера - А.В.» задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 липня 2015 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до приватного підприємства «Інком-Б.С.», товариства з обмеженою відповідальністю «Проспера - А.В.» про розірвання договорів, стягнення коштів та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Проспера - А.В.» на користь ОСОБА_3 платежі в розмірі 3337 (три тисячі триста тридцять сім) грн. та 368 (триста шістдесят вісім) грн. судових витрат на проїзд до Апеляційного суду Вінницької області.

В задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ І.В. Міхасішин

Судді: /підпис/ Ю.Б. Войтко

/підпис/ І.М. Стадник

З оригіналом вірно: