Справа № 462/5035/14 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/2422/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про продовження строку на прийняття спадщини, -

встановила:

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21 січня 2015 року в задоволені вказаному вище позові відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач, просить його скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, зокрема, апелянт посилається на те, що суд при вирішенні справи не врахував її інвалідність, а саме те, що вона є інвалідом 1-ї групи і потребує постійного догляду, оскільки є не ходячою. Крім того, апелянт зазначає, що суд невірно застосував норми матеріального права, а саме ЦК 2003 р., в той час як слід було керуватися нормами ЦК 1963 р.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу - позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_4 на заперечення апеляційної скарги, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

В липні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом про продовження строку на прийняття спадщини після смерті бабусі, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, посилаючись на те, що такий був пропущений нею з поважних причин, оскільки вона є інвалідом першої групи - не ходячою, в той період (шестимісячний строк) її мати, яка була опікуном, тяжко хворіла на онкологічне захворювання, внаслідок чого померла, копію заповіту отримала лише цього року, а на її прохання щоб віддати оригінал заповіту відповідач відмовляла.

Відмовляючи у задоволені вимог районний суд керувався нормами ЦК 2003 року та відмовив у зв'язку з тим, що строк для прийняття спадщини позивач пропустила без поважних причин, а наведені нею причини не є істотними та непереборними обставинами.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Зазначеним вимогам закону рішення районного суду не відповідає.

Встановлено, що 16 вересня 1986 року ОСОБА_5 склала заповіт, відповідно до якого все своє майно заповіла ОСОБА_4 та ОСОБА_2, тобто сторонам по справі (а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що стверджується копіює свідоцтва про смерть (а.с.5).

За положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як ч. 2 ст. 1220 ЦК України, так і ст. 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною п'ятою Прикінцевих та перехідних положень передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Таким чином, за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, зазначену в постанові від 18 грудня 2013 року, справа № 6-138цс13.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 р. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі коли спадщина відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 р., спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкодавцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.

Встановлено, що ні позивач, ні відповідач не проживали із спадкодавцем за місцем проживання спадкодавця, що ствердили в суді апеляційної інстанції.

В той же час встановлено, що підтверджується спадковою справою та повідомленням державного нотаріуса Яворівської державної нотаріальної контори Вахули О.В., відповідач 06 лютого 2001 року звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк і за її заявою заведене спадкова справа.

Тобто, після смерті спадкодавця відкрилась спадкова справа нотаріальною конторою на території округу якого знаходиться майно спадкодавця та де вона проживала на день смерті.

Враховуючи, що відкриття спадщини відбулось у 2000 році, один із спадкоємців звернувся до нотаріуса про прийняття спадщини за заповітом, до спірних правовідносин слід застосовувати норми ЦК 1963 року. А відтак суд не вірно до спірних правовідносин застосував норми ЦК 2004 року.

Крім того, норми ЦК України 2004 року не передбачають продовження строку на прийняття спадщини, а лише можливість визначення судом додаткового строку для прийняття спадщини, який пропущено з поважної причини, і це передбачено ст. 1272 ЦК.

Відтак, рішення районного суду підлягає до скасування.

Вирішуючи питання про продовження строку на прийняття спадщини колегія суддів виходить із поважності причини пропуску шестимісячного строку, наведені позивачем, при цьому враховує, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій щодо прийняття спадщини, зокрема - подання заяви про прийняття спадщини.

В апеляційній інстанції позивач ствердила, що не заперечила відповідач, протягом шестимісячного строку після смерті спадкодавця позивач була (і на даний час є) інвалідом першої групи (не ходячою), в цей час мати позивачки, яка була її опікуном, мала онкологічне захворювання, а відтак, колегія суддів вважає, що все зазначене в сукупності було об'єктивною, непереборною та істотною причиною для позивачки на вчинення нею дій щодо прийняття спадщини.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, про задоволення апеляційної скарги позивачки.

Вирішуючи питання щодо продовження ОСОБА_2 строку на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, колегія суддів вважає, що такий слід продовжити строком на два місяці, що буде достатнім для вчинення дій. Необхідним для прийняття спадщини.

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п.2 ч. 1 ст. 307, ч.ч. 1, 4 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 січня 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Продовжити ОСОБА_8 строк на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, строком на два місяці після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

Левик Я.А.