Справа № 456/4604/14-ц
Провадження № 2/456/282/2015
РІШЕННЯ

іменем України

13 березня 2015 року

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Бораковського В. М.

при секретарі Проців І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за заповітом, -

встановив:

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 12 лютого 1959 року було зареєстровано шлюб між її батьками - ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Рішенням міськвиконкому №254/3 від 30.05.1960р. її батьку була виділена земельна ділянка і надана в безстрокове користування для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1. Будівництво будинку закінчили у 1985 році та ввели його в експлуатацію. Не дивлячись на те, що свідоцтво про право власності на даний житловий будинок було видано на ім'я її батька, її мати була співвласником цього будинку. У 1999 році батьки розлучилися, але після розірвання шлюбу продовжували проживати разом як одна сім'я в побудованому ними будинку по АДРЕСА_1. За життя її мати 15.08.1990р. у Стрийській державній нотаріальній конторі склала заповіт, яким розпорядилася, щоб після смерті її половина будинку перейшла у спадок їй та її рідній сестрі ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_1 мати померла. Після її смерті, у встановлений законодавством 6-ти місячний строк, вона звернулася до нотаріальної контори з метою успадкувати за заповітом майно її матері. Її сестра також звернулася до нотаріальної контори з заявою про відмову від своєї частки спадкового майна на її користь. Однак, нотаріальна контора відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з тієї причини, що у неї немає правовстановлюючих документів на дане майно, відсутнє свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Оскільки її батьки після розірвання шлюбу проживали однією сім'єю, вели спільно господарство, розпоряджалися майном, що було об'єктом права спільної сумісної власності, тому вони за взаємною згодою не бажали виділяти окремо кожен свою частку у спільному майні подружжя. Вважає, що вона на законних підставах має право успадкувати майно, а саме 1/2 частину будинку, яка фактично належала її матері.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, покликаючись на викладені в позові обставини, та просить суд позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення позовних вимог не заперечив суду пояснивши, що вони з ОСОБА_4 розірвали шлюб формально. Однак до смерті продовжували проживати разом. Про заповіт йому відомо, він визнає, що вказаний будинок дійсно побудований під час шлюбу разом із покійною дружиною і є їхньою спільною сумісною власністю.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, позивач повідомила, що вона перебуває за межами України і ствердила про те що їй відомо про розгляд справи в суді.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з довідки відділу РАЦС Стрийського міськрайонного управління юстиції №237/03-02-38 від 22.10.2008р., ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 12.02.1959р., актовий запис №2. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище "ОСОБА_4".

Як вбачається з свідоцтва про народження від 25.07.1959р., актовий запис №515, батьками ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2., є ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

З свідоцтва про укладення шлюбу від 13.01.1984р., актовий запис №10, вбачається, що після укладення шлюбу ОСОБА_1 присвоєно прізвище "ОСОБА_1".

Як вбачається з свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 05.05.1985р., цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 дійсно належить на праві особистої власності ОСОБА_3.

З акту від 10.06.1985р. вбачається, що будівництво жилого будинку АДРЕСА_1 закінчено і такий введено в експлуатацію.

Рішенням Виконавчого комітету Стрийської міської ради від 19.09.1985р. №396/5, вирішено оформити право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3.

Як вбачається з заповіту від 15.08.1990р., зареєстрованого в реєстрі за №3138, ОСОБА_4 заповіла належну їй половину житлового будинку та господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках кожній.

З свідоцтва про розірвання шлюбу від 25.03.1999р., актовий запис №71, вбачається, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 25.03.1999р.

Як вбачається з свідоцтва про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_1., актовий запис №268, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. в м. Стрий Львівської області.

З заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини вбачається, що остання звернулася з такою в Стрийську державну нотаріальну контору 16.05.2014р. після смерті матері ОСОБА_4

Як вбачається з заяви ОСОБА_2 про відмову від спадщини на користь іншого спадкоємця, остання звернулася з такою в Стрийську державну нотаріальну контору 10.07.2014р. після смерті матері ОСОБА_4

З відповіді Другої Львівської державної нотаріальної контори Львівського міського управління юстиції від 10.11.2014р. №2292/02-14 на заяву ОСОБА_1 вбачається, що останній відмовлено у видачі свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у зв'язку з відсутністю відповідного правовстановлюючого документу щодо належності майна спадкодавцеві.

Як вбачається з технічного паспорта від 12.11.2014р., в АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок "А-1", сарай "Б", убиральня "В", огорожа №1, ворота №2, ворота №3, ворота №4, огорожа №5, огорожа №6, огорожа №7.

Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч.1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Як вбачається з п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України 30.05.2008 №7 "Про судову практику у справах про спадкування", при вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК та враховувати, що заповідач, зокрема, має право: призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК); охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати в майбутньому.

Як зазначається в п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

В п. 30 даної постанови зазначено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за час шлюбу побудували житловий будинок АДРЕСА_1.

За життя ОСОБА_4 зробила особисте розпорядження щодо половини житлового будинку та господарських будівель, що знаходиться за вказаною адресою, заповівши це майно своїм дочкам - ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в рівних частинах кожній.

ОСОБА_4 правомірно заповіла зазначену частину житлового будинку та господарських будівель, оскільки даний будинок, відповідно до вимог ст.ст. 60, 70 СК України, є майном подружжя і належить їм на праві спільної сумісної власності в рівних долях.

Після смерті матері позивач звернулася в нотаріальну контору з метою належного оформлення спадщини, однак в цьому їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю відповідного правовстановлюючого документа на спадкове майно у спадкодавця.

Враховуючи, що позивач не пропустила строку для прийняття спадщини, оскільки у відведений ст. 1270 ЦК України строк подала відповідну заяву нотаріусу та не заявляла про відмову від неї, тобто вважається такою, що прийняла спадщину, тому позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 підлягають задоволенню.

В той же час, зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_2 не з'явилася в судове засідання, що позбавляє суд можливості з'ясувати її думку щодо позовних вимог, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не подала, а також з метою недопущення порушення права спадкоємця ОСОБА_2, передбаченого ст. 1223 ЦК України, суд вважає, що в решті позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 1222, 1223, 1261 ЦК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2., право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 Львівської області загальною площею 125,9 кв.м.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Стрийський міськрайонний суд Львівської області.

Рішення виготовлене в одному примірнику і має силу оригіналу.

Головуючий-суддя В. М. Бораковський