Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.03.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі

головуючого - судді Бенца К.К.,

при секретарі - Вайда Я.П.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Гутич С.Ю.

представника третьої особи Головного управління Держземагенства в Закарпатській області -

Боїшко В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Закарпатської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Головне управління Держземагенства в Закарпатській області про визнання права власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Закарпатської обласної державної адміністрації про визнання за ним права власності на забудовану земельну ділянку площею 0,06 га., розташовану за адресою АДРЕСА_1. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що згідно рішення сесії Чопської міської ради народних депутатів Ужгородського району від 31 березня 1994 року йому була виділена земельна ділянка під індивідуальне будівництво , площею 0,06 га. На підставі рішення Ужгородської районної ради народних депутатів від 23.11.1994 року № 197 головним архітектором Ужгородського району йому видано дозвіл на право виконання будівельних робіт, розроблено , погоджений головним архітектором Ужгородського району паспорт на забудову садиби та проект забудови земельної ділянки індивідуального житлового будинку на вищезазначеній земельній ділянці. Зазначає, що складено акт відведення земельної ділянки, ним сплачується земельний податок за володіння земельною ділянкою та рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11.04.2013р. за ним визнано право власності на незавершений будівництвом житловий будинок , що знаходиться на даній земельній ділянці. Крім того, позивач зазначає, що недобудованому будинку присвоєно адресу АДРЕСА_1, а після уточнення меж населених пунктів, земельна ділянка на якій розташований належний йому незавершений будівництвом житловий будинок опинилась за межами м. Чоп на території Тисаашванської сільської ради за межами с. Тисаашвань.

З моменту виділення та по теперішній час він фактично користується вищевказаною земельною ділянкою, однак державного акта на земельну ділянку до теперішнього часу він не отримав. Позивач , з метою отримання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі , звертався листом до Закарпатської обласної державної адміністрації, але позитивного вирішення не отримав. Вважаючи, що він на підставі рішення сесії Чопської міської ради народних депутатів Ужгородського району від 31 березня 1994 року , якою йому виділено земельну ділянку під індивідуальне будівництво та запису в земельно-кадастрових документах набув право власності на зазначену земельну ділянку, однак його право не визнається іншими особами, позивач просить суд визнати за ним право власності на забудовану земельну ділянку площею 0,06 га., розташовану за адресою АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позові та додаткових поясненнях в обгрунтування позовних вимог, надавши суду пояснення аналогічні вказаним у позові та у додаткових поясненнях в обгрунтування позовних вимог. Звернув увагу суду на Декрет КМУ від 26.12.1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", п. 3 якого визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документів. Вказує на довідку від 12.11.2014 року, виданої Чопською місько радою , згідно якої відомості про передану позивачу земельну ділянку згідно рішення сесії Чопської міської ради народних депутатів Ужгородського району від 31 березня 1994 року для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель внесено у відповідні земельно- кадастрові документи ( форма 6 - Зем). Крім того, на підтвердження позовних вимог послався на Постанову ВСУ від 30.05.2012 року. Вважає, що у позивача виникло право власності на спірну земельну ділянку і це право не визнається.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, з підстав та мотивів викладених у письмових запереченнях , які приєднані до матеріалів справи . Зокрема наголосила на тому , що до компетенції облдержадміністрації не входить визнання права власності на земельні ділянки, так як законодавством чітко передбачена процедура набуття права власності на землю громадянами. Вказала на норми ст. ст. 116,118 ЗК України, зокрема зазначила, що ст.118 ЗК України чітко затверджений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок. Крім того зауважила, що ЗК України не передбачена підстава набуття права власності на земельну ділянку за рішенням суду. Норми ст. 81 ЗК України встановлюють підстави набуття громадянами України права власності на земельні ділянки. Звернула увагу суду на те, що недобудованому будинку присвоєно адресу АДРЕСА_1, а земельна ділянка знаходиться на території Тисаашванської сільської ради, а нормами ст.122 ЗК України передбачено, що облдержадміністрація розпоряджається землями за межами населеного пункту. Заперечуючи проти доводів представника позивача, зазначила, що Декрет КМУ від 26.12.1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" стосується земельних ділянок, які були виділені до 1993 року , зокрема п.1 Декрету КМУ від 26.12.1992 року встановлено: сільським, селищним,міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку, а спірна земельна ділянка виділена позивачу у 1994 році, а отже норми Декрету на її думку не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.Вважає, що право власності у позивача на земельну ділянку не виникло. Просила суд відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 13.11.2014 року за клопотанням представника відповідача , залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Головне управління Держземагенства в Закарпатській області .

Представник третьої особи Головне управління Держземагенства в Закарпатській області в судовому засіданні не надав жодних пояснень . Від Головного управління Держземагенства в Закарпатській області на адресу суду 12.12.2014 року надійшли письмові заперечення на позовну заяву, згідно яких просили суд відмовити позивачу у задоволенні позову. Звернули увагу суду на те, що рішенням сесії Чопської міської ради народних депутатів Ужгородського району від 31 березня 1994 року позивачу земельна ділянка у власність не передавалась, а земельну ділянку вказаним рішенням лише виділено. Оскільки позивач в подальшому належним чином не оформив правовстановлюючий документ на земельну ділянку, тобто відсутній державний акт на право приватної власності на землю, право приватної власності на земельну ділянку, виділену позивачу у нього так і не виникло.

Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, письмові заперечення що надійшли від третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Правовідносини, що склалися між сторонами регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України , а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органами місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, судом встановлено, що рішенням 13 сесії Чопської міської ради народних депутатів 21 -го скликання Ужгородського району від 31 березня 1994 року ОСОБА_4 була виділена земельна ділянка під індивідуальне будівництво , площею 0,06 га. /а.с.6/

На підставі рішення Ужгородської районної ради народних депутатів від 23.11.1994 року № 197 головним архітектором Ужгородського району ОСОБА_4 видано дозвіл на право виконання будівельних робіт /а.с.8/

Судом встановлено, що складено акт відведення земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво забудовникові ОСОБА_4 /а.с. 10/

Згідно довідки Тисаашванської сільської ради Ужгородського району від 10.07.2012 року № 151/02-27, згідно координат наданих ППНВ "Ужгородземцентр" та планово-картографічних матеріалів (індексної карти) земельна ділянка знаходиться на території Тисаашванської сільської ради за межами населеного пункту.

Згідно довідки виконавчого комітету Чопської міської ради № 515 від 12.11.2014 року , рішенням Чопської міської ради народних депутатів від 31 березня 1994 року ОСОБА_4 була виділена земельна ділянка під індивідуальне будівництво , площею 0,06 га. по АДРЕСА_1, про що відповідні дані внесено до податкового обліку платника податків за землю та форми 6-Зем. Державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку не видавався.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Відповідно до ст. 23 ЗК України в редакції до 2002 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, що видаються та реєструються сільськими, селищними , районними, міськими радами народних депутатів.

Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом КМУ від 26.12.1992 року "Про приватизацію земельних ділянок".

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Саме до цього зводяться правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-31цс12 від 30.05.2012 року на які посилався представник позивача на підтвердження обгрунтування позовних вимог.

Доводи представника позивача про те, що оскільки запис про належну позивачу земельну ділянку внесено до земельно-кадастрових документів, якою на його думку є форма 6-Зем , а отже у нього наявний документ, що посвідчує право власності на земельну ділянку , яке не визнається відповідачем , на думку суду є хибними виходячи з наступного.

Відповідно до наказу Міністерства Статистики України від 07.12.1993 року № 273 " Про затвердження форм державної статистичної звітності по земельних ресурсах", що діяв на час виникнення спірних правовідносин , затверджено і введено в дію, починаючи зі звіту за 1993 рік, форми державної статистичної звітності, зокрема 6-зем "Звіт про наявність земель та розподіл їх по землекористувачах, власниках землі та угіддях".

Відповідно до наказу Державного комітету Статистики України від 05.11.1998 року № 377 " Про затвердження форм державної статистичної звітності з земельних ресурсів та Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми NN 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем) "затверджено і введено в дію, починаючи зі звіту за 1998 рік: форми державної статистичної звітності, зокрема N 6-зем "Звіт про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності" (річна) .

В основу інформації форми 6-зем покладено класифікацію земель за видами земельних угідь та видами економічної діяльності, які здійснюються на цих землях. Отримана довідка 6-зем є документом, що включається до складу проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (користування) під час розробки останнього землевпорядною організацією. Довідка 6-зем - це певна частина вихідних даних для розробки проекту відведення земельної ділянки.

Законодавче визначення Державного земельного кадастру наведене у ч.1 ст.193 ЗКУ, ст.1 ЗУ «Про Державний земельний кадастр»:

«Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.»

Перелік документів, що створюються при веденні Державного земельного кадастру, визначається ч.1 ст.18 ЗУ «Про Державний земельний кадастр»:

Документами Державного земельного кадастру, які створюються під час його ведення, є:

- індексні кадастрові карти (плани) України, Автономної Республіки Крим, областей, районів, міст, селищ, сіл;

-індексні кадастрові карти (плани) кадастрової зони і кварталу;

-кадастрові карти (плани) Автономної Республіки Крим, областей, районів, міст, селищ, сіл, інші тематичні карти (плани), перелік яких встановлюється Порядком ведення Державного земельного кадастру;

-Поземельні книги.

Аналогічна норма закріплена в ст. 31 "Порядку ведення державного земельного кадастру" затвердженого Постановою КМУ від 17.10.2012 року № 1051.

Системний аналіз наведених норм законодавства дають підстави зробити висновок про те, що форма 6-зем це є дані статистичної звітності і не може розцінюватись як документ, що посвідчують право на земельну ділянку в розумінні змісту п.3 Декрету КМУ від 26.12.1992 року "Про приватизацію земельних ділянок".

Інших доказів наявності відповідного запису у земельно-кадастрових документах про виділену позивачу земельну ділянку до суду не надано.

Виходячи з викладеного вище , на думку суду не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, що виникли між сторонами, правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-31цс12 від 30.05.2012 року, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів наявності відповідного запису у земельно-кадастрових документах про спірну земельну ділянку.

Разом з тим, слід зауважити, що рішенням 13 сесії Чопської міської ради народних депутатів 21 -го скликання Ужгородського району від 31 березня 1994 року " Про виділення земельних ділянок" ОСОБА_4 була виділена земельна ділянка під індивідуальне будівництво , площею 0,06 га., отже земельна ділянка у власність позивачу не передавалась.

Позивач ОСОБА_4 не оформив документи , що посвідчують право на земельну ділянку у встановленому законодавством порядку. Державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку не видавався, а отже позивач ОСОБА_4 не набув права власності на спірну земельну ділянку.

Норми ч.1 ст. 81 ЗК України встановлюють, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а)придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до п.2 розділу 10 Перехідних положень ЗК України клопотання і заяви щодо відведення земельних ділянок, не вирішені на момент введення в дію цього Кодексу, реалізуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції у порядку та з додержанням вимог цього Кодексу.

Нормами ст. 118 ЗК України чітко затверджений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Доводи представника позивача про те, що оскільки право власності на об'єкт незавершеного будівництва виникло у позивача на підставі рішення суду, отже згідно ст.120 ЗК України у позивача виникло і право власності на земельну ділянку, на якій розташований цей об'єкт , суд не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 120 ЗК України , до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Як встановлено судом, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11.04.2013 року визнано за ОСОБА_4 право власності на об'єкт незавершеного будівництва - індивідуальний житловий будинок за адресою АДРЕСА_1, Ужгородського району.

Відповідно до ст.1 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року , державна реєстрація прав на об'єкт незавершеного будівництва та їх обтяжень у випадках, установлених законом, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об'єкта.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Зважаючи на викладені положення законодавства, враховуючи що позивач не зареєстрував право власності на об'єкт незавершеного будівництва, а відтак позивач відповідно не набув права на об'єкт незавершеного будівництва, а тому враховуючи викладене, суд приходить до висновку про неможливість застосування норми ст. 120 ЗК України до даних правовідносин.

Ст.392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ч.1 ст. 8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до Конституції України , законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Приписи ст. 15 ЦК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищезазначені положення чинного законодавства, з урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність обставин, які є правовою підставою для визнання за ним права власності на земельну ділянку , а відтак, позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими та у задоволенні таких слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись Конституцією України, ЗУ «Про Державний земельний кадастр», ст.ст. 81, 118,120 Земельного Кодексу України, ст.15 ЦК України, ст.ст. 3,10, 11, 15, 60, 88, 212-215, 294 ЦПК України, "Порядок ведення державного земельного кадастру" затвердженого Постановою КМУ від 17.10.2012 року № 1051, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_4 до Закарпатської обласної державної адміністрації , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Головне управління Держземагенства в Закарпатській області про визнання права власності на земельну ділянку - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца