АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/219/15 Справа № 203/8657/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Маймур Ф.Ф. Доповідач - Болтунова Л.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів: - Романюк М.М., Тамакулової В.О.

при секретарі - Левцунові І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2014 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу ,-

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 у рахунок повернення заборгованості за договором позики від 01 листопада 2007 року - 92 359 грн. та за договором позики від 20 грудня 2007 року - 18 471,80 грн., а також судові витрати - 1108,30 грн. В іншій частині позову відмовлено.

З таким рішенням не погодився відповідач, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просив скасувати та ухвалити нове рішення , яким у задоволенні позову відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов*язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Оскаржуване у справі заочне рішення ухвалено з додержанням вимог закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 червня 2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, ОСОБА_7 і ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу, за яким зазначені особи набули право приватної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1.

У грудні 2013 року до суду звернувся ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_4 і, з урахуванням його уточнень, посилався на те, що 01 листопада 2007 року ОСОБА_4 під розписку позичив у нього кошти у розмірі 10 000 доларів США, під заставу свого майна, зобов*язавшись їх повернути 01 травня 2009 року, а 20 грудня 2007 року відповідач отримав від нього 2 000 доларів США, також надавши на підтвердження розписку та зобов*язавшись його повернути без визначення строку. (а.с.7,8)

15 червня 2011 року ОСОБА_4 на ім*я ОСОБА_5 була видана довіреність, якою останній уповноважувався розпоряджатись ( продавати, укладати договори міни, попередній договір про укладання договору купівлі-продажу, договір про завдаток) належною ОСОБА_4 на праві власності 1/3 частиною квартири АДРЕСА_1. ( а.с.89)

У подальшому, 23 вересня 2011 року, ОСОБА_4 була скасована зазначена довіреність.( а.с.61) Грошові кошти за вказаними розписками позивачу повернуті не були, а тому ОСОБА_5 просив стягнути з відповідача за договорами позики суму 144 539,27 грн., яка складається з основного боргу - 110 760 грн.; відсотків річних - 13 473,27 грн.; інфляційних втрат - 20 306 грн., та судових витрат. ( а.с.82)

При розгляді справи, предметом перевірки суду першої інстанції були розписки, які знаходяться у позивача.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 частково, суд першої інстанції виходив із того, що шляхом надання на ім*я позивача, посвідченої нотаріусом, довіреності на продаж 1/3 частини вказаної квартири, відповідач фактично визнав заборгованість за договорами позики, зобов*язувався повернути грошові кошти, проте своїх зобов*язань не виконав.

Колегія суддів вважає, що наданим доказам судом дана належна оцінка в сукупності із встановленими обставинами справи, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, висновок суду є обґрунтованим, узгоджується з нормами матеріального права, які судом застосовані правильно.

Відповідно до ч. 2 ст. 59, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи ОСОБА_4, в апеляційній скарзі про те, що ним борг позивачу був повернутий ще у вересні 2011 року, що підтверджується скасованою ним довіреністю, яка була гарантією виконання договорів позики, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідачем не було надано жодних доказів на їх підтвердження, а також на спростування позову ОСОБА_5 у задоволеній судом частині.

Інші викладені в апеляційній скарзі доводи не мають правового значення для вирішення спору, висновки суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону, і при розгляді справи судом не було допущено порушень норм процесуального права. А отже апеляційна скарга не задовольняється.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: