Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

10 березня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді -Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНТЕР-ПОЛІС» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору страхування у вигляді полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів Серії АС № 9914631, третя особа: Тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо № 1, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання недійсним договору страхування мотивуючи свої вимоги тим, що 10.03.2014 року о 13 год. 15 хв. у м. Києві, на пр. 40-річчя Жовтня, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю тролейбуса, інвентарний НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 та автобуса марки YOUYI, д/н НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3, який мав при собі договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Поліс) № АС/9914631, виданий ПАТ СК «Інтер-Поліс», страхувальник ОСОБА_1

Зазначають, що згідно інформації, наявної у ПАТ СК «ІНТЕР-ПОЛІС» та бази даних МТСБУ, страховий платіж за вищевказаний поліс ПАТ СК «ІНТЕР-ПОЛІС» не надходив, звіт про оформлення Полісу страховим агентом ПАТ СК «ІНТЕР-ПОЛІС» не надано.

Посилаються на те, що законодавець у ст. 18 Закону України «Про страхування» розмежовує поняття «укладення» договору і «набрання ним чинності». Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування, а тому момент укладення договору може не збігатися з моментом набранням ним чинності, а у випадку, що розглядається, моментом укладенню договору є момент набрання ним чинності, а тому юридичне значення має той факт, що коли договір страхування укладено, але перший платіж не внесено, тому на їх думку договір не набрав чинності, і страховик не зобов'язаний здійснювати страхову виплату, навіть якщо випадок відбувся у зв'язку з чим даний правочин підлягає визнанню недійсним, відповідно до положень ст.ст. 983, 988 ч. 1 п. 1 ЦК України. У зв'язку з чим звертаються з даним позовом до суду.

Представник позивача та відповідачка в судове не з'явились, про день час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Причини неявки відповідачки суду невідомі.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином, до суду надав заперечення проти позову в яких вказує на те, що законом не визначено несплату страхового платежу, як підставу для визнання договору страхування недійсним. Крім того, сплата страхувальником страхового платежу підтверджується відміткою у Полісі про його сплату, з зазначенням розміру сплаченого страхового платежу та дати його сплати. Також позивач сам вніс дані про чинність полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/9914631, що підтверджується витягом з бази МТСБУ, і тому посилання про недійсність полісу, прямо суперечать тим фактам та доказам, які позивач виклав у своїй позовній заяві. У зв'язку з чим просить відмовити в задоволенні позову позивача. Причини ж неявки в судове засіданні суду не повідомив.

Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи за відсутності вищезазначених осіб, відповідно до вимог ст.ст. 158, 169, 224 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10.03.2014 року о 13 год. 15 хв. у м. Києві, на пр-ті. 40-річчя Жовтня, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю тролейбуса, інвентарний НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 та автобуса марки YOUYI, д/н НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3 (а.с. 5).

11.03.2014 року ОСОБА_1 звернулася до ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» із заявою про настання події № 87/14 (повідомлення про настання ДТП за участю транспортного засобу Страхувальника ПАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» (а.с. 10).

В обґрунтування свого звернення саме до ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС», ОСОБА_1 послалася на Поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серія АС № 9914631 від 03.03.2014 року.

Як вбачається зі змісту вищезазначеного Полісу, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1, як власника автобуса YOUYI, д/н НОМЕР_1, на момент вчинення вищезазначеної ДТП дійсно була застрахована в ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС». Дата укладення договору 03.03.2014 року. Строк дії з 00 год. 00 хв. 09.03.2014 року до 08.03.2015 року включно. Страховий платіж 1 632, 96 грн. сплачений 17 год. 00 хв. 03.03.2014 року (а.с. 4).

Як вже зазначалося вище, позивач звертаючись з даним позовом до суду обґрунтовує його зокрема тим, що згідно інформації, наявної у ПАТ СК «ІНТЕР-ПОЛІС» та бази даних МТСБУ, страховий платіж за вищевказаний поліс ПАТ СК «ІНТЕР-ПОЛІС» не надходив, що на їх думку є підставою для визнання правочину, недійсним відповідно до положень ст.ст. 983, 988 ч. 1 п. 1 ЦК України.

Однак суд не може погодитись з такими твердженнями позивача виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відносини, які виникли між сторонами регулюються ст.ст. 202-203, 215, Главою 67 «Страхування» ЦК України, нормами ЗУ «Про страхування», а також до них підлягають застосуванню норми ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Так частина перша статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 979 ЦК України, яка кореспондується з ч. 1 ст. 16 ЗУ «Про страхування», за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Як вбачається зі змісту статей 982, 983 ЦК України, істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що в спеціальному Законі, яким є ЗУ «Про страхування» (надалі - Закон) законодавцем більш розширено визначено вимоги, які ставляться до договорів страхування, а також встановлено порядок укладення та початок їх дії.

Так частини третя та четверта статті 16 Закону визначають, що договори страхування укладаються відповідно до правил страхування. Договір страхування повинен містити: назву документа; назву та адресу страховика; прізвище, ім'я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; прізвище, ім'я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; перелік страхових випадків; розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; страховий тариф (страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; умови здійснення страхової виплати; причини відмови у страховій виплаті; права та обов'язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін.

Судом встановлено, що укладений між позивачем та відповідачкою Договір страхування у формі Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серія АС № 9914631 від 03.03.2014 року, відповідає вимогам вищезазначених норм ЦК України та ЗУ «Про страхування».

Крім того, згідно статті 18 Закону, для укладання договору страхування страхувальник подає страховику письмову заяву за формою, встановленою страховиком, або іншим чином заявляє про свій намір укласти договір страхування. Факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування.

З системного аналізу зазначеної статті Закону в сукупності з іншими його нормами та нормами ЦК України, можна зробити висновок, що поняття укладення договору страхування та набрання договором страхування чинності не є тотожними, оскільки момент укладення може не збігатися із моментом набрання ним чинності, який законодавцем прив'язано як правило до моменту внесення першого страхового платежу однак в той же час надано право сторонам відступити від зазначеного правила та самостійно визначити в договорі порядок та підстави набрання ним чинності.

Судом встановлено, що в укладеному між сторонами Договорі страхування останні відступили від загального правила набрання ним чинності та погодили, що Договір (поліс) набирає чинності з початку зазначеного строку його дії, яким згідно п. 3 є з 00 год. 00 хв. 09.03.2014 року до 08.03.2015 року включно.

Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 998 ЦК України, договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 998 ЦК України, договір страхування також визнається судом недійсним, якщо: 1) його укладено після настання страхового випадку; 2) об'єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації.

З аналізу вищезазначених норм чинного законодавства України вбачається, що правочин, яким в тому числі є і оскаржуваний Договір страхування, може бути визнано недійсним якщо, його зміст суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; при укладенні договору у сторін не було необхідного обсягу дієздатності; волевиявлення учасників договору не було вільним і не відповідало їх внутрішній волі; він не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Також Договір страхування може бути визнано недійсним якщо його укладено після настання страхового випадку або об'єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації.

Судом же встановлено, що зазначені обставини при укладанні спірного Договору страхування у формі Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серія АС № 9914631 від 03.03.2014 року були відсутні. Договір був укладений сторонами у суворій відповідності з вимогами чинного законодавства України, сторони під час його укладення володіли повним обсягом дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, а укладення Договору було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, судом встановлено та не заперечується самим позивачем в своїй позовній заяві, що спірний Договір страхування був укладений до настання страхового випадку, а саме 03.03.2014 року, страховий же випадок стався 10.03.2014 року.

Суд не приймає до уваги посилання позивача як на підставу для задоволення його позову на ту обставину, що Договір страхування підлягає визнанню недійсним так як страховий платіж не надходив до ПАТ СК «ІНТЕР-ПОЛІС», оскільки судом встановлено, що відповідно до вимог вищезазначених норм чинного законодавства України не сплата страхового платежу не є підставою для визнання недійсним договорів даного типу, а може слугувати лише підставою для відмови Страховика від договору, що в свою чергу тягне за собою як наслідок його припинення, відповідно до вимог ст. 997 ЦК України.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З врахуванням викладеного, а також того, що судом встановлено, що несплата Страхувальником страхового платежу не є підставою для визнання Договору страхування недійсним, а може слугувати лише підставою для його припинення, суд приходить до висновку, що обраний позивачем такий спосіб захисту свого права як визнання договору недійсним не може вважатися таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права, а тому і не може бути захищеним в такий спосіб.

Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 202, 203, 215, 979, 997, 998 ЦК України, ст. 16, 18 ЗУ «Про страхування», керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 208, 209, 213-215, 217- 218, 223, 224, 226 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНТЕР-ПОЛІС» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору страхування у вигляді полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів Серії АС № 9914631, третя особа: Тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо № 1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В. С. Декаленко