АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 603/376/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Гудкова Ю.Г.
Провадження № 22-ц/789/80/15 Доповідач - Ткач З.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткача З.Є.

суддів - Шевчук Г. М., Міщій О. Я.,

при секретарі - Фащевська М.М.

з участю сторін - представника прокуратури

Тернопільської області Осядач Н.А., представника УМВС України в Тернопільській області Сліворського О.Ю.

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою прокуратури Тернопільської області на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 03 липня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Головного управління державної казначейської служби України в Тернопільській області, управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, прокуратура Тернопільської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та незаконним триманням під вартою,-

ВcтаНОВИЛА :

В травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління державної казначейської служби України в Тернопільській області, управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, прокуратура Тернопільської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та незаконним триманням під вартою в період часу з 05 березня 2012 року по 20 листопада 2013 року.

Обґрунтовував тим, що досудове розслідування проводилось з порушеням норм кримінально-процесуального законодавства, із застосуванням до нього фізичного та психологічного тиску, в наслідок чого його було примушено написати явку з повинною та дати пояснення про визнання своєї вини у скоєнні злочину.

Вироком Монастириського районного суду від 11 червня 2013 року ОСОБА_3 був незаконно засуджений по ч. 2 ст. 121 КК України до 8 років позбавлення волі.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2013 року вирок районного суду скасовано, а справу направлено прокурору Монастириського району для проведення додаткового слідства, а постановою прокурора Монастириського району від 27 лютого 2014 року кримінальне провадження відносно нього закрито в зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121КК України.

Через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності перебування та незаконне позбавлення волі, зазнав душевних і психічних страждань, постійно перебував у страху за своє життя, переживав тяжкість вимушених змін в житті.

Просив стягнути з Державної казначейської служби України 500 000,00 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням Монастириського районного суду від 03 липня 2014 року вирішено:

"Позов ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Головного управління державної казначейської служби України в Тернопільській області, управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, прокуратури Тернопільської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та незаконним триманням під вартою задовольнити частково:

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного б'юджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 250000 ( двісті п'ятдесят тисяч) гривень.

У решті в задоволенні позову ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Головного управління державної казначейської служби України в Тернопільській області, управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, прокуратура Тернопільської області про відшкодування моральної шкоди відмовити.

В липні 2014 року прокуратура Тернопільської області подала апеляційну скаргу на рішення Монастириського районного суду від 03 липня 2014 року та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить змінити його, зменшивши розмір стягнення моральної шкоди до 24969 грн., що б відповідало мінімальному законодавчо встановленому розмірі.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та межах позовних вимог, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали, заслухавши представника апелянта, який просив рішення суду скасувати і в задоволенні позову відмовити, заслухавши представника УМВС України в Тернопільській області, який підтримав доводи апелянта, та пояснення ОСОБА_3 який доводи апеляційної скарги не визнав, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом установлено, що 29 лютого 2012 року начальником СВ Монастириського РВ УМВС України в Тернопільській області порушено кримінальну справу за фактом заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_5 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121, КК України (умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть).

05 березня 2012 року старшим слідчим в ОВС СУ УМВС України в Тернопільській області порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_3 за фактом умисного спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_5 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 121, КК України.

Того ж дня ОСОБА_3 затриманий в порядку ст. 115 КПК України (1960 року).

Постановою Монастириського районного суду Тернопільської області від 07.03.2012 року продовжено строк затримання ОСОБА_3, підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121, КК України до 15 березня 2012 року.

Постановою Бучацького районного суду Тернопільської області від 14 березня 2012 року ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у виді взяття під варту, а постановою від 27 квітня 2012 року продовжено строк тримання під вартою до трьох місяців.

25 травня 2012 року старшим слідчим в ОВС СУ УМВС України в Тернопільській області винесено постанову про притягнення ОСОБА_3 як обвинуваченого і пред'явлення йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

01 червня 2012 року прокурором Монастириського району затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.121 КК України.

Вироком Монастириського районного суду Тернопільської області від 11 червня 2013 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на вісім років. До набрання вироком законної сили запобіжний захід залишено попереднім. Зараховано в строк відбування покарання та перебування під вартою з 05 березня 2012 року.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2013 року вирок районного суду скасовано, а справу направлено прокурору Монастириського району Тернопільської області для проведення додаткового слідства.

30 жовтня 2013 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.

04 листопада 2013 року ОСОБА_3 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст 121 КК України.

Постановою прокурора Монастириського району Тернопільської області від 27 лютого 2014 року кримінальне провадження відносно нього закрито в зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121КК України.

ОСОБА_3 перебував під вартою з 05.03.2012 року по 20.11.2013 року, тобто 20 місяців і 15 днів.

Вирішуючи заявлений спір, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1ст.1176 ЦК України та Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Відповідно до ч.1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначив з урахуванням тих обставин, що ОСОБА_3 зазнав душевних страждань у зв'язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, тривалістю перебування під вартою, що призвело до порушення його законних прав, які підлягають захисту шляхом стягнення на його користь моральної шкоди і, таким чином, визначив моральну шкоду у сумі 250000 грн.

Проте, з цими висновками колегія суддів повністю погодитись не може.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає, оскільки в порушення ст. ст. 212 - 214 ЦПК України суд не дав належної оцінки доказам, які мали значення для з'ясування фактичних обставин справи, не з'ясував, яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 4 ст. 1176 ЦК України, фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з'ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

На зазначені вимоги закону суд не звернув уваги і не дав належної оцінки іншим обставинам справи, що мали значення для правильного вирішення спору.

Як встановлено в суді першої інстанції та вбачається з копії матеріалів кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_3 за ч.2 ст. 121 КК України, 07 березня 2012 року ОСОБА_3 написав явку з повинною про вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.

Факт вчинення злочину ОСОБА_3 визнавав під час допитів у процесі досудового розслідування, що стверджується протоколами підозрюваного ОСОБА_3 від 05 березня 2012 року та від 07 березня 2012 року, а також проколом відтворення обстановки та обставин події із застосуванням відеозапису від 05 березня 2012 року.

З цих доказів вбачається, що ОСОБА_3 визнавав свою вину у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.

Доводи ОСОБА_3 про те, що він зізнався у скоєні злочину та дав відповідні пояснення під тиском працівників міліції та слідчого у справі, свого підтвердження не знайшли.

Прокуратурою Монастириського району та прокуратурою Бучацького району проводились перевірки за заявами ОСОБА_3 щодо фізичного і психологічного тиску на нього з боку працівників міліції.

Фактів застосування до нього насильства, погроз чи інших незаконних заходів з метою дачі завідомо неправдивих показів, не встановлено.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_3 добровільно вчинив самообмову, яка перешкоджала з'ясуванню істини, що сприяло незаконному притягненню його до кримінальної відповідальності та засудженню.

У той же час колегія суддів бере до уваги і той факт, що у своїх поясненнях від 27 квітня 2012 року ОСОБА_3 відмовився від своїх попередніх показань щодо визнання вчинення ним злочину і в подальшому своєї вини не визнавав.

Ці доводи ОСОБА_3 належним чином не були перевірені як на стадії досудового слідства так і при розгляді кримінальної справи в суді.

Зокрема не було спростоване алібі, на яке вказав ОСОБА_3, про те, що в момент вчинення злочину з участю потерпілого ОСОБА_5, він не знаходився на місці злочину, а перебував за іншою адресою. Суперечливі покази свідків щодо перебування ОСОБА_3 в момент злочину не були перевірені, однак ці суперечливі покази були покладені в основу обвинувального вироку.

Таким чином, органом досудового слідства та в суді не було належним чином виконано обов'язків щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження обставин справи, що призвело до скасування апеляційною інстанцією вироку Монастириського районного суду та направлення справи прокурору Монастириського району для проведення додаткового досудового слідства.

Як було зазначено вище, постановою прокурора Монастириського району Тернопільської області від 27 лютого 2014 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 закрито в зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Згідно зі ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст. 5, ч. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, норми якої є частиною національного законодавства, кожен хто є потерпілим від арешту або затримання на порушення положень цієї статті, має захищене позовом право на відшкодування.

Статтею 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету

Згідно роз'яснень даних у п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року, при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що в наслідок неналежного виконання органом досудового слідства обов'язків щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження обставин кримінальної справи, що призвело до незаконного застосування до позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та незаконного засудження, позивач зазнав психічних та душевних страждань, відбулись вимушені зміни у його життєвих стосунках, у зв'язку з чим має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України та роз'яснень даних в п. 9 постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, які зазнав позивач у зв'язку з незаконним порушенням кримінальної справи та притягненням до кримінальної відповідальності, закриття кримінальної справи, а також враховуючи його добровільну самообмову у вчиненні злочину, що істотно вплинуло на вирішення питання про його затримання, обрання міри запобіжного заходу та на подальший хід розслідування кримінальної справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди слід зменшити до 25000,00 грн.

У зв'язку з цим рішення суду в цій частині слід змінити і стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 25000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу прокуратури Тернопільської області задовільнити частково.

Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 03 липня 2014 року змінити, зменшивши суму стягнення моральної шкоди.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 25000, (двадцять пять тисяч) 00 гривень.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Рішення колегії може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів, шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий- підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області З.Є. Ткач