Справа № 316/480/15-ц
Провадження № 2/316/350/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2015 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд

Запорізької області

у складі: головуючого судді: Куценко М. О.

при секретарі: Нестеровій Г. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Енергодар Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про надання дозволу на виїзд малолітніх за межі України без згоди батька,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до Енергодарського міського суду Запорізької області з зазначеною позовною заявою, в якій просить: надати дозвіл на виїзд за межі України малолітніх ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_2 до досягнення дітьми шістнадцятирічного віку; дозволити ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_2, оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітніх малолітніх ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 за межі України.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 29.09.2007 року по 29.05.2014 року. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2. Діти мешкають з позивачем за фактичною адресою проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3. просп.. Леніна, 151 кв. 44. Відповідач з часу розірвання шлюбу не спілкується з позивачкою. Має заборгованість зі сплати аліментів. У звязку з нестабільною ситуацією в Україні має намір виїхати до своєї рідної сестри, яка мешкає в Росії. Оскільки відповідач з нею не спілкується, вона не має змоги отримати його дозволу на виїзд дітей, тому просить суд задовольнити позов.

В судове засіданні позивач не зявилась, зазначивши в позовній заяві про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим в судове засідання двічі не зявився про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності не надав.

Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилалась позивачка як на підставу вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Згідно ч.1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.09.2007 року по 29.05.2014 року. (а.с.6). Від шлюбу мають двох малолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2(а.с. 4-5).

Позивач зареєстрована за адресою: Запорізька обл.. АДРЕСА_1. Діти мешкають з позивачем за фактичною адресою проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4. Леніна, 151 кв. 44 (а.с. 7).

Відповідач станом на 01.04.2014 року мав заборгованість зі сплати аліментів (а.с. 8).

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

В ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

При розгляді справ про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків необхідно виходити з положень Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХИ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі Закон про порядок виїзду з України), Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (далі Правила оформлення і видачі паспорта), Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724 (далі Правила перетинання державного кордону), якими передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків.

Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону про порядок виїзду з України, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку.

Згідно з частиною 2 пункту 2-2 Правил перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертаючись до суду не надала жодного доказу, на підтвердження того, що в неї є рідна сестра, також не надано доказів про проживання сестри (в разі її наявності) на території Російської Федерації та де саме.

Також, звертаючись із зазначеним позовом до суду позивач не зазначила куди саме (населений пункт в Росії) і на який термін вимагається надання дозволу, не визначилася з правовою підставою надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька, крім визначеної ст. 4 Закону можливості ухвалення судом рішення на виїзд, а не на виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав.

Так, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька, з визначенням його початку і закінчення та у конкретну країну або країни, у яких перебуватиме дитина протягом одного виїзду.

Проте, жодних доказів та обґрунтувань на підтвердження законності заявлених позовних вимог позивачем суду надано не було.

Крім того, необхідно зазначити, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на виїзди дітей за кордон (до 16 річного віку) без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, і фактично позбавляють батька можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними.

Також позивачем не обґрунтовано та не надано доказів, того що цей виїзд буде відповідати інтересам дітей.

З огляду на вищевикладене, оскільки позивачем не було надано доказів на підтвердження необхідності надання дозволу на оформлення проїзного документу для виїзду за кордон та надання дозволу на виїзд малолітніх в супроводі матері, без згоди та супроводу батька, в яких було б зазначену населений пункт (населені пункти) в країні, в яку дозволяється виїзд дітей і конкретний часовий проміжок перебування в іноземній державі, та того що цей виїзд буде відповідати інтересам дітей, а також взагалі не надано належних доказів на підтвердження законності заявлених позовних вимог, в суду відсутні правові підстави для задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 14, 57-60, 63-65, 79, 88, 208-209, 212-215, ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про надання дозволу на виїзд малолітніх за межі України без згоди батька - відмовити.

Рішення в повному обсязі буде виготовлено через пять днів відповідно положень ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: М. О. Куценко