Справа № 125/3001/14-ц Провадження № 22-ц/772/1555/2015Головуючий в суді першої інстанції Переверзєв С. В.
Категорія 23 Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого: Ковальчука О.В.,

суддів : Якименко М.М., Жданкіна В.В.

при секретарі : Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Фермерського господарства «Максіма» про розірвання договору оренди,

за апеляційними скаргами ОСОБА_2, Фермерського господарства «Максіма» на рішення Барського районного суду Вінницької області від 26 березня 2015 року у цій справі, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 07.09.2011 року між представником його батька та відповідачем у справі було укладено договір оренди транспортних засобів (тракторів колісних) строком на 5 років, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького нотаріального округу Рудиком В.В. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача - ОСОБА_4 помер. ОСОБА_2, як спадкоємець, звернувся до відповідача з вимогою повернути йому вказані транспортні засоби в зв'язку із смертю орендодавця, проте отримав відповідь, що вказана причина не є підставою для припинення договору оренди.

Посилаючись на те, що на порушення п.п. 7.2.2., 7.2.5., 7.2.9., укладеного договору оренди, відповідач не своєчасно здійснював орендні платежі, не забезпечив охорону транспортних засобів, що орендуються, не здійснив страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу, позивач просив суд розірвати договір оренди, зобов'язати відповідача повернути йому орендовані транспортні засоби та стягнути моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 26.03.2015 року вказаний позов задоволено частково, а саме розірвано зазначених договір оренди та зобов'язано ФГ «Максіма» повернути позивачу орендовані колісні трактори, у решті вимог відмовлено, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням, позивач, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції змінити, зазначивши підставою розірвання договору оренди прострочення відповідачем термінів сплати орендних платежів та вказавши в мотивувальній частині ідентифікуючі дані позивача.

Відповідач, не погодившись з ухваленим рішенням у частині задоволених вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволення вказаного позову в повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід відхилити, а апеляційну скаргу ФГ «Максіма» - задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог таким вимогам не відповідає з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 07.09.2011 року між ОСОБА_4, в особі його представника ОСОБА_5, та ФГ «Максіма» було укладено договір оренди трактора колісного марки «Т-150-К» 1992 року випуску та трактора колісного марки «МТЗ-82.1» 2001 року випуску строком на 5 років (а.с.6-9).

Згідно свідоцтва про смерть від 02.09.2013 року НОМЕР_1 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).

Після смерті ОСОБА_4, його син ОСОБА_2, як спадкоємець за законом, отримав свідоцтво про право на спадщину, яка складається з: трактора колісного марки «Т-150-К» 1992 року випуску та трактора колісного марки «МТЗ-82.1» 2001 року випуску (а.с. 10).

10.06.2014 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача з вимогою про повернення йому вказаних вище орендованих тракторів, посилаючись на те, що зазначений договір оренди втратив чинність у зв'язку зі смертю ОСОБА_4 (а.с. 11). На дане звернення відповідач письмово повідомив позивача, що немає наміру розривати договір достроково (а.с. 12).

Пунктом 6.1.2 вказаного орендного договору передбачено право орендодавця звернутись у судовому порядку із вимогою про дострокове розірвання договору, якщо орендар не сплачує орендну плату протягом трьох місяців підряд від дня спливу платежу.

Підставами для розірвання укладеного договору позивач вважає недотримання відповідачем таких вимог договору : п.7.2.2. - своєчасне здійснення орендних платежів, п.7.2.5. - забезпечення охорони транспортних засобів, що орендуються, п.7.2.9. - страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу.

19.06.2012 року ФГ «Максима» надсилало ОСОБА_4 лист з пропозицією надати рахунок та вказати адресу для переказу коштів за орендовану техніку, або направити уповноваженого представника для отримання коштів (а.с. 35). З платіжних документів, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що відповідач перераховував відповідні суми коштів на ім'я ОСОБА_4 в рахунок орендної прати за користування вказаною сільськогосподарською технікою (а.с. 37-46).

Встановивши вказані обставини, суд дійшов вірного висновку про те, що твердження позивача про невиконання відповідачем вимог п. 7.2.2 договору оренди ні перед ОСОБА_4, ні перед його спадкоємцем ОСОБА_2 не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки позивач не надав жодного доказу про повідомлення відповідача про зміну власника орендованих транспортних засобів, що позбавило відповідача можливості здійснювати зобов'язання по сплаті оренди перед ОСОБА_2 Порушення відповідачем п. 7.2.5 договору оренди також не було доведено належним та допустимими доказами, як і вимоги щодо відшкодування моральної шкоди.

Разом із тим, із висновками суду в частині задоволення позову колегія суддів погодиться не може, оскільки він дійшов його з порушення норм матеріального права, зазначивши, що відповідач не виконав вимог п. 7.2.9 договору оренди, що є істотним порушенням договору та підставою для його розірвання в розумінні ст. 651 ЦК України.

Однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України).

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою.

Керуючись ст. 651 ЦК України, суд першої інстанції повинен був оцінити істотність порушення відповідачем договору оренди, встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням позивачу, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків так і упущеної вигоди; її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Така правова позиція висловлена у Верховним Судом України у постанові від 18.09.2013 року у справі № 6-75 і враховується колегією суддів відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України.

Всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України позивач не довів тієї обставини, що допущене відповідачем порушення вказаного пункту договору завдало йому шкоду.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача, оскільки вони зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом, але не дають висновків про незаконність та необґрунтованість рішення в оскаржуваній ним частині.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Барського районного суду Вінницької області від 26 березня 2015 року в законній силі залишатись не може та підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог, в іншій частині рішення слід залишити без змін.

Враховуючи положення ст. 88, п. 4 ч. 1 ст. 316 ЦПК України, колегія суддів, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь Фермерського господарства «Максіма» судовий збір у розмірі 121,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И ЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити, апеляційну скаргу Фермерського господарства «Максіма» - задовольнити, рішення Барського районного суду Вінницької області від 26 березня 2015 року в частині задоволених вимог - скасувати, у задоволенні цих вимог - відмовити. В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Фермерського господарства «Максіма» судовий збір у розмірі 121,80 грн. (сто двадцять одна гривня 80 коп.).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : О.В. Ковальчук

Судді : М.М. Якименко

В.В. Жданкін