АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1622/1207/12 Номер провадження 22-ц/786/4/15Головуючий у 1-й інстанції Блажко І. О. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого - судді Пилипчук Л.І.,

суддів: Кривчун Т.О., Лобова О.А.,

при секретарі - Філоненко О.В.,

за участю: представника банку ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника - адвоката ОСОБА_17., представника ОСОБА_5 - адвоката Євдокименка А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 грудня 2013 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до недієздатного ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_9, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до недієздатного ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_9, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за позовом ОСОБА_9 в інтересах недієздатного ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договорів недійсними,-

в с т а н о в и л а:

26.02.2010 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_5 про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/6561/82/113584 від 21 жовтня 2008 року в розмірі 585 668, 48грн., що за курсом Національного банку України складає - 73 204,90 доларів США, на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 /а.с.5-10 Т.1/.

31.05.2010 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_3 про стягнення солідарно заборгованості в сумі 145 548,22 грн., що за курсом Національного банку України складає - 18 377,30 доларів США за кредитним договором №014/6561/82/84205 від 21.06.2007 року /а.с.4-7 Т.2/.

29.06.2010 року ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_5 звернулися в суд з позовом до ПАТ«Райффайзен Банк Аваль» в особі Полтавської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсними кредитних договорів та договорів іпотеки від 21.06.2007 року та від 21.10.2008 року, договору поруки від 21.06.2007 року. Посилались на те, що при укладенні кредитних договорів від 21 червня 2007 року на суму 18 000 доларів США та від 21 жовтня 2008 року на суму 57 000 доларів США банком порушено положення про єдиний законний спосіб платежу на території України, яким є національна валюта - гривня. В процесі розгляду справи позовні вимоги уточнили і доповнили та просили визнати зазначені кредитні договори недійсними також з підстав, що ОСОБА_8 на момент їх укладення не усвідомлював значення своїх дій внаслідок психічної хвороби, а правочини вчинені на вкрай невигідних для позичальника умовах /а.с.2-11 Т.3/.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 27.09.2010 року зазначені позови об'єднані в одне провадження /а.с.59 Т.3/.

У процесі розгляду справи ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» неодноразово збільшував позовні вимоги, остаточно - заявами від 30.10.2013 року. Прохав стягнути на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Полтавської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_3 6 211 999, 49 грн. (еквівалент 77 717,94 доларів США) заборгованості за кредитним договором №014/6561/82/84205 від 21.06.2007 року.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/6561/113584 від 21.10.2008 року в розмірі 3 798 923,51 грн., що за курсом Національного Банку України складає 475 281,31 доларів США, звернути стягнення на житлову квартиру НОМЕР_2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою Полтавською державною нотаріальною конторою 11 липня 2008 року по реєстру №1-773 /а.с.207-208, 215-216 Т.5/.

Крім того, 18.12.2013 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подав заяву про застосування наслідків недійсності правочинів. У разі визнання недійсними кредитних договорів №014/6561/82/113584 від 21.10.2008 року та №014/6561/82/84205 від 21.06.2007 року, укладених з ОСОБА_8, прохав зобов'язати останнього, від імені якого виступає його законний представник ОСОБА_9, повернути банку грошові кошти в сумі відповідно 49 962,43 долари США, що еквівалентно станом на 15.10.2013 року - 399 349,70 грн., та 9 701,36 долари США, що еквівалентно станом на 16.10.2013 року - 77 542,97 грн. /а.с.55-56 Т.6/.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_9, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_8, у грудні 2013 року уточнили свої позовні вимоги, визначивши їх зустрічними. Прохали визнати недійсними кредитні договори і зобов'язання ОСОБА_8 повернути банку все отримане за кредитними договорами від 21.06.2007 року та від 21.10.2008 року. Частково припинити зобов'язання ОСОБА_8 повернути банку усе отримане за кредитним договором від 21.06.2007 року в розмірі 39 895,00 грн., шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог у розмірі 39 895,00 грн. Визнати недійсним і припинити договір поруки від 21.06.2007 року, договори іпотеки від 21.06.2007 року та від 21.10.2008 року. Зобов'язати банк виключити з реєстрів обтяжень нерухоме майно, що було предметом іпотеки: житловий будинок АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_1 /а.с.1-5 Т.6/.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 19 грудня 2013 року в позові ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до недієздатного ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_9, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено.

У позові ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до недієздатного ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_9, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

Позов недієздатного ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_9, до ПАТ ««Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитних договорів недійсними - задоволено частково.

Визнано нікчемним договір кредиту №014/6561/82/84205 від 21 червня 2007 року, укладений між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_8.

Визнано нікчемним договір кредиту №014/6561/82/113584 від 21 жовтня 2008 року, укладений між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_8.

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору недійсним і припиненим - задоволено частково.

Визнано припиненим договір поруки №1966/6561/331605 від 21 червня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3.

Позов ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору недійсним і припиненим - задоволено частково.

Визнано припиненим договір іпотеки №17384/6561/331605 від 21 жовтня 2008 року, укладений між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5.

Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь недієздатного ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_9, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30,00 грн.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09 січня 2014 року позов ОСОБА_3 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору недійсним і припиненим задоволено частково.

Визнано припиненим договір іпотеки № 001969/656/331605 від 21 червня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи та які суд вважав встановленими, прохав рішення скасувати. Ухвалити нове рішення, яким:

- у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 жовтня 2008 року в розмірі 3 798 923,51 грн., що складає 475 281,31 доларів США, звернути стягнення на житлову квартиру АДРЕСА_1.

- стягнути солідарно з ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_9, та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму заборгованості за кредитним договором від 21.06.2007 року в розмірі 621 199, 49 грн., що за курсом Національного банку України складає 77 717,94 доларів США ;

- у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_5 відмовити повністю;

- стягнути в рівних частках з відповідачів на користь банку судові витрати в загальному розмірі 12 990, 75 грн.

Банк вважав, що місцевий суд не врахував висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в ухвалі від 21.12.2011 року, якою попередні судові рішення по даній справі були скасовані та справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Посилався на те, що районний суд неправильно застосував ч.1 ст.225 ЦК України та неповно з'ясував обставини справи, що мають значення. Зокрема, суд належно не оцінив ту обставину, що актом амбулаторної судово-психіатричної експертизи №905 від 16.11.2010 року не зроблено однозначного висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_8 в момент підписання ним 21.06.2007 року кредитного договору розуміти значення своїх дій та керувати ним, а лише вказано про вплив захворювання на усвідомлення ним значення своїх дій і можливість ними керувати. Щодо його розуміння дій та можливості керувати ними під час укладення іншого кредитного договору від 21.10.2008 року - експертиза взагалі не містить висновку.

Вважає неналежним доказ у даній справі - висновок амбулаторної судово-психіатричної експертизи №302 від 12.06.2013 року, проведеної за ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави в іншій справі, оскільки він стосувався інших обставин, які не мають відношення до укладення кредитних договорів з банком.

Таким чином, банк вважає, що суд безпідставно послався на висновки експертиз, які ґрунтуються на припущеннях, що призвело до неправильного вирішення спору. В порушення вимог ст.360-7 ЦПК України місцевий суд не взяв до уваги рішення Верховного Суду України у цивільній справі №6-9цс12 , яке є обов'язковим для всіх судів України.

Визнаючи договори кредиту від 21.06.2007 року та від 21.10.2008 року нікчемними, суд в порушення вимог ст.11 ЦПК України, вийшов за межі позовних вимог, оскільки відповідачі просили визнати вказані договори недійсними. Визнавши вказані договори нікчемними, суд в порушення ст.215 ЦК не обґрунтував та не розмежував поняття нікчемності та недійсності правочинів. Оскільки ОСОБА_8 був визнаний недієздатним рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 29.03.2011 року, тобто після укладення спірних кредитних договорів, тому підстави для визнання нікчемними цих договорів - відсутні.

Банк також посилався на безпідставне не врахування судом першої інстанції показань свідків, які безпосередньо вели переговори з ОСОБА_8, проводили підготовку матеріалів для надання кредитів, укладали кредитні договори та обслуговували їх. При цьому неадекватної поведінки останній не виявляв.

Банк вважав, що суд, визнавши кредитні договори нікчемними, безпідставно не застосував наслідки недійсності правочину - реституцію.

Зазначав про необґрунтованість відмови районним судом у задоволенні клопотання банку про призначення повторної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_8 та надання незаконної переваги іншій стороні шляхом задоволення клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_17. і призначення додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи ухвалою від 12.09.2012 року, яка не проведена з вини ОСОБА_8

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 21 червня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_8 укладено кредитний договір №014/6561/82/8405, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 18 000,00 доларів США строком по 21.06.2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних. Повернення кредиту здійснюється щомісячними платежами згідно графіку /а.с.15-19 Т.2/.

Для забезпечення зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_3 21 червня 2007 року укладено договір поруки №1966/6561/331605, відповідно до умов якого поручитель взяв на себе зобов'язання у випадку невиконання або неналежного виконання боржником кредитних зобов'язань нести з ним солідарну відповідальність перед банком /а.с.20 Т.2/.

Крім того, вказаний кредитний договір забезпечений договором іпотеки №01969/6561/331605 від 21 червня 2007 року, укладеним з фізичною-особою-підприємцем ОСОБА_3, згідно якого в іпотеку банку надано житловий будинок з господарськими спорудами, розташований на землі держфонду за адресою: АДРЕСА_2.

21 жовтня 2008 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_8 укладено кредитний договір № 014/6561/82/113584, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 57 000,00 доларів США строком по 21 жовтня 2018 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15,5 % річних /а.с.12-17 Т.1/.

Додатковою угодою від 15 травня 2009 року до зазначеного кредитного договору позичальнику тимчасово на період з 15.05.2009 року по 15.05.2010 року надані кредитні канікули та зменшено розмір щомісячного платежу /а.с.18-19 Т.1/.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 21.10.2008 року з майновим поручителем ОСОБА_5 укладено договір іпотеки №17384/6561/331605 від 21.10.2008 року. Відповідно до п.11 предметом іпотеки є житлова квартира НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вказана нерухомість належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою полтавською державною нотаріальною конторою 11.07.2008 року по р.№1-773 /а.с.20-24 Т.1/.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитних договорів утворилася заборгованість, яка на 15.10.2013 року становить: по кредитному договору від 21.06.2007 року - 77 717,94 доларів США (еквівалент 621 199,49 грн.); по кредитному договору від 21.10.2008 року - 475 281,31 доларів США (еквівалент 3 798 923,51 грн.). /а.с.209-212 , 218-220 Т.5/.

Умовами кредитних договорів, зокрема, п.91.1 кредитного договору від 21.10.2008 року та п.6.5 кредитного договору від 21.06.2007 року передбачено право банку у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань вимагати дострокового погашення позичальником кредиту у повному обсязі разом зі сплатою всіх належних сум, включаючи проценти, пеню та штрафи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку та частково задовольняючи зустрічні позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що, укладаючи кредитні договори з ВАТ «Райффвйзен Банк Аваль» від 21.06.2007 року та від 21.10.2008 року, ОСОБА_8 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними у зв'язку з психічним захворюванням. При цьому суд послався на висновки амбулаторних судово-психіатричних експертиз від 16 листопада 2010 року №905 та від 12 червня 2013 року №302, а також на преюдицію рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 29 березня 2011 року, яким ОСОБА_8 визнано недієздатним та призначено опікуном ОСОБА_9, та - рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 08.07.2013 року, яким задоволено позов опікуна в інтересах ОСОБА_8 до ОСОБА_16 про визнання недійсним договору позики.

Однак такі висновки районного суду є помилковими, оскільки не ґрунтуються на нормах матеріального і процесуального права та не відповідають фактичним обставинам справи.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ч.2 ст.179 ЦПК України).

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.ч.1,3,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи. або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (пункт 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинили у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі наступного визнання останньої недієздатною, позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.

У пункті 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» від 06 листопада 2009 року №9 зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Пунктом 16 роз'яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Згідно акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи №905 від 16 листопада 2010 року, проведеної при розгляді даної справи за ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 15.10.2010 року, підекспертний ОСОБА_8 в теперішній час виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді шизотипового розладу з початком захворювання у березні-квітні 2007 року. Даний психічний розлад істотно впливає на здатність підекспертного усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в теперішній час, а також істотно впливав на здатність підекспертного усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними станом на 21.06.2007 року /а.с.113 Т.3/.

Отже, у даному висновку експертизи вказано про вплив захворювання на усвідомлення ОСОБА_8 значення своїх дій і можливість керувати ними, а не знаходження його в момент укладення кредитних договорів в такому стані, коли він не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними. Питання про стан позичальника на момент укладення ним кредитного договору від 21 жовтня 2008 року вказаною експертизою не вирішувалося взагалі.

Таким чином зазначений висновок експертизи не є належним доказом, оскільки не підтверджує наявність підстав недійсності правочинну, передбаченої ст..225 ЦК України.

Також не є належними доказами укладення ОСОБА_8 спірних кредитних договорів у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, і рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 29.03.2011 року та рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 08.07.2013 року /т.4 а.с.163, т.5 а.с.124/.

Як вбачається зі змісту рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 29 березня 2011 року, яким ОСОБА_8 визнаний недієздатним та над ним встановлено опіку, судом досліджувалися ксерокопії витягів з історії хвороб ОСОБА_8 від 22.12.2009 року №5370 та 04.01.2010 року №13, згідно яких він перебував на стаціонарному лікуванні в Полтавській обласній клінічній психіатричній лікарні ім.О.Ф.Мальцева, та висновок амбулаторної судово-психіатричної експертизи №905 від 16.11.2010 року, яку проводили не у справі про визнання ОСОБА_8 недієздатним, а в даній справі /т.4 а.с.163/.

Згідно ст.40 ЦК України фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Оскільки ОСОБА_8 визнано недієздатним через кілька років після укладення оспорюваних кредитних договорів та в своєму рішення суд не визначив день, з якого сособа визнається недієздатною, тому вказане рішення не має преюдиційного значення для даного спору та не спростовує факту вчинення ОСОБА_8 правочинів у стані, коли він усвідомлював значення своїх дій та керував ними, створюючи для себе цивільні обов'язки щодо самостійного виконання зобов'язань та взяття на себе відповідальності в разі їх невиконання.

Крім того, у рішенні Ленінського районного суду м. Полтави від 08.07.20013 року, на преюдиційність висновків якого послався Октябрський районний суд м.Полтави при вирішенні даної справи, зазначено, що згідно акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи №302 від 12 червня 2013 року, проведеної судовими експертами Полтавської обласної психіатричної експертизи ім. О.Ф. Мальцева за ухвалою Ленінського районного суду м.Полтави у справі за позовом ОСОБА_16 до ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики, зустрічним позовом ОСОБА_9 в інтересах недієздатного ОСОБА_8 про визнання договору позики недійсним, - ОСОБА_8 страждає на хронічний психічний розлад у вигляді шизофренії, проста форма з наростаючим дефектом особистості по апато-абулічному типу з початком захворювання у березні-квітні 2007 року і не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в даний час. Вираженість змін нервово-психічної сфери у ОСОБА_8 на період 19 червня 2007 року, 20 грудня 2007 року, 28 березня 2008 року, 20 жовтня 2008 року були такими, що позбавляли його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними /т.5 а.с.124/.

Враховуючи наведений висновок, місцевий суд вважав встановленим, що ОСОБА_8 під час вчинення правочинів від 21 червня 2007 року та від 21 жовтня 2008 року також не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними.

Однак такий висновок є помилковим, оскільки питання чи міг ОСОБА_8 на момент укладення оспорюваних договорів, тобто 21 червня 2007 року та 21жовтня 2008 року, усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними не було предметом дослідження судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_8 №302 від 12 червня 2013 року, яка до того ж проведена по іншій справі. Тому вказана експертиза також є неналежним доказом в даній справі та безпідставно покладена судом в основу рішення, що переглядається.

Крім того, згідно правової позиції, викладеної Верховним судом України у справі №6-131цс14 від 17.09.2014 року, відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст.225 ЦК України має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Оскільки вищезазначений висновок не підтверджує абсолютну неспроможність ОСОБА_8 в момент укладення кредитних договорів розуміти значення своїх дій та керувати ними, інших належних та допустимих доказів такої неспроможності не встановлено, а ОСОБА_8 та його законний представник ОСОБА_9 фактично ухилилися від проведення як додаткової судово-психіатричної експертизи, призначеної ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 12.09.2012 року, так і повторної судово-психіатричної експертизи, призначеної апеляційним судом 03.04.2014 року, а інші відповідачі не створили умов для проведення експертиз, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними кредитних договорів.

При цьому колегія суддів також звернула увагу на досить високу соціальну активність поведінки ОСОБА_8

Так, згідно повідомлення УДАІ від 06.04.2012 року №11/9-1987 останній 12.12.2006 року отримав водійське посвідчення НОМЕР_3 категорії «В» та має у власності транспортний засіб Toyota Camry д.н.з. НОМЕР_1 з 01.02.2008 року /а.с.76 Т.4/.

ОСОБА_8 при укладенні оспорюваних договорів на підтвердження платоспроможності подав свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, свідоцтво про сплату єдиного податку, звіти суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку за 2006-2007 роки та власноручно заповнив заяву-анкету позичальника, вказавши всі необхідні дані, зокрема, що є підприємцем у сфері громадського харчування, одружений, має на утриманні одну дитину, вказав розміри власних доходів, та те, що в 2006 році вже користувався послугами банку та отримував кредит /а.с.28 Т.1, а.с.11-12 Т.2, а.с.175,176 Т.3/.

Таким чином, у період часу з отримання першого кредиту 21.06.2007 року до 21.10.2008 року (дата отримання другого кредиту) ОСОБА_8 здійснював підприємницьку діяльність, отримав посвідчення водія та зареєстрував автомобіль, що ставить під сумнів можливу наявність відхилень його особистості.

У 2009 році на підставі поданої заяви ОСОБА_8 була проведена реструктуризація кредиту, про що укладена додаткова угода /а.с.18 Т.1/.

Однак місцевий суд при винесенні рішення не дослідив наявні докази, не дав їм належну оцінку, а також не розглянув взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Також, виходячи з норм ст. 233 ЦК України, колегія суддів вважає, що позивачами за зустрічними позовом не доведено відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.11, ч.1 ст.60 ЦПК України належними доказами укладення ОСОБА_8 оспорюваних кредитних договорів під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.

Окрім того, позивачі за зустрічним позовом, обґрунтовуючи недійсність кредитних договорів, укладених між ОСОБА_8 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», вказували, що їх умови суперечать валютному законодавству України.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 21 березня 2011 року (справа № 6-7ц11), за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування, достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Таким чином, надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Встановлено, що на час укладення кредитних договорів з ОСОБА_8 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» здійснював свою діяльність на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій /а.с. 180-181 Т.3/.

За таких обставин не можна погодитись із доводами про протиправність дій банку щодо видачі кредиту в іноземній валюті - доларах США.

Відповідно правомірними є договори іпотеки та поруки, укладені на забезпечення виконання вказаних кредитів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що 15 травня 2009 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_8 укладено додаткову угоду до кредитного договору №014/6561/82/113584 від 21 жовтня 2008 року, яка не була погоджена майновим поручителем за договором іпотеки №17384/6561/331605 від 21 жовтня 2008 року.

Втім правових підстав вважати іпотеку припиненою немає.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Разом з тим, правові статуси поручителя і майнового поручителя врегульовані окремо, з суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення і для вирішення спорів з їх участю шляхом безпосереднього застосування відповідних норм цивільного закону.

Підстави припинення права застави визначені ст.593 Цивільного кодексу України, а щодо іпотеки, як її окремого виду, також і ст.17 закону України "Про іпотеку", серед яких не наведено посилань на зміну зобов`язання, що призводило б до збільшення обсягу відповідальності іпотекодавця.

За таких обставин положення статті 559 Цивільного кодексу України не поширюються на відносини, пов`язані з припиненням іпотеки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі №3-44гс12.

З урахуванням викладених обставин вимоги, заявлені у зустрічному позові, є безпідставними, та як наслідок - не створюють перешкод банку вимагати від контрагентів за спірними договорами виконання ними взятих обов'язків.

Так, згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 ЦК України встановлює обов'язковість договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як уже зазначалося вище, ОСОБА_8 належним чином не виконував своїх обов'язків щодо повернення кредитних коштів банку.

Відповідно до розрахунку заборгованості від 15 жовтня 2013 року загальна заборгованість по кредитному договору №014/6561/82/84205 від 21 червня 2007 року складає 77 717,94 долари США, з яких:

· прострочена заборгованість за кредитом - 7 969,19 доларів США;

· прострочена заборгованість за процентами - 8573,85 доларів США;

· пеня за порушення строків сплати тіла кредиту та процентів - 52 010,11 доларів США;

· поточна заборгованість за кредитом, яка підлягає достроковому стягненню - 9 164,79 доларів США /а.с.209-212, Т.54/.

Доказів на спростування належності відповідного розрахунку відповідачами в силу принципу диспозитивності не надано.

Належне виконання обов'язків позичальником за вказаним договором забезпечувалося, крім іншого, порукою ОСОБА_3.

Згідно ч.ч.1,2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, оскільки ОСОБА_8 не виконував своїх обов'язків щодо погашення кредиту та сплати за ним відсотків, у банка виникло право вимагати від основного боржника та поручителя сплати боргу, а тому відповідні позовні вимоги банку підлягають до задоволення.

Крім того, згідно розрахунку заборгованості від 16 жовтня 2013 року загальна заборгованість по кредитному договору №014/6561/82/113584 від 21 жовтня 2008 року складає 475 281,31 долар США, з яких:

· прострочена заборгованість за кредитом - 15 640,64 доларів США;

· прострочена заборгованість за процентами - 41 046,64 доларів США;

· пеня за порушення строків сплати тіла кредиту та процентів - 371 323,54 долари США;

· поточна заборгованість за кредитом, яка підлягає достроковому стягненню - 47 270,49 доларів США /а.с.218-220, Т.5/.

Знову ж, правильність розрахунку, наданого банком, відповідачі не спростували.

На забезпечення виконання боржником своїх обов'язків за даним договором між банком та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки.

Зі змісту договору іпотеки від 21 жовтня 2008 року за вибором іпотекодержателя звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотеко держателя здійснюється за рішенням суду у встановленому законодавством порядку (п.п.7.3.,7.3.1).

Згідно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стаття 7 Закону України «Про іпотеку» визначає, що іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

У відповідності до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основого зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотекивідповідно до цього закону.

Як вбачається з матеріалів справі, претензія кредитора до позичальника та майнового поручителя направлялася 29.09.2009 року, вимоги іпотекодержателя задоволено не було, а тому банк мав право ініціювати звернення стягнення боргу на предмет іпотеки /а.с.14 Т.1/.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що, оскільки ОСОБА_8 не виконав свої зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість, тому позовні вимоги банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню.

При цьому, резолютивна частина рішення суду щодо задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати як положенням ч.4 ст.215 ЦПК України, так і вимогам ст.39 Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, у ній в обов'язковому порядку повинно зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

В силу того, що текст договору іпотеки не містить конкретних домовленостей сторін щодо способу реалізації предмету іпотеки, колегія суддів приходить до висновку, що реалізація його саме на прилюдних торгах з визначенням ціни лоту на стадії виконання рішення максимально забезпечить інтереси сторін.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами ? резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

За своїм змістом закон є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог.

Заперечуючи в апеляційній інстанції вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки і посилаючись на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідачі в той же час не довели наявність передбачених законом умов, які виключають можливість такого стягнення.

Оскільки висновки місцевого суду не відповідають обставинам справи, рішення від 19 грудня 2013 року та додаткове рішення від 09 січня 2014 року ухвалені на підставі неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що дані рішення районного суду необхідно скасувати і постановити нове рішення про задоволення позовних вимог банку та відхилення зустрічних позовних вимог.

Згідно ст.520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора.

Припинення зобов'язання можливе на підставах встановлених договором або законом (глава50 розділу I книги п'ятої ЦК України).

Цивільний кодекс не передбачає такої підстави зміни або розірвання договору як визнання однієї із сторін договору недієздатною особою.

За змістом норми статті 41 ЦК України над дієздатною особою встановлюється опіка, а дії в інтересах недієздатного має вчиняти опікун.

На час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що законний представник недієздатного ОСОБА_8 - його дружина ОСОБА_9 у квітні 2015 року звернулася до Решетилівського районного суду Полтавської області із заявою в порядку ст.75 ЦПК України про звільнення від повноважень опікуна, а місцезнаходження самого недієздатного не встановлено.

Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України станом на 26.11.2014 року ОСОБА_8 20.08.2014 року знятий з реєстрації в АДРЕСА_1 та вибув в Решетилівський район /а.с.52 Т.7/.

Відповідач ОСОБА_3 в апеляційній інстанції пояснив про можливе перебування ОСОБА_8 у державі Ізраїль.

За таких обставин колегія суддів визнає за необхідне ухвалити рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором від 21.06.2007 року з боржника ОСОБА_8 та поручителя ОСОБА_3 в солідарному порядку, оскільки боргові зобов'язання ОСОБА_8 не припинені визнанням його недієздатним та мають бути виконані опікуном, повноваження якого будуть належним чином закріплені на момент виконання рішення суду про стягнення заборгованості.

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Заявлені банком до відшкодування судові витрати в сумі 12 990,75 грн. підтверджені наявними в матеріалах справи квитанціями, а тому на користь банку необхідно стягнути компенсацію судових витрат пропорційно з відповідачів ( 50% - з відповідача ОСОБА_8, по 25% - з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5) /а.с.3,4 Т.1, а.с.1 Т.2, а.с.155,301 Т.3, а.с.22,29,37,141 Т.4, а.с.78 Т.6/.

Керуючись ст.ст.303,304,307, п.п.3,4 ч.1 ст.309, ст.ст.314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 грудня 2013 року та додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 09 січня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму заборгованості за кредитним договором №014/6561/82/84205 від 21 червня 2007 року в розмірі 77 717,94 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на 21 квітня 2015 року 1 729 565,11 грн.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/6561/113584 від 21 жовтня 2008 року, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_8, загальний розмір якої становить 475 281,31 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на 21 квітня 2015 року 10 577 094,21 грн., та складається з наступного: прострочена заборгованість за кредитом - 15 640,64 доларів США, прострочена заборгованість за процентами - 41 046,64 доларів США, пеня за порушення строків сплати тіла кредиту та процентів - 371 323,54 доларів США, поточна заборгованість за кредитом, яка підлягає достроковому стягненню - 47 270,49 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки №17384/6561/331605 від 21 жовтня 2008 року, а саме: житлову квартиру НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, загальною площею 64,1 кв.м., яка належить ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою полтавською державною нотаріальною конторою 11 липня 2008 року, по реєстру №1-773, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно КП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» в реєстровій книзі №112 за реєстровим №15534, шляхом її продажу на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

У задоволенні позову ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договорів недійсними - відмовити за безпідставністю.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» з ОСОБА_8 6 495,38 грн. судового збору, з ОСОБА_3, ОСОБА_5 по 3 247,69 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

ГОЛОВУЮЧИЙ: Л.І. Пилипчук

СУДДІ: /підписи/ Т.О. Кривчун

О.А. Лобов

ЗГІДНО:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області Л.І. Пилипчук