АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Місюра М.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року

в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», інтереси якого представляє публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2013 р. публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», інтереси якого представляє публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі - ПАТ «Акцент-Банк» та ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося у суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, в сумі 27 579 грн. 42 коп., яка підлягає стягненню на користь банку.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 листопада 2014 р. позов задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акцент-Банк», інтереси якого представляє ПАТ КБ «Приватбанк», заборгованість за кредитним договором, в сумі 6 801 грн. 73 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, 01 лютого 2008 р. між ЗАТ «Акцент Банк», правонаступником якого є ПАТ «Акцент Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №АВ4YRX12730012 (який складається з заяви позичальника, умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»), які є невід'ємними частинами кредитного договору), за умовами якого останній отримав грошові кошти в сумі 3 437 грн. 90 коп. на строк 12 місяців - по 01 лютого 2009 р. включно, зі сплатою 1% щомісяця на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту, в сумі 84 грн. 23 коп. та єдино разової винагороди за надання фінансового інструменту, в сумі 551 грн., щомісячним внесенням платежів в сумі 389 грн. 95 коп. /а.с. 6-14/

Положеннями п.3.2. умов договору відповідач, зокрема, зобов'язався погашати кредит, сплачувати відсотки, винагороду на користь банку та повернути кредит у порядку та строки відповідно до заяви.

Відповідно до п.5.1-5.3 умов договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому зобов'язанню, передбаченого договором, більше, ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості. При порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою та п.п.3.2.2, 3.2.3 умов, банк має право нарахувати, а позичальник сплатити банку пеню у розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу.

Згідно п.5.5 умов договору сторони погодили, що терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Матеріали справи свідчать, що банком на виконання умов договору надано відповідачу грошові кошти на придбання товару в повному обсязі /а.с.7/.

В порушення умов укладеного між сторонами кредитного договору відповідач взяті на себе зобов'язання по поверненню коштів не виконує, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 01 березня 2013 р. становить 27 579 грн. 42 коп. та складається із: заборгованості за кредитом, в сумі 3 437 грн. 91 коп., 225 грн. 56 коп. - заборгованість по відсотках, заборгованість з комісії, в сумі 1 010 грн. 76 коп. та 21 115 грн. 69 коп. - пені за прострочення виконання зобов'язань /а.с.5/.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 до банку від 04 червня 2013 р. за №6161 відповідач повідомив про виявлення ним 27 лютого 2008 р. втрати паспорту, у зв'язку з чим він звернувся 29 лютого 2008 р. до Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві та просив позивача про списання заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи заяву не укладенням ним останнього /а.с.40/.

В подальшому, в червні 2013 р. ОСОБА_1 звернувся до Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві з повідомленням про укладення від його імені невстановленою особою, з використанням його паспорту кредитного договору, що 21 червня 2013 р. внесено до ЄРДР за №0004717 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Постановою слідчого СВ Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 30 вересня 2013 р. встановлено, що в ході досудового розслідування не встановлено факту шахрайських дій з боку невстановлених осіб, в даному провадженні відсутній склад злочину передбачений ч.1 ст.190 КК України, й зазначене кримінальне провадження закрито, у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення /а.с.66-67/.

Матеріали справи свідчать, що судом першої інстанції призначено за клопотання відповідача почеркознавчу експертизу, однак, згідно повідомлення судових експертів КНДІСЕ від 26 травня 2014 р. за №1739/1740/14-32, у зв'язку з ненаданням в їх розпорядження вільних зразків підпису та почерку ОСОБА_1 у відповідності до клопотанням експертної установи, надати висновок з питання судово-почеркознавчої експертизи не вбачається можливим /а.с.119-120/.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення грошових коштів, районний суд з урахуванням вимог ст. 526, 549, 551, 610-611, 625, 1050, 1054 ЦК України, виходив з того, що відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконує, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, що підлягає стягненню на користь банку.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до вимог банку строку позовної давності не заслуговують на увагу.

Так, відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Матеріали справи свідчать, що відповідач був належним чином повідомлений про судовий розгляд справи, володів інформацією про перебування справи в провадженні суду, приймав участь у розгляді справи, проте положеннями ч.3 ст.267 ЦК України не скористався, й заяви про застосування строку позовної давності до ухвалення по справі рішення не подавав.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-239цс14 згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пункт 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки указана частина статті 11 Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі №6-246цс14 за змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Колегія суддів враховує й ту обставину, що згідно умов п.5.5 укладеного між сторонами договору сторони погодили, що терміни позовної давності… встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Твердження апеляційної скарги про те, що відповідачем кредитний договір не підписувався, й відтак відсутні підстави до стягнення з нього заборгованості, що утворилася ретельно перевірялися судом першої інстанції, отримали належну оцінку в рішенні суду та обґрунтовано визнані недоведеними.

Так, в обґрунтування зазначеного ОСОБА_1 не надано належних доказів.

При цьому, колегія суддів враховує й ту обставину, що кримінальне провадження за заявою відповідача про шахрайські дії невідомих осіб закрито за відсутності складу кримінального правопорушення; що судова почеркознавча експертиза не була проведена внаслідок не подання ним в розпорядження експерта вільних зразків підпису та почерку, не надано таких й під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Окрім цього, колегія суддів враховує і те, що дійсність укладеного між сторонами кредитного договору відповідачем не оспорено.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч. З ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ст.55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України встановлено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав до задоволення позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам й доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 758/5560/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4536/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Шаховніна М.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.