Справа № 345/5358/14-ц
Провадження № 22-ц/779/730/2015
Головуючий у 1 інстанції Гавриленко В. Г.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Пнівчук О.В., Беркій О.Ю.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю: апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до відділу освіти Калуської районної державної адміністрації про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 24 лютого 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

24.12.2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 11.11.2009 року згідно наказу начальника відділу освіти Калуської РДА №269-к її було прийнято на посаду вчителя біології Зборянської ЗОШ І-ІІІ ступенів на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника. 04.11.2010 року позивач пішла у відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до 01.09.2013 року. 30.08.2013 року вона звернулася із заявою про продовження відпустки по догляду за дитиною до досягнення дитиною чотирьох років, однак відповідач своїм наказом від 30.08.2013 року звільнив її з роботи в зв'язку з закінченням строку дії трудового договору, порушивши цим самим вимоги трудового законодавства України, оскільки в неї на утриманні була дитина віком до трьох років, та не запропонував їй зайняти посаду, що звільнилася після переведення основного працівника. Вказані порушення трудового законодавства були підтверджені Територіальною інспекцією з питань праці в Івано-Франківській області, яка направила матеріали перевірки до Калуського МВ УМВС, яким було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за ч.2 ст.172 КК України. Кримінальне провадження було закрито 04.11.2014 року. Зазначила, що копію відповідної постанови нею отримано 02.12.2014 року.

Посилаючись на наведене, після збільшення позовних вимог, просила поновити її на роботі на посаді вчителя біології Зборянської ЗОШ І-ІІІ ступенів, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди та понесені нею судові витрати.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 24 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення помилковим, ухваленим при неповному з'ясуванні судом обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права. Апелянт зазначає, що висновок суду про те, що вона пропустила строк звернення до суду із позовом про поновлення на роботі без поважних причин, не відповідає фактичним обставинам справи. Суд помилково не враховував того, що вона зверталась до контролюючих органів (Генеральної прокуратури, інспекції праці), які і встановили факт порушення відповідачем трудового законодавства. На думку апелянта, суд помилково зазначив, що вона зверталась до Калуського МВ УМВС із заявою, в той час, як матеріали перевірки туди були направлені інспекцією з питань праці. Зазначає, що судом не повністю з'ясовано всі обставини пропущення строку звернення до суду, а саме, ту обставину, що весь час після звільнення вона доглядає малолітню дитину, яка потребує постійного догляду матері за станом здоров'я, що підтверджується довідкою ЛКК від 02.09.2013 року. Дану обставину суд не дослідив, а ця обставина, на думку апелянта, підтверджує поважність причини пропуску нею строку звернення до суду з позовом. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали з наведених у ній мотивів та просили її задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта та його представника, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що ОСОБА_2 пропустила строк звернення до суду із вказаним позовом, передбачений ст.233 КЗпП України, без поважних причин, що є підставою для відмови у позові.

Такий висновок відповідає обставинам справи та нормам матеріального права.

Зокрема встановлено, що 24.12.2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до відділу освіти Калуської РДА про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пізніше доповнила позов ще однією вимогою про стягнення моральної шкоди.

Із матеріалів справи вбачається, що 11.11.2009 року згідно наказу начальника відділу освіти Калуської РДА №269-к позивача прийнято на посаду вчителя біології Зборянської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів на час перебування основного працівника ОСОБА_5 у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьохрічного віку.

Наказом від 30 серпня 2013 року №198-к, виданим відділом освіти Калуської РДА, ОСОБА_2 звільнено з посади вчителя біології Зборянського НВК І-ІІ ст. 30 серпня 2013 року в зв'язку із закінченням терміну дії строкового трудового договору (а.с.38).

Звільнення позивача було проведено із порушенням трудового законодавства, зокрема, ст.184 КЗпП України, що вбачається із відповіді Територіальної державної інспекції з питань праці в Івано-Франківській області (а.с.5-7). Таким чином позовні вимоги є доведеними.

Разом з тим, позивач пропустила строк звернення до суду із даним позовом без поважних причин.

Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Виходячи із зазначеної норми закону для трудових спорів, пов'язаних із звільненням працівника (поновлення на роботі), встановлено місячний строк звернення до суду із позовом, який починається з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У заяві, поданій до відділу освіти Калуської РДА (а.с.44), ОСОБА_2 просить відмінити наказ про її звільнення з роботи і поновити її з 01.09.2013 року. Отже, у вересні 2013 року позивачу стало відомо про порушення її прав і з цього моменту почався перебіг місячного строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

Однак, до суду позивач звернулася до суду із вказаним позовом тільки 24.12.2014 року, тобто з пропуском строку, передбаченого ст.233 КЗпП України.

Статтею 234 вказаного Кодексу передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний (міський) суд може поновити ці строки.

Пленумом Верховного Суду України судам дано роз'яснення щодо застосування вказаної норми закону, яке міститься у постанові від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у п.4 якої зазначено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін.

На виконання зазначених роз'яснень судом першої інстанції належним чином досліджено причини пропуску позивачем строку звернення до суду і зроблено вірний висновок про те, що будь-яких поважних підстав для поновлення строку звернення до суду позивачем не наведено, оскільки про порушення свого права вона дізналась у вересні 2013 року та оскаржила такі дії відповідача до Генеральної прокуратури України та Територіальної інспекції з питань праці в Івано-Франківській області, однак до суду за захистом свого порушеного права, як це передбачено КЗпП України, не зверталася. А звернення до органів державної влади з приводу незаконного звільнення з роботи не зупиняє перебігу строку звернення до суду за захистом порушеного права.

З огляду на викладене суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково не враховував того, що ОСОБА_2 зверталась до контролюючих органів (Генеральної прокуратури, інспекції праці), які і встановили факт порушення відповідачем трудового законодавства, є безпідставними, оскільки, як вірно зазначив суд, саме по собі звернення до органів державної влади з приводу незаконного звільнення не зупиняє перебігу строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що судом не повністю з'ясовано всі обставини пропущення строку звернення до суду, а саме, ту обставину, що весь час після звільнення вона доглядає малолітню дитину, яка потребує постійного догляду матері за станом здоров'я, що підтверджується довідкою ЛКК від 02.09.2013 року, не заслуговують на увагу, оскільки вказана обставина не перешкодила позивачу звернутись із заявою до Генеральної прокуратури. При цьому, знаючи про порушення своїх трудових прав, позивачка з позовом до суду у передбачений законом строк не зверталась.

Доводи апелянта про те, що в рішенні не вказано повністю предмет позовних вимог, а саме: не вказано вимогу про стягнення моральної шкоди і відсутній висновок про задоволення або про відмову у задоволенні даної вимоги, колегія суддів відхиляє з огляду на ухвалення судом додаткового рішення від 31.03.2015 року (а.с.95-96), яким у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Інші доводи апелянта також не впливають на правильність висновків суду.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст.307, 308, 313-315, 317, ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 24 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.В. Пнівчук

О.Ю. Беркій