У Х В А Л А

іменем україни

15 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Малосадівської сільської ради Дубенського району Рівненської області, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності на спадкове майно; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 20 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько, ОСОБА_6 Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із земельної ділянки, розташованої на території Малосадівської сільської ради Дубенського району Рівненської області, площею 2,19 га. Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є він, позивач, який вчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, та його брат, ОСОБА_5, який відмовився від спадщини на його користь.

Посилався на те, що він не може отримати свідоцтво про право на спадщину через втрату оригіналу акта про право власності на земельну ділянку та через невірне зазначення в цьому акті по-батькові спадкодавця, зокрема замість «ОСОБА_6» вказано «ОСОБА_6». Враховуючи викладене, позивач просив встановити факт, що державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку, виданий 28 вересня 2007 року Малосадівською сільською радою Дубенського району Рівненської області, на ім'я ОСОБА_6 належить ОСОБА_6, та визнати за позивачем право власності на цю ділянку в порядку спадкування.

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, в якому вказувала на те, що 24 травня 1994 року ОСОБА_6 склав заповіт, відповідно до якого заповів усе своє майно їй, своїй племінниці. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер. Посилаючись на те, що вона пропустила шестимісячний строк прийняття спадщини через погане самопочуття, неможливість знайти оригінал заповіту та необізнаність у чинному законодавстві України щодо строків прийняття спадщини, позивачка просила визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 10 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Встановлено, що державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 виданий 28 вересня 2007 року на ім'я ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 2,19 га, що розташована на території Малосадівської сільської ради Дубенського району Рівненської області і зареєстрований у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № НОМЕР_2, належить ОСОБА_6. Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 2,19 га, що розташована на території Малосадівської сільської ради Дубенського району Рівненської області, в порядку спадкування після смерті батька, ОСОБА_6 У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 20 січня 2015 року рішення районного суду в частині задоволення позову ОСОБА_3 про визнання права на спадщину скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційні скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Судові рішення в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини не є предметом касаційного перегляду, тому судові рішення в цій частині не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач є єдиним (з урахуванням відмови ОСОБА_5 від права на спадкування) спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька, ОСОБА_6, вчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. При цьому посилався також на те, що позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки при видачі державного акта про право власності на земельну ділянку допущено технічну помилку у написанні по-батькові померлого ОСОБА_6

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із того, що позивач має можливість отримати новий державний акт про право власності на земельну ділянку в позасудовому порядку, відтак, звернення до суду із позовом є передчасним.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6 Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є ОСОБА_3, який вчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, та його брат, ОСОБА_5, який відмовився від спадщини на його користь.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, яка складається із земельної ділянки, розташованої на території Малосадівської сільської ради Дубенського району Рівненської області, площею 2,19 га.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що він не може отримати свідоцтво про право на спадщину через втрату оригіналу акта про право власності на земельну ділянку та через невірне зазначення в цьому акті по-батькові спадкодавця, зокрема замість «ОСОБА_6» вказано «ОСОБА_6».

Апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 з підстав наявності у нього можливості отримати дублікат державного акта про право на земельну ділянку, виданий раніше на ім'я померлого ОСОБА_6, у позасудовому порядку та з відсутності правових підстав для визнання за ним права власності на цю земельну ділянку в порядку спадкування.

При цьому суд не звернув уваги на те, що 17 березня 2014 року приватний нотаріус Дубенського районного нотаріального округу Метка І.А. відмовив у видачі позивачеві свідоцтва про право на спадщину з огляду на відсутність у нього правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку.

Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 04 травня 1999 року № 43 та Інструкція про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 22 червня 2009 року № 325, на які посилався суд апеляційної інстанції, втратили чинність 23 серпня 2013 року та 15 жовтня 2013 року відповідно, тобто до звернення позивача до нотаріуса із заявою щодо видачі свідоцтва про право на спадщину.

При цьому суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав оцінки відмові приватного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину та посиланням ОСОБА_3 на те, що в акті на право власності на земельну ділянку неправильно зазначено по-батькові померлого ОСОБА_6, а також не перевірив, чи міг у цьому випадку позивач як спадкоємець ОСОБА_9 отримати дублікат акта, виданого на ім'я ОСОБА_10.

Отже, апеляційний суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції та фактично ухилився від вирішення спору по суті.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в частині вирішення позову ОСОБА_3, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду в цій частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 20 січня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська