У х в а л а

іменем україни

08 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Остапчука Д. О., Гончара В. П., Савченко В. О.,

провівши попередній розгляд справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 02 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України»), посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_4 умов кредитного договору від 01 березня 2007 року № 110, звернулося до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просило солідарно стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6 як поручителів 2 033 432 грн 17 коп. заборгованості за вказаним договором та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 02 липня 2015 року рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 березня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_4 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 1 479 541 грн 90 коп. заборгованості за кредитним договором та 5 481 грн судового збору.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 необхідно відхилити з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Статтею 335 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами встановлено, що 01 березня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 110, згідно з умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 90 535 дол. США на придбання автомобіля Тойота Ленд Круізер строком на 84 місяці з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 01 березня 2014 року, зі сплатою 12 % річних.

Згідно з договором купівлі-продажу від 27 лютого 2007 року ОСОБА_4 придбав автомобіль Тойота Ленд Круізер (Лексус RX 470), частину коштів за який сплатив за рахунок кредитних коштів.

На забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору 01 березня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 укладений договір застави зазначеного автомобіля, на виконання п. 3.2.1 якого між Кіровоградською філією СК «Альфа-Гарант», ОСОБА_4 та Кіровоградським обласним управлінням ВАТ «Державний ощадний банк України» укладений договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, що є предметом застави.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 01 березня 2007 року між ОСОБА_4, ВАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладені договори поруки № 119 та № 120, відповідно до яких ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зобов'язалися відповідати солідарно за зобов'язаннями, що випливають із кредитного договору від 01 березня 2007 року № 110, у тому ж обсязі, що і ОСОБА_4

28 вересня 2007 року автомобіль ОСОБА_4 викрадено.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 лютого 2010 року, яке набрало законної сили, у справі № 2-90/10 за позовом прокурора Ленінського району в інтересах держави, уповноваженим органом якої виступає ВАТ «Державний ощадний банк України», до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, СК «Альфа-Гарант» про стягнення страхового відшкодування та зустрічним позовом ОСОБА_4 до СК «Альфа-Гарант» про стягнення страхового відшкодування, ВАТ «Державний ощадний банк України» про визнання договорів такими, що припинені, стягнуто з ТОВ «СК «Альфа-Гарант» на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» 431 800 грн страхового відшкодування. У задоволенні позову до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 01 березня 2007 року відмовлено. Визнано таким, що припинено договір застави автомобіля Тойота Ленд Круізер 4.7, реєстраційний номер НОМЕР_1, укладений 01 березня 2007 року. У задоволенні вимог про визнання припиненим кредитного договору відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився і апеляційний суд, виходив із того, що позивачем було пропущено встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителів.

Відмовляючи в задоволенні позову до ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що обставини щодо відсутності в позичальника на момент настання страхового випадку - викрадення автомобіля заборгованості за кредитним договором були встановлені у справі № 2-90/10, тому в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребують доказування.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_4 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що оскільки позичальник належним чином не виконував умови кредитного договору, тому позивач має право на повернення простроченої заборгованості за кредитом з урахуванням відсотків за користування кредитом у межах строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, а саме - з 23 вересня 2011 року по 19 вересня 2014 року та пені у межах строку позовної давності, встановленого ч. 2 ст. 258 ЦК України, а саме - з 23 вересня 2013 року по 19 вересня 2014 року.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що внаслідок ухвалення Ленінським районним судом м. Кіровограда рішення від 24 лютого 2010 року у справі № 2-90/10 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 01 березня 2007 року № 110 фактично було розірвано і сам кредитний договір - безпідставні, оскільки згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки кредитний договір від 01 березня 2007 року № 110 не припинено, тому позичальник не звільняється від відповідальності за невиконання його умов.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права безпідставні.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 02 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Д. О. Остапчук

В. П. Гончар

В. О. Савченко