У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:головуючого судді: - Ковальчук Н.М.,

суддів - Максимчук З.М., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

з участю - ОСОБА_2,

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду від 22 вересня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 22 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково, в зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 відмовлено. Визнано ідеальні частки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у житловому будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 по 1/2 частині за кожним та у земельній ділянці, площею 0,195 га, що розташована в АДРЕСА_1 і призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель по 1/2 частині за кожним, а також визнано за ними право спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та на земельну ділянку площею 0,195 га, що знаходяться в АДРЕСА_1 по 1/2 частині за кожним. В решті позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 відмовлено.

Вважаючи рішення суду таким, що ухвалене за неповного з'ясування обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує, що земельні ділянки неправомірно визнані судом спільною власністю, оскільки земельна ділянка була одержана ним у безоплатному порядку із земельного фонду для індивідуального житлового будівництва, і для їх отримання не залучалися спільні кошти подружжя. Зазначає, що суд, визнаючи за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на всю земельну ділянку площею 0,195 га по АДРЕСА_1 не визначився із розміром земельної ділянки, зайнятої житловим будинком, і розміром ділянки, необхідної для його обслуговування. Доводить, що місцевий суд порушив норми сімейного законодавства, оскільки, не встановивши обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, ухвалив рішення про визнання за ОСОБА_4 права спільної часткової власності не лише на житловий будинок, але й на надвірні будівлі, споруджені вже після припинення шлюбу, тобто на нерухоме майно, яке належало йому на праві особистої приватної власності. Вказує на порушення процесуальних норм, оскільки судом враховано висновки рішення колегії суддів від 28.11.2011 року лише в частині житлового будинку як спільної сумісної власності подружжя, а в частині земельної ділянки та надвірних будівель спір, у якому це рішення ухвалене, не розглядався.

______________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 2-2079/11 Головуючий у 1 інстанції - Ковальов І.М.

Провадження № 22-ц 787/413/2015 Доповідач - Ковальчук Н.М.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції змінити шляхом виключення з об'єкта спільної часткової власності надвірні будівлі і споруди та земельну ділянку площею 0,195 га в АДРЕСА_1, змінити ідеальні частки набудинок за цією ж адресою: в розмірі 1/3 частину визнати за ОСОБА_4, та 2/3 частину будинку визнати за ним.

В іншій частині рішення про поділ спільного майна сторонами не оскаржене.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та визнаючи за сторонами право спільної часткової власності з визначенням ідеальних часток у праві власності за земельну ділянку та будинок з надвірними будівлями, суд першої інстанції вірно керувався передбаченим законом принципом рівності часток подружжя у майні, що є спільною сумісною власністю, а також врахував неможливість поділу в натурі майна, визначивши ідеальні частки сторін у їх спільній власності.

З висновками, наведеними в рішенні,погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 квітня 1990 року сторони по справі уклали шлюб. Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 квітня 2006 року шлюб між сторонами розірвано.

Земельна ділянка АДРЕСА_1 площею 0,10 га виділена ОСОБА_2 рішенням Рівненської районної ради № 290 від 8 грудня 1991 року та додатково за цією адресою ОСОБА_2 передана у власність земельна ділянка 0,095 га за рішенням Великоомелянської сільської ради від 21 березня 1997 року № 239. 15 червня 1998 року на всю земельну ділянку, площею 0,1956 га, ОСОБА_2 отримав Державний акт на право власності серія НОМЕР_1.

Право власності на будинок АДРЕСА_1 виникло 16 грудня 2005 року на підставі розпорядження міського голови № 2239-р від 14 грудня 2005 року.

Згідно ч.1 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

У силу статті 16 Закону України "Про власність" , ст. 22, ст. 28 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. В разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Такі ж принципи набуття спільної сумісної власності подружжя, закріплені в ст. 60,70 Сімейного кодексу України, де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини(навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми , хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу).

Судом встановлено, що будинковолодіння та земельна ділянка площею 0,195 га в АДРЕСА_1 належать сторонам на праві спільної сумісної власності як майно колишнього подружжя, оскільки були придбані в період шлюбу.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних та адміністративних справах апеляційного суду Рівненської області від 28 листопада 2011 року, яке залишено в силі після перегляду касаційною інстанцією, встановлено, що будинок в АДРЕСА_1, побудований на земельній ділянці площею 0,195 га, належить позивачу ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності із відповідачем ОСОБА_4 як майно колишнього подружжя.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені, судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Посилання апеляційної скарги на те, що право власності на і земельну ділянку є особистою власністю ОСОБА_2 колегією суддів оцінюються критично та спростовується слідуючим.

Нормами ст 17, ч.2 ст. 6, ч.1 ст. 22, ч.1 ст. 23 ЗК України (1991 року в редакції, чинній на час набуття у власність земельної ділянки) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадилась Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання Державного акта про право власності на землю.

Спірна земельна ділянка як об'єкт права власності визначена Державним актом на право власності на землю серія НОМЕР_1, виданим ОСОБА_2 і зареєстрованим 15 червня 1998 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 629. Земельна ділянка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Сторони по справі, перебуваючи в шлюбі, на спірній земельній ділянці АДРЕСА_1 спільно побудували житловий будинок, який закінчений будівництвом і на підставі розпорядження міського голови № 2239-р від 14 грудня 2005 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на будинок.

Перехід права власності земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, закріплено в ст.120 ЗК України 2001 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин щодо поділу будинку та переході права власності на будинок(свідоцтво про право власності на будинок видано 14 грудня 2005 року).

Частина четверта статті 120 ЗК України передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Такі правові висновки Судова палата у цивільних та господарських справах Верховного Суду України зазначила у постанові від 11 лютого 2015 року.

Установлено,що земельна ділянка виділена у власність для будівництва та обслуговування будинку, а тому в подружжя, за яким визнається право власності на 1/2 частину будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку.

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України.

Виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України, виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання або перепланування будинку він провадиться за наявності на це дозволу виконавчого комітету місцевої ради (ст. 152 ЖК України).

За змістом ст. 360 ЦК України кожний учасник спільної часткової власності повинен нести витрати по утриманню майна відповідно до своєї частки, витрати на проведення робіт з перепланування і переобладнання будинку повинні розподілятися між співвласниками з урахуванням їх часток та обставин справи.

У разі невчинення таких дій, а також невчинення одним із подружжя дій щодо припинення права другого з подружжя на частку у спільному майні, передбачених статтею 365 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно в їхній спільній частковій власності.

Суд першої інстанції правильно врахував зазначені вимоги закону, а також те, що сторони у справі не подали належних та допустимих доказів, які свідчили б про можливість поділу будинку в натурі, які перепланування й переобладнання необхідно зробити та хто зі співвласників повинен їх здійснити й нести витрати для реалізації обраного способу поділу будинку, та вірно виділив кожному зі співвласників ідеальну частку по ? кожному.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів також враховує відсутність об'єктивних обставин, які б давали підстави для відступлення від принципу рівності часток подружжя, передбачені ст. 70 СК України, і апелянтом не наведено належних та достовірних доказів існування таких обставин.

Матеріалами справи спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що до об»єкту спільної сумісної власності входить тільки будинок без господарських приміщень.

Відповідно до технічного паспорту будинковолодіння по АДРЕСА_1 побудоване в 2004 році.

Норми процесуального права передбачають, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 22 вересня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді : підпис Максимчук З.М.

підпис Рожин Ю.М.

Згідно:суддя-доповідач Ковальчук Н.М.