АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/807/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 22 Пироженко В. Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоНерушак Л. В.
суддівКарпенко О. В. , Бабенка В. М.
при секретаріЖуравель Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності , -

в с т а н о в и л а :

27 листопада 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності, посилаючись на те, що 23 січня 2007 року між нею та відповідачем ОСОБА_8 було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Чуй Н.В., за умовами якого вона зобов'язувалась передати у власність відповідачу належну квартиру за адресою АДРЕСА_1. Відповідач в свою чергу відповідно зобов'язувалась довічно повністю утримувати її, забезпечувати харчуванням, одягом, ліками, доглядом та необхідною допомогою, зберігаючи за нею право довічної реєстрації у вказаній квартирі. Оціночна вартість квартири була визначена у договорі в 13319 грн. Вартість матеріального щомісячного забезпечення 250 грн.

Позивач ОСОБА_6 зазначає у позові, що після укладання зазначеного договору відносини між нею та відповідачем почали погіршуватись. Грошової суми матеріального забезпечення, зазначеного у договорі, вона за сім років особисто в руки не отримувала, а ні шляхом особистої передачі, а ні через банківський переказ, а ні в будь-який інший спосіб. Вважає, що відповідач ОСОБА_8 не цікавилась ні станом її здоров'я, ні її потребами. Декілька разів на місяць відповідач заходила та заносила невелику кількість картоплі, та овочів. Перші два роки вона навіть самостійно сплачувала вартість комунальних платежів. Лише з 2010 року відповідач переоформила на своє ім'я документацію для проведення комунальних платежів та почала сплачувати комунальні послуги.

Позивач вважає, що сплата комунальних послуг відповідачем ОСОБА_8 не є виконанням умов договору довічного утримання від 23 січня 2007 року, а є її обов'язком відносно права власності, яке вона набула на квартиру, після укладення зазначеного договору довічного утримання.

Позивач ОСОБА_6 вказує, що умовами договору встановлено, що відповідач ОСОБА_8 в свою чергу зобов'язувалась довічно повністю утримувати її, що зокрема включає в себе забезпечення: харчуванням, одягом, ліками, доглядом, необхідною допомогою. Знаючи її проблеми зі здоров'ям, та те, що вона має складності у самостійному пересуванні, відповідач жодного разу не виявила бажання допомогти їй з прибиранням помешкання, де вона проживає, чи з придбанням ліків, отриманням стаціонарного клінічного лікування, чи сходити до продуктового магазину. За ліками та продуктами так і продовжують ходити її друзі та знайомі, соціальні працівники Червоного хреста, про що свідчать нотатки у спеціальному зошиті, де відображені об'єми та періодичність наданої їй допомоги. Відповідач ОСОБА_8 написала скаргу на соціальних працівників, які надавали їй допомогу, зазначивши, що вони не мали законного права надавати позивачу будь - яку допомогу. Проте позивач не погоджується з такою позицією, оскільки соціальні працівники не знали про наявність договору довічного утримання, але дійсно бачили за обставинами, що вона потребує допомоги, яку регулярно не отримує.

Позивач ОСОБА_6 також звертає увагу на те, що встановлений договором розмір матеріального забезпечення у 250 грн. на місяць на сьогоднішній день не є сумою, яка дійсно відповідає економічній та соціальній ситуації забезпечення рівня життя.

Позивач посилається, що відносини між нею та відповідачем ОСОБА_8 є вкрай складними та конфліктними. Відповідач ОСОБА_8 не зважає на її похилий вік та стан здоров'я, її манери та спосіб спілкування з нею призводять до різких погіршень стану її здоров'я. Після останнього візиту відповідача до її помешкання, позивач змушена була викликати лікарів швидкої допомоги, оскільки почувала себе дуже погано. ОСОБА_6 є інвалідом, людиною, здоров'я та емоційний стан якої вже є слабким не лише через наявність фізичних розладів здоров'я, але й через поважний похилий вік. Вона не має фізичних сил та емоційної витривалості отримувати таке «довічне утримання», яке надається відповідачем. В зв'язку з даними обставинами позивач ОСОБА_6 звернулася до суду з даним позовом та просила розірвати договір довічного утримання, укладений 23 січня 2007 року, посвідчений Чуй Н.В., державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори. Визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 лютого 2015 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подала на рішення апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення ухвалено всупереч закону та об'єктивним обставинам справи. Просить рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового рішення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягає застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову , суд першої інстанції виходив з того, що оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, вимоги позивача щодо невиконання та неналежного виконання відповідачем договору довічного утримання не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні , не доведені позивачем, тому відсутні підстави для задоволення позову.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки дані висновки не відповідають обставинам справи та вимогам закону, так як суд, не встановивши дійсні обставини справи, не дав належну оцінку зібраним доказам, дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про розірвання договору довічного утримання.

Відповідно до вимог ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Частиною 1 статті 749 ЦК України встановлено обов'язок набувача за договором довічного утримання (догляду) та передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечити відчужувача.

В судовому засіданні встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 23 січня 2007 року між сторонами було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом першої Черкаської державної нотаріальної контори Чуй Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 2-206.

Згідно вказаного договору ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_8 належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1.

Пунктом 4 даного договору визначено, що ОСОБА_8 зобов'язується довічно повністю утримувати ОСОБА_6, забезпечувати її харчуванням, одягом, ліками, доглядом та необхідною допомогою, зберігши в її довічному безкоштовному користуванні квартиру, з правом її довічної реєстрації у вказаній квартирі. Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, ліків, догляду та необхідної допомоги) визначена сторонами в сумі 250 грн. щомісячно (п. 5 договору).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_6 просила розірвати договір довічного утримання, укладений 23 січня 2007 року, та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, з тих підстав, що грошової суми матеріального забезпечення, зазначеного у договорі, вона за сім років в будь-який спосіб не отримувала. Відповідач не цікавилась ні станом її здоров'я, ні її потребами та жодного разу не виявила бажання допомогти їй з прибиранням помешкання, з придбанням ліків чи отримання стаціонарного клінічного лікування, сходити до продуктового магазину. За ліками та продуктами продовжують ходити її друзі, знайомі та соціальні працівники Червоного хреста. Позивач зазначала, що соціальні працівники не знали про наявність договору довічного утримання, але дійсно бачили за обставинами, що вона потребує допомоги, яку регулярно не отримує.

Відповідно до вимог ст. 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірвано за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Ця підстава для розірвання договору пов'язана з невиконанням або неналежним виконанням обов'язків за договором довічного утримання. При цьому для притягнення набувача до відповідальності необхідними елементами складу цивільного правопорушення є: наявність заподіяної відчужувачеві шкоди; протиправність дій набувача, що виявляється у невиконанні чи неналежному виконання договору; причинний зв'язок між вказаними елементами.

Виходячи із даної норми закону, вбачається, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, відмовивши ОСОБА_6 у задоволенні її позовних вимог на підставі оцінки зібраних у справі доказах, вважаючи, що вимоги позивача щодо невиконання та неналежного виконання відповідачем договору довічного утримання, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Як встановлено апеляційним судом під час розгляду апеляційної скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7, що на протязі значного періоду часу ОСОБА_6 отримувала допомогу від працівників соціальної служби, про що свідчить укладений між нею та територіальним центром соціального обслуговування в 2008 році договір, який пролонговувався до 31 грудня 2010 року. Аналогічні ж договори були укладені нею і в 2011 - 2014 роках. Тобто, позивач ОСОБА_6 укладала вказані договори для надання їй необхідної допомоги, не повідомлявши, що нею укладено договір довічного утримання з 2007 року.

Даючи пояснення в суді апеляційної інстанції, представник Територіального центру соціального обслуговування пояснювала про те, що працівники їх центру протягом тривалого часу з 2008 року по серпень 2014 року надавали допомогу ОСОБА_6 згідно списку послуг, передбачених центром відповідній категорії осіб похилого віку. В серпні 2014 року ОСОБА_6 подала заяву про припинення надання такої допомоги, тому працівник центру перестав відвідувати ОСОБА_6 та надавати необхідну допомогу.

Відповідач ОСОБА_8 та її представник не надали належних та допустимих доказів, як саме відповідачем виконувались умови договору довічного утримання щодо забезпечення харчуванням, одягом, ліками, доглядом, необхідною допомогою, так як позивач проживала сама в квартирі, а відповідач постійно проживала в селі Руська Поляна Черкаського району. Відповідач ОСОБА_8 пояснювала, що двічі на тиждень приїздила до позивача та привозила необхідні продукти харчування, які вирощувались в їх господарстві в селі, що підтвердили допитані по справі свідки. Однак, в матеріалах справи відсутні письмові докази, які б підтверджували придбання продуктів харчування, одягу чи ліків за час дії договору довічного утримання, а саме: довідки з медичних закладів, амбулаторні картки, копії чеків про оплату медичних послуг, купівлю ліків, медичних препаратів, оплату аналізів, купівлю продуктів харчування та одягу. Позивач заперечує, що відповідачем ОСОБА_8 належно виконувались зобов'язання за договором , так як вона посилається в позові, що за сім років жодного разу не отримувала особисто коштів в розмірі 250 грн. від відповідача ОСОБА_8 ні в який спосіб.

В свою чергу, у матеріалах справи містяться квитанції про перерахунок коштів ОСОБА_8 на її ім'я ОСОБА_6 в розмірі 250 грн., які відповідач ОСОБА_8 перераховувала з вересня 2014 року по квітень 2015 року. Проте, як зазначили представники позивача, ОСОБА_6 жодного разу не отримувала вказаних коштів за цей період, кошти поступали на рахунок, яким вона не користується і не заперечує проти їх повернення відповідачу. Сторонами не заперечується, що з серпня 2014 року відповідач не відвідує позивача ОСОБА_6, допомоги по її утриманню не надає, крім того, що перераховує кошти в розмірі 250 грн. на рахунок для позивача та оплачує всі комунальні послуги за квартиру. ОСОБА_6 не бажає отримувати від відповідача ОСОБА_8 жодних послуг та допомоги, а з серпня 2014 року не впускає її до квартири. При намаганні відповідача з'ясувати з позивачем подальші умови виконання договору довічного утримання, позивач влаштовує скандали, заявляючи, що викличе міліцію.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що матеріали даної цивільної справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт належного виконання договору довічного утримання, укладеного між сторонами 23 січня 2007 року.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Обов'язок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що є всі підстави для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки районний суд ухвалив рішення без повного, всебічного та об'єктивного з'ясування всіх обставин справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, як вимагають ст. ст.212 - 213 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не може залишатись в силі, так як при його ухваленні судом допущено порушення норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є обов'язковою підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_6

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності - скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності.

Розірвати договір довічного утримання, укладений 23 січня 2007 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Чуй Н.В.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :