АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 757/356/15-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Гладун Х.А.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6796/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Ратнікої В.М.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 01 квітня 2015 року у справі за заявою представника Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс Банк» про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс Банк» про припинення поруки,-

В С Т А Н О В И Л А:

Зазначеною ухвалою позовна заява ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Правекс Банк» про припинення поруки, з підстав передбачених п. 6 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, залишена без розгляду.

В апеляційній скарзі, з посиланням на порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування даної ухвали та припинити договір поруки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Як вбачається з матеріалів справи, в січні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом, відповідно до якого просила визнати поруку за договором поруки №1399-071/08Р від 06 серпня 2008 року, укладений між нею та ПАТ КБ «Правекс Банк» такою, що припинена.

Пунктом 3.1 зазначеного договору поруки передбачено що шляхом підписання даного договору, у відповідності до Закону України «Про третейські суди», сторони домовились та підтверджують свою згоду на те, що всі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з даного договору, у тому числі що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають вирішенню в постійно діючому Незалежному Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» у відповідності з його регламентом

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до ст. 12 цього Закону третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Таким чином, пункт 3.1 договору поруки є третейським застереженням, тобто договором про передачу спору на вирішення до третейського суду.

Умови договору поруки не містять посилання на те, що спори та розбіжності, що виникають з договору підлягають вирішенню шляхом переговорів, а у випадку недосягнення згоди - в судах загальної юрисдикції в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Також звертаючись в суд з даним позовом ОСОБА_2 не заявляла вимогу про визнання третейської угоди недійсною, наявність якої є обов'язковою передумовою для передачі спору на розгляд до третейського суду.

Встановлено що 25.01.2015 року, до початку з'ясування обставин у справі та перевірки їх доказами, представником відповідача було заявлено клопотання про залишення позову без розгляду на підставі п.6 ч.1 ст.207 ЦПК України (а.с.31).

Відповідно до ч. 5 статті 130 ЦПК України, якщо між сторонами укладено договір про передачу спору на вирішення до третейського суду, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 207 ЦПК України також передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо між сторонами укладено договір про передачу спору на вирішення до третейського суду і від відповідача надійшло до початку з'ясування обставин у справі та перевірки їх доказами заперечення проти вирішення справи в суді.

Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року, договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. Разом з тим пред'явлення позову до суду, за наявності такого договору, не дає підстав для повернення заяви чи відмови у відкритті провадження у справі (статті 121, 122 ЦПК), за винятком передбаченого пунктом 6 частини першої статті 207 ЦПК обов'язку суду залишити заяву без розгляду, якщо від відповідача надійшло до початку з'ясування обставин у справі заперечення проти вирішення спору в суді.

Таким чином, наявність договору між сторонами про передачу справи на розгляд третейського суду не перешкоджає його розгляду у суді, але лише за умови, що обидві сторони на це погоджуються, у противному разі заява залишається без розгляду. Але якщо сторони так і не звернуться до третейського суду, то вони за спільної згоди можуть повторно звернутися до суду.

Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року, у справі у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України, щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір, у сфері цивільних і господарських правовідносин, може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України).

Отже угода сторін про передачу спору на вирішення третейського суду є конституційним правом, яке не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).

Враховуючи те, що між сторонами укладено договір про передачу спору на вирішення до третейського суду, який міститься в договорі поруки у вигляді третейського застереження, та відповідач подав заперечення проти вирішення справи в суді, тому суд вірно залишив позов без розгляду.

Доводи апелянта про те, що суд не звернув уваги, що розгляд справ та вирішення спорів про захист прав споживачів, відповідно до вимог законів України «Про захист прав споживачів» та «Про третейські суди», не відноситься до компетенції третейських судів та є виключно прерогативою компетенції судів загальної юрисдикції, є необґрунтованими.

Так, згідно з п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейській суди» третейські суди можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, в тому числі, справ у спорах щодо захисту прав споживачів (в тому числі споживачів послуг банку, кредитної спілки).

Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язку найманого працівника.

Пленум Верховного Суду України у п. п. 1, 6 Постанови від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» роз'яснив, що споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб.

В даній справі позивач звертається з вимогою про припинення договору поруки, відповідно до якого вона зобов'язалась нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання боржником своїх обов'язків за кредитним договором.

Оскільки у вказаних правовідносинах позивач не є громадянином, котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб, дія Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини на поширюється.

Оскаржена у справі ухвала відповідає нормам процесуального права, а тому ця ухвала не може бути скасованою з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 307, 312 ЦПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 01 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: