Справа № 462/9869/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2015 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого - судді Колодяжного С.Ю.

при секретарі Обертас Н.М.

з участю позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про відшкодування збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом про стягнення із відповідачів в солідарному порядку матеріальних збитків в розмірі 55401,11 грн. і 5000 грн. моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 23.11.2010 року о 15.30 год. на 20 км автодороги Львів-Шегині у м.Львові сталася ДТП за участю автомобіля «Mercedes-Benz Vito», номерний знак НОМЕР_1, власником якого є ОСОБА_5, під керуванням ОСОБА_7, та автомобіля «Volkswagen Golf ІІІ 1,9 TDі», номерний знак НОМЕР_2, який на праві власності належить ОСОБА_4 Винуватцем ДТП визнано ОСОБА_7 Зазначив, що згідно висновку від 12.12.2010 року вартість відновлюваного ремонту автомобіля «Volkswagen Golf ІІІ 1,9 TDі», складає 55401,11 грн. Крім цього, зазначив, що ОСОБА_5 згідно договору оренди легкового автомобіля від 01.01.2010 року передав автомобіль «Mercedes-Benz Vito» в тимчасове володіння ОСОБА_6, який в свою чергу як орендар без згоди орендодавця доручив перевезення вантажів транспортним засобом ОСОБА_7

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, доповнила, що володіючи джерелом підвищеної небезпеки неправомірно, без належної правової підстави, оскільки договір оренди легкового автомобіля від 01.01.2010 року не був нотаріально посвідчений, ОСОБА_6 не мав права передавати транспортний засіб у користування ОСОБА_7, а бездіяльність ОСОБА_5 щодо передачі фактичного користування автомобіля іншій особі всупереч порядку, передбаченого чинним законодавством, вказує на його недбалість, а відтак на обґрунтованість застосування до даних правовідносин ч.4 ст.1187 ЦК України. Крім цього, саме передача у фактичне володіння джерела підвищеної небезпеки ОСОБА_7 без належної правової підстави стало причиною невиплати ПАТ «СК «Брокбізнес» страхового відшкодування позивачу. Зазначила, що покликання представника відповідача на те, що положення ст.1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до положень ст.1187 ЦК України є безпідставними. Просила позов задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в судовому засіданні та письмових запереченнях позов в частині, що стосується стягнення шкоди з їх довірителів заперечили, пояснивши, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню ч.4 ст.1187 ЦК України про неправомірне заволодіння транспортним засобом ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за сприяння недбалості власника ОСОБА_5, оскільки транспортний засіб не вибував насильницьким шляхом з володіння власника, а відтак ОСОБА_7 самостійно несе відповідальність за заподіяну ним шкоду в загальному порядку на підставі положень ст.ст.1166, 1167, п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України. Наголошували, що положення ст.1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до положень ст.1187 ЦК України. З огляду на відсутність правових підстав для спільної відповідальності відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просять в частині позовних вимог до відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - відмовити.

Відповідач ОСОБА_7 у судове засідання неодноразово не з'являвся, заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав, про причини неявки суд не повідомляв, хоча належно був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, наслідки неявки, що зокрема стверджується актом ПП «Садова» від 12.01.2015 року.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23.11.2010 року о 15.30 год. на 20 км автодороги Львів-Шегині у м.Львові сталася ДТП за участю автомобіля «Mercedes-Benz Vito», номерний знак НОМЕР_1, власником якого є ОСОБА_5, під керуванням ОСОБА_7, та автомобіля «Volkswagen Golf ІІІ 1,9 TDі», номерний знак НОМЕР_2, який на праві власності належить ОСОБА_4

Постановою Залізничного районного суду м.Львова від 27.01.2011 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КупАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 425 гривень, за те, що ОСОБА_7, керуючи автомобілем «Mercedes-Benz Vito», номерний знак НОМЕР_1, на 20 км автомобільної дороги Львів-Шегині у м.Львові, перед початком руху не переконався, що це буде безпечним для інших учасників руху, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Golf ІІІ 1,9 TDі», номерний знак НОМЕР_2, заподіявши автомобілям технічних ушкоджень, порушив п.10.1 Правил дорожнього руху України (а.с.12).

Відповідно до вимог ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Із висновку експертного автотоварознавчого дослідження №581 від 12.12.2010 року вбачається, що вартість матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля «Volkswagen Golf ІІІ 1,9 TDі», номерний знак НОМЕР_2, становить 55401,11 грн. (а.с.14-19).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст.ст.1166, 1167 ЦК України.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК України).

Спеціальними у співвідношенні із наведеними нормами є положення ст.ст. 1187, 1188 ЦК України що визначають порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 06.11.2013 року у справі № 6-108цс13.

За загальними правилом ч.2 ст.1188 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч.1 ст.1188 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення ч.2 ст.1188 ЦК України.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч.1 ст.1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення у цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (у тому числі моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту закріплено у ст.1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст.1167 ЦК України стосовно моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Обумовлені диспозицією ст.ст.1187, 1188 ЦК України обставини відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, ст.1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Положення ч.1 ст.1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч.2 ст.1187 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.1187 ЦК України, особа, яка неправомірно заволоділа транспортним механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах.

На підставі ч.4 ст.1187 ЦК України, якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Як встановлено судом, ОСОБА_5, який є власником автомобіля «Mercedes-Benz Vito», номерний знак НОМЕР_1, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6, 01.01.2010 року за договором оренди легкового автомобіля передав ОСОБА_6 в тимчасове володіння зазначений автомобіль (а.с.20).

Згідно Угоди №3 на перевезення вантажів від 01.11.2010 року ОСОБА_6 доручив ОСОБА_7 перевезення вантажів автомобілем «Mercedes-Benz Vito», номерний знак НОМЕР_1 (а.с.21).

Разом з тим, вказаний договір оренди, всупереч вимогам ст.799 ЦК України, не був нотаріально посвідчений, відтак не створює юридичний наслідків, тому ОСОБА_6 фактично володів джерелом підвищеної небезпеки без відповідної правової підстави.

В даному випадку бездіяльність власника джерела підвищеної небезпеки ОСОБА_5 щодо передачі в користування автомобіля ОСОБА_6, всупереч порядку, передбаченому чинним законодавством, суд розцінює як недбалість, а тому до даних правовідносин підлягають застосуванню положення ч.4 ст.1187 ЦК України.

В свою чергу ОСОБА_6, володіючи автомобілем без належної правової підстави, не мав права передавати транспортний засіб в користування ОСОБА_7 Крім цього ОСОБА_6 не вжив відповідних дій щоб забезпечити належний перехід володіння джерелом підвищеної небезпеки до ОСОБА_7, оскільки відповідно до п.2.2 вказаного договору оренди ОСОБА_6 мав право здавати в суборенду автомобіль лише за згодою ОСОБА_8, чого дотримано не було.

Положення ч.4 ст.1187 ЦК України застосовуються не лише у випадку наявності неправомірного заволодіння майном іншою особою, а й у випадку коли такому заволодінню сприяла недбалість її власника (володільця). Як встановлено, заволодінню ОСОБА_7 транспортним засобом без належних правових підстав сприяла недбалість як власника автомобіля - ОСОБА_5, так і ОСОБА_6

Як вбачається із роз'яснень, даних в п.8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності). Особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (ст.ст.543, 1190 ЦК України). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК України, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За наведених обставин, усі відповідачі спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями, тому несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині солідарного стягнення із відповідачів матеріальної шкоди є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо стягнення моральної шкоди, суд приходить до переконання, що позов в цій частині підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п.9 Постанови №4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (із змінами і доповненнями) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що позивач в ході розгляду справи довів, що внаслідок ДТП та пошкодження його автомобіля йому була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях у зв'язку із пошкодженням його майна.

Між тим, визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню, суд враховує, що відповідачі протягом тривалого часу не відшкодували завданих збитків, у зв'язку з чим позивачеві довелося самостійно шукати гроші для ремонту автомобіля, він довгий час перебував в пригніченому стані, погано себе почував. Зазначив, що переніс суттєві незручності у зв'язку з необхідністю користуватися громадським транспортом, а не своїм автомобілем, змушений був відмовитися він відпочинку із сім'єю.

З огляду на наведене, суд не вважає за можливе задовольнити позовні вимоги у частині відшкодування моральної шкоди в повному обсязі в розмірі 5000 грн., так як немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного, душевного болю, страждань, а будь-яка компенсація моральної шкоди не може відповідати дійсним стражданням позивача і може мати тільки умовний вираз. На підставі наведеного, виходячи з засад розумності і виваженості та справедливості, враховуючи глибину моральних страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, суд приходить до переконання про можливість відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 2500 грн. в солідарному порядку із відповідачів.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з кожного із відповідачів по 201,35 грн. судового збору, сплаченого позивачем (а.с.2).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно із ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_3), ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_4) та ОСОБА_7, на користь ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_5) 55401,11 грн. матеріальної шкоди та 2500 грн. моральної шкоди.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, на користь ОСОБА_4 по 201,35 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.