АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/169/15-ц Головуючий в І інстанції
Провадження №22-ц/774/847/К/15 суддя Патинка А. Г.
Категорія - 23 (1) Суддя-доповідач - Соколан Н. О.
УХВАЛА

Іменем України

05 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Соколан Н. О.

суддів - Бондар Я. М., Зубакової В.П.,

при секретарі - Трофименко О. О.

В зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Степове", третя особа - відділ Держземагенства у Софіївському районі Дніпропетровської області про розірвання договору оренди землі, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Степове" (далі - ТОВ "Степове"), третя особа - відділ Держземагенства у Софіївському районі Дніпропетровської області про розірвання договору оренди землі.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона, на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 27.11.2008 року, є власником земельної ділянки площею 2,760 га, розташованої на території Першотравенської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області.

03 травня 2012 року між нею та ТОВ "Степове" було укладено договір оренди земельної ділянки. Умовами зазначеного договору було передбачено, що орендна плата за користування земельною ділянкою вноситься до 31 грудня кожного року протягом всього строку оренди у розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на перше січня кожного року, за який нараховується орендна плата, що відповідає 2703,40 грн.

Станом на 06.02.2015 року відповідач не сплатив позивачу орендну плату в повному обсязі, у зв'язку з чим існує заборгованість у розмірі 2297,91 грн.

Враховуючи, що затримка сплати орендної плати за останні 2 роки має систематичний характер, просила суд розірвати укладений договір оренди земельної ділянки, стягнути з відповідача на її користь зазначену заборгованість по орендній платі за 2014 рік, а також судові витрати по справі.

Під час розгляду справи представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, уточнила позовні вимоги 02 березня 2015 року та просила суд розірвати договір оренди земельної ділянки від 03.05.2012 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ "Степове", а також стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 487 грн. 20 коп.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про розірвання договору оренди землі відмовлено.

Позовні вимоги про стягнення судових витрат задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Степове" на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 243,60 грн. В іншій частині позовних вимог про стягнення судових витрат відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови у розірванні договору оренди земельної ділянки та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі. Судом не враховано, що позивач два роки поспіль була змушена звертатись до суду, так як відповідач добровільно не бажав сплачувати орендну плату. ТОВ "Степове" сплатило орендну плату тільки під час знаходження справи у суді. Не було досліджено судом питання щодо систематичної несплати орендної плати за минулі роки та не враховано, що сам відповідач не заперечує затримку у виплаті орендної плати за 2013 рік на 8 місяців та сплату орендної плати за 2014 рік тільки у лютому 2015 року, що в свою чергу є порушенням істотної умови договору оренди земельної ділянки та є підставою для його розірвання. Суд невірно трактує поняття "систематична несплата" і невірно застосовує п. д ч.1 ст.141 ЗК України. Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції були допущені численні порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 2,760 га, розташованої на території Першотравенської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 27.11.2008 року. (а.с.7)

Між ОСОБА_2 та ТОВ "Степове" 03 травня 2012 року укладено договір оренди земельної ділянки, строком на 5 років, який було зареєстровано у відділі Держкомзему у Софіївському районі, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис за №01725 від 30 липня 2012 року. (а.с.8-10)

У пункті 4.1 договору, сторонами встановлено розмір орендної плати 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на 01 січня кожного року, за який нараховується орендна плата, що відповідає 8 110,19 грн. До розміру орендної плати включена сума, яка дорівнює розміру податку на доходи орендодавця, які він повинен сплатити до бюджету згідно з чинним законодавством. Вказана сума прибуткового податку не сплачується орендодавцеві, а перераховується орендарем до відповідного бюджету згідно з чинним законодавством України. Орендна плата виплачується орендарем до 31 грудня кожного року дії Договору оренди. (пункт 4.4. договору)

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що виплата орендної плати за 2013, 2014 роки відповідачем була здійснена із затримкою, але умовами договору не передбачено його розірвання, у зв'язку із несвоєчасною сплатою орендної плати, доказів щодо систематичної несплати їй орендної плати позивачем не надано, тому відсутні підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі", оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно ч.1 ст. 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Частиною 1 ст. 626, ст. 629, 651, 654 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України (ч. 14 Закону України "Про оренду землі").

Частиною 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Як вбачається з тексту договору оренди, укладеного 03 травня 2012 року між ТОВ "Степове" та ОСОБА_2, сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, які передбачені ч.1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі".

Позивач у порядку встановленому законом передала об'єкт оренди орендарю у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, а ТОВ "Степове" почало використовувати земельну ділянку.

Відповідно до п. 4.4 договору орендна плата виплачується орендарем до 31 грудня кожного року дії договору оренди.

В обґрунтування своїх позовних вимог про розірвання договору оренди земельної ділянки, ОСОБА_2 посилалася на несплату орендної плати за 2013, 2014 роки відповідачем позивачу, відповідно до умов договору.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача щодо несвоєчасності розрахунку з нею орендарем за 2013 рік, оскільки повністю орендну плату виплачено ОСОБА_2 14.08.2014 року, хоча вона мала бути сплачена до 31 грудня 2013 року.

З довідки ТОВ "Степове" від 23.02.2015 року (а.с.67), відомості виплати паїв №4563 від 18.12.2014 року (а.с.77) вбачається, що позивачу в рахунок орендної плати за 2014 рік було видано 2297,89 грн. Дана обставина підтверджується ОСОБА_4 та її представником. Тобто остаточний розрахунок за 2014 рік здійснено із орендодавцем у лютому 2015 року, із порушенням строків визначених у п. 4.4 договору оренди.

Разом тим, з висновків Верховного Суду України, які викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах від 01.03.2013 року вбачається, що згідно зі ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За змістом ст. 21 Закону України "Про оренду землі" розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладення договору оренди законодавству.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Пунктом "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України передбачено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата, зокрема, орендної плати.

За змістом зазначених норм договір оренди землі можливо розірвати лише в разі систематичної несплати орендної плати, разове порушення умов договору у цій частині не є підставою для його розірвання.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року справа № 6-146цс12 , і відповідно до ст.214, 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норм до спірних правовідносин.

Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В порушення вимог вищезазначених статей позивачем та її представником не було надано суду доказів на підтвердження систематичності несплати орендарем орендної плати, тому доводи апеляційної скарги щодо не дослідження судом питання щодо систематичної несплати орендної плати за минулі роки не можуть бути взяті колегією суддів до уваги.

Наявні у матеріалах справи довідки та відомості виплати паїв свідчать, що відповідачем виплачувалась позивачу ОСОБА_2 протягом спірних 2013-2014 років орендна плата за користування землею, але з порушенням строків визначених у п. 4.4. договору оренди. Однак, на думку колегії суддів, дані порушення у вигляді несвоєчасної виплати орендної плати у повному обсязі, відповідно до умов укладеного сторонами договору та вимог закону, не може бути підставою для дострокового розірвання договору оренди землі, тому правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 не має.

Посилання позивача на ту обставину, що вона два роки поспіль була змушена звертатись до суду, так як відповідач добровільно не бажав сплачувати орендну плату, не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки сторони у п.4.7 договору визначили відповідальність на випадок невнесення орендної плати в строки, визначені договором, у вигляді пені у розмірі 0,01% від несплаченої суми за кожний день прострочення. Укладаючи договір оренди землі, сторони не передбачили можливості дострокового його розірвання у разі затримки виплати орендної плати.

Не заслуговують на увагу і доводи представника позивача щодо невірного трактування судом першої інстанції такого поняття як систематична несплата орендної плати та невірного застосування п.д ч.1 ст.141 ЗК України, оскільки вони є безпідставними і спростовуються викладеними висновками суду.

Доводи апеляційної скарги представника позивача щодо численних порушень судом вимог процесуального законодавства не можуть бути взяті до уваги, оскільки перелічені представником позивача порушення не призвели до неправильного вирішення справи та ухвалення незаконного рішення, тому відповідно до вимог ч.3 ст.309 ЦПК України не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: