У Х В А Л А
9 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 серпня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2015 року та рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору неукладеним, повернення безпідставно набутого майна, розірвання договору, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання договору неукладеним, повернення безпідставно набутого майна, розірвання договору, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначала, що 6 грудня 2013 року між нею та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 було укладено договір про виготовлення і доставку пластикових вікон, за умовами якого вона зобов'язувалась сплатити 4 тис. 500 грн, а ОСОБА_5 зобов'язувалась протягом 18 робочих днів виготовити та доставити пластикові вікна. 6 грудня 2014 року між позивачкою та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір розстрочки, на виконання якого банк перерахував кредитні кошти в сумі 4 тис. 500 грн на рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 Відповідно до умов договору розстрочки позивач зобов'язалась у строк до 6 вересня 2014 року повернути банку вказану суму щомісячними платежами по 450 грн, для чого надала банку право на списання коштів з її платіжної картки. Позивачка вказувала, що 6 грудня 2014 року нею було перераховано ПАТ КБ «ПриватБанку» першій внесок за договором розстрочки, що підтверджується наданим чеком. 27 грудня 2013 року у зв'язку з невиконанням ОСОБА_5 зобов'язань за договором позивачка звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору розстрочки, на який отримала відповідь про те, що всі свої зобов'язання банк виконав 6 грудня 2014 року, тобто зарахував кошти в сумі 4 тис. 500 грн на рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, а тому немає підстав для розірвання цього договору. 16 січня 2014 року ОСОБА_4 направила поштою заяву ОСОБА_5 про розірвання договору про виготовлення і доставку пластикових вікон. Крім того, 21 січня 2014 року їй стало відомо, що ОСОБА_5 припинила підприємницьку діяльність, здала платіжний термінал та закрила рахунок, на який було перераховано кошти за договором розстрочки, а за відсутності в неї терміналу та банківського рахунку повернути кошти неможливо. Внаслідок вищезазначених дій позивачка була змушена неодноразово звертатися до ПАТ КБ «ПриватБанк», витрачати свій час на розшук ОСОБА_5, витрачати кошти на проїзд до інших населених пунктів з метою повернення належних їй коштів, була змушена звертатися до правоохоронних органів, що призвело до сильних душевних хвилювань, порушення звичного образу життя, вимагало додаткових зусиль в організації її життя. Позивачка зазначала також, що в тексті договору з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 містяться суттєві помилки, зокрема дату укладення договору було помилково вписано як 6 листопада, а не 6 грудня 2013 року. Предмет договору про виготовлення і доставку пластикових вікон в тексті було вказано, як виготовлення і доставку металічних дверей. Крім того, зазначений договір нею не було підписано.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила визнати договір про виготовлення і доставку пластикових вікон між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 та нею неукладеним; стягнути зі ОСОБА_5 на її користь 4 тис. 500 грн безпідставно набутих коштів за неукладеним правочином; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди; розірвати договір розстрочки від 6 грудня 2013 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та нею з 27 грудня 2013 року; зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» скасувати всі нараховані за договором розстрочки проценти та штрафні санкції з моменту її звернення до банку із заявою - 27 грудня 2013 року.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2015 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 серпня 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження з підстави, передбаченої пунктом 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України).

28 вересня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 серпня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2015 року та рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 квітня 2015 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 207, 526, 610, 611, 639, 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) в подібних правовідносинах.

На обґрунтування підстави перегляду зазначених судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 квітня 2014 року та 29 липня 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві ОСОБА_4 доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Ухвалюючи рішення суд першої та апеляційної інстанції виходили з того, що договір позивачки з відповідачем ОСОБА_5 укладено як такий, що прирівняний до письмової форми (частина 2 статті 205, стаття 638 ЦК України), а договір про надання кредиту банком виконано у повному обсязі і невиконання своїх зобов'язань ОСОБА_5 не може бути підставою для розірвання договору кредиту на оплату цього договору.

Разом із тим в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які надані заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 2 квітня 2014 року касаційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, який, установивши, що сторонами не було дотримано форми укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, передбаченої статтею 657 ЦК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), дійшов висновку про нікчемність цього договору та наявність підстав для повернення отриманого за нікчемним правочином іншій стороні відповідно до статті 1212 ЦК України;

- в ухвалі від 29 липня 2015 року касаційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про існування між сторонами договірних правовідносин, які регулюються нормами зобов'язального права, що застосовуються до окремих видів угод, а не нормами статті 1212 ЦК України.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметом спору, підставами позову та за аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску вказаної вище справи до провадження Верховного Суду України в частині перегляду судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору неукладеним, повернення безпідставно набутого майна, розірвання договору, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 серпня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2015 року та рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 квітня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук