Справа №484/208/15-ц 06.05.2015 06.05.2015
Провадження №22-ц/784/1179/15 Головуючий у 1-й інстанції Паньков Д.А.
Категорія 5 Доповідач апеляційного суду Кутова Т.З.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

6 травня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої судді: Кутової Т.З.,

суддів: Буренкової К.О., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання: Свіщуком О.В.,

за участю: відповідача ОСОБА_2 та представника відповідача Синюхіно-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області - Зубка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Т.Г. Шевченка

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 лютого 2015 року, ухвалене по цивільній справі за позовом

Приватного сільськогосподарського підприємства імені

Т.Г. Шевченка до Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю та зобов'язання повернути

майно,-

ВСТАНОВИЛА:

21 січня 2015 року Приватне сільськогосподарське підприємство (далі - ПСП) ім. Т.Г. Шевченка звернулося до суду із позовом до Синюхино-Брідської сільської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю та зобов'язання повернути майно.

В позовній заяві позивач зазначає, що під час здійснення інвентаризації на підприємстві було виявлено транспортний засіб - автомобільний причеп з прикріпленим на нього вагончиком, який було взято на баланс підприємства з 12 листопада 2009 року та значиться, як «будинок пересувний», що підтверджується інвентаризаційним описом основних засобів.

Вказаний пересувний будинок було передано ОСОБА_2 під звіт для охорони об'єкту та ним не повернуто і використовується у власних цілях відповідача. На звернення до органів внутрішніх справ щодо протиправних дій ОСОБА_2 винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст 284 КПК України - відсутність у діянні складу злочину.

Посилаючись на вказане позивач просив визнати за ним право власності на вказаний пересувний будинок за набувальною давністю та зобов'язати ОСОБА_2 його повернути.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 лютого 2015 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просив його скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положеннями ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном-протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом ПСП ім. Т.Г. Шевченка, статут якого зареєстровано 10 жовтня 2013 року, відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців зареєстровано, як юридичну особу з 4 січня 2001 року (а.с. 17-25).

Відповідно до бухгалтерських даних на балансі вказаного підприємства з 12 листопада 2009 року значиться «будинок пересувний маленький» (а.с. 9-10).

Вартість даного будинку в інвентаризаційній відомості значиться під № 67 та його вартість вказана 6951 грн. 59 коп. (а.с. 11).

Позивач зазначаючи про те, що вказаний «пересувний будиночок» є транспортним засобом, тобто причепом з прикріпленим на ньому вагончиком та є фактично рухомим майном в розумінні ч. 2 ст. 181 ЦК України не надав тому належних доказів.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» причіп, це - транспортний засіб без власного джерела енергії, пристосований для буксирування автомобілем.

Пунктом 1 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок і інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів встановлена єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів, в тому числі і причепів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. Державна реєстрація транспортних засобів здійснюється з метою контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, про що зазначено в п. 3 вказаного Порядку.

Проте, позивачем не надано доказів наявності технічної документації на даний транспортний засіб, даних про його належний технічний стан, як транспортного засобу, наявності номерних знаків.

Навпаки із інвентаризаційної відомості, та фотознімків слідує, що спірний «вагончик пересувний» не використовується, є без коліс та має очевидно неналежний технічний стан (а.с. 35-41).

За такого вказане спірне майно не можна вважати майном особливого статусу тобто - транспортним засобом, тому вказане майно не може бути об'єктом набувальної давності в порядку передбаченому положеннями ст. 344 ЦК України.

Крім цього, відповідно до ст. 10 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов'язані проводити інвентаризацію активів і зобов'язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка.

Таким чином ПСП ім. Т.Г.Шевченко здійснивши бухгалтерський облік та відобразивши спірний «вагончик пересувний» у звірювальній відомості результатів інвентаризації основних засобів, з зазначенням його вартості, виступає як фактичний володілець та власник цього майна.

Так позивач, здійснюючи управління належним йому майном, на підставі накладної № 455 від 10 січня 2010 року вказаний «будинок пересувний маленький» передано відповідачу ОСОБА_2 в технічне обслуговування для охорони об'єкта (а.с. 12).

Таким чином, враховуючи характеристику об'єкту спірного майна, відсутні підстави для визнання позивача титульним його власником, оскільки даний об'єкт власності не підлягає державній реєстрації і його облік на підприємстві, як основного засобу підприємства є достатньою формою фіксації майнових прав на це майно.

За вказаних обставин, районний суд, вірно зазначаючи про неможливість застосування правил набувальної давності, встановлених ст. 344 ЦК України, до спірного майна, дійшов безпідставного висновку про те, що вказане майно є безхазяйним в розумінні положень ст. 335 ЦК України, та наявність обґрунтованих претензій на вказане майно у відповідача ОСОБА_2, а також, що відсутність даних про балансовий облік цього майна на підприємстві виключає також можливість і витребування вказаного майна у останнього.

Так, як зазначено вище вказане майно перебувало у фактичному управлінні та користуванні підприємства позивача і використовувалось в інтересах підприємства, а в подальшому з 30 листопада 2011 року було ним інвентаризовано як основний засіб підприємства та за накладною № 455 від 10 січня 2010 року передано ОСОБА_2, як працівнику підприємства для охорони об'єкта. Проте, ОСОБА_2 на даний час використовує його у власних інтересах, а не в інтересах підприємства, та заперечує щодо його повернення.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За наведених обставин, позивач, саме, як власник на даний час, оскільки вказане його право не оспорено ймовірним іншим власником, правомірно вимагає повернення спірного майна. Факт, складення накладної та її підпис ОСОБА_2 підтвердив в своїх поясненнях, зазначивши також, що вказаний «будинок» є в наявності та перебуває у його особистому користуванні.

Заперечення відповідача ОСОБА_2 стосовно того, що при отриманні ним майнового паю в натурі від даного підприємства у вигляді будівлі КДУ з обладнанням перейшов йому у власність і спірний «пересувний будиночок», в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не підтверджуються належними доказами.

Так, відповідно до свідоцтва ОСОБА_2 має право на пайовий фонд майна КСП ім. Т.Г. Шевченка в частині його вартості на суму 1994 грн., або його 0,08 відсотків (а.с. 50). На підставі акту приймання передачі майна від 16 серпня 2008 року ОСОБА_2 передано для погашення майнового паю виділене майно в натурі - будівлю КДУ з обладнанням на суму 1994 грн. (а.с. 49).

Із фотозйомок вказаної будівлі, що і підтверджує в своїх поясненнях відповідач, поруч з переданою йому будівлею стоїть спірний «пересувний будинок» (а.с. 35). Таким чином, спірний «будинок» є самостійним майновим об'єктом, який очевидно не є обладнанням будівлі КДУ, яка має призначення для подрібнення зерна, та має відповідне до цього технічне обладнання. Про передачу «пересувного будинку» в зазначеному акті передачі майна на майновий пай відповідачу не зазначено. Натомість, як зазначалося, підстави користування відповідачем спірним майном, оформлені відповідною накладною, виданою позивачем. Тому вказані заперечення ОСОБА_2 є безпідставними.

Також не можна врахувати і заперечення ОСОБА_2 стосовно відсутності інвентарного номеру на «пересувному будинку», який перебуває в його користуванні, оскільки встановлено, що передача позивачем саме цього будинку підтверджена оформленням наведеної вище накладної.

Виходячи з наведених обставин, а також що зазначені помилкові ствердження суду не вплинули на правильність його висновків щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача про визнання права власності в порядку набувальної давності на «пересувний будинок», як автопричіп, відповідно до положень ст. 308 ЦПК України в даній частині оскаржуване рішення слід залишити без змін.

В той же час, вказане рішення на підставі п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про витребування спірного майна у відповідача ОСОБА_2, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про їх задоволення та витребування шляхом покладення зобов'язання відповідача повернути «будинок пересувний маленький» переданий йому на підставі накладної Приватного сільськогосподарського підприємства імені Т.Г. Шевченка № 455 від 10 січня 2010 року, інвентарний № 67, інвентарною вартістю 6951 грн. 59 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 315-316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Т.Г. Шевченка задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 лютого 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов'язання повернути майно скасувати, в цій частині ухвалити нове рішення.

Зобов'язати ОСОБА_2 повернути «будинок пересувний» маленький переданий йому на підставі накладної Приватного сільськогосподарського підприємства імені Т.Г. Шевченка № 455 від 10 січня 2010 року, інвентарний № 67, інвентарною вартістю 6951 грн. 59 коп.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді: