Машівський районний суд Полтавської області
Справа № 540/590/15-ц
Номер провадження 2/540/170/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 року Машівський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Кравець С.В.

за участю: секретаря Кольвашенко А.В.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Машівка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карлівське сільгосппідприємство «ЛОС» про визнання недійсним договору оренди землі, -

відповідно до ч.3 ст.209 ЦПК України в судовому засіданні 22 липня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення, -

в с т а н о в и в :

у червні 2015 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 20.03.2012 між нею та відповідачем було укладено договір оренди землі відповідно до якого вона передала останньому строком на 10 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва належну їй земельну ділянку площею 1,50 га, розташовану на території Новотагамлицької сільської ради та призначену для ведення особистого селянського господарства. Виробництво і реалізація сільськогосподарської продукції носять ознаки підприємницької діяльності, а використання земельних ділянок для особистого селянського виробництва не може мати мету одержання прибутку, а тому вважає це підставою для визнання спірного договору недійсним. Крім цього, в договорі погоджена умова щодо виплати орендної плати з урахуванням індексу інфляції, але не погоджена умова щодо її виплати з урахуванням (без урахування) індексації, яка визначена законом як істотна умова та позбавляє її права вимагати у відповідача сплати орендної плати з урахуванням проіндексованої нормативної грошової оцінки землі. У звязку з наведеним позивач просить визнати недійсним спірний договір оренди землі.

Відповідач направив до суду заперечення в якому просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що п.1 договору оренди щодо передачі позивачем в строкове платне володіння земельної ділянки для товарного виробництва та п.10 про обчислення розміру орендної плати з урахуванням індексу інфляції не суперечать нормам закону, які діяли на момент його підписання та реєстрації. Крім цього, позивач не зазначила в чому відбулося порушення, оспорення чи невизнання її прав відповідачем.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та наполягає на їх задоволенні з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не зявився без поважних причин, хоча належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку.

Судом установлено, що позивач є власником земельної ділянки площею 1,50 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Новотагамлицької сільської ради Машівського району, що підтверджується Державним актом серії ЯГ № 346335 від 15.01.2007 ( а.с.10 ).

20.03.2012 між позивачем та відповідачем терміном на 10 років укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки, який зареєстрований у відділі Держкомзему в Машівському районі 31.10.2012 ( а.с. 4-9).

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені в ч.ч.1-3, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст. 203 ЦК, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Даючи оцінку доводам позивача про недійсність договору з підстав передачі в оренду земельної ділянки з цільовим призначенням згідно державного акту «для ведення особистого селянського господарства» для товарного виробництва, суд виходить з наступного.

Так, пунктом 1 Договору оренди передбачено, що орендар приймає в строкове платне володіння земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

В той час дійсно з Державного акт вбачається, що її цільовим призначенням є «ведення особистого селянського господарства».

Статтею 19 Земельного кодексу України визначено категорії земель за їх основним цільовим призначенням, в п. «а» частини 1 якої зазначено в тому числі землі сільськогосподарського призначення.

Частиною 3 ст. 22 цього Кодексу передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особисте селянське господарство», особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства.

З огляду на викладені обставини, суд вважає, що в даному випадку передача позивачем в оренду земельної ділянки з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» для її використання відповідачем «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» не порушує вимоги закону, оскільки ці землі відносяться до однієї категорії земель, а відтак обставини для визнання договору недійсним з наведених підстав відсутні.

Крім цього, частиною 1 ст. 33 ЗК України (в редакції від 12.02.2015) передбачено, що земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Таким чином, законодавець визначив, шляхом закріплення відповідної норми в законі можливість укладення таких правочинів між фізичними та юридичними особами, хоча ця норма і прийнята після укладення сторонами договору.

Стосовно доводів позивача про недійсність договору з підстав невідповідності ст. 15 Закону України «Про оренду землі» в частині відсутності вказівки про індексацію орендної плати, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ч.2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», істотними умовами договору оренди землі є: орендна плата із зазначенням її розміру, індексації.

У правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року по справі № 6-94 цс 13 і яка є обовязковою для всіх судів, зазначено, що виходячи з того, що відповідно до ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у звязку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі» визначити істотність цих умов, а також зясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав.

Так, пунктами 9, 10 Договору визначено, що орендна плата вноситься в розмірі 2581, 65 грн з урахуванням індексу інфляції.

В судовому засіданні представник позивача зазначила, що відповідач використовує на умовах оренди дві земельні ділянки ОСОБА_2, і за дану земельну ділянку заплатив у третьому кварталі 2014 року 1376, 47 грн та у четвертому кварталі 647, 05 грн, що видно з податкової довідки, хоча у ній відомості за четвертий квартал відсутні. Таким чином, права позивачки порушуються тим, що вона отримує орендну плату виключно від волі відповідача, оскільки у договорі вказана нормативна грошова оцінка 29179, 38 грн в той час як на сьогоднішній день вона є значно більшою.

На підтвердження цих обставин надано податкову довідку № 4549 від 12.02.2015 з якої вбачається, що у 1 та 3 кварталах 2014 року позивач отримала кошти від надання майна в оренду 470, 58 грн та 1376, 47 грн (а.с. 36).

Натомість позивачем не зазначено та не підтверджено жодними доказами в якому розмірі вона вважає та з якого часу повинна була отримувати інший розмір орендної плати, наскільки він більший від визначеного у договорі і чи дійсно відповідач сплачував цю орендну плату без індексації та який саме коефіцієнт індексації слід застосовувати до її земельної ділянки.

В той час пунктом 13 оспорюваного договору передбачено, що розмір орендної плати переглядається за взаємною згодою сторін в т.ч. у разі зміни коефіцієнтів індексації та в інших випадках передбачених законом.

Суду не надано доказів чи змінилася та наскільки нормативна грошова оцінка земельної ділянки позивачки, вона знаходиться в межах чи поза межами населеного пункту та чи зверталася вона до відповідача згідно п. 13 договору про перегляд орендної плати.

Відсутність вказаних доказів та відповідного розрахунку, не дають підстав встановити наявність порушення прав позивачки, оскільки на момент укладення нею договору з такими умовами вона погоджувалася та не вважала, що її права таким чином порушуються, а на сьогоднішній день іншого не доведено.

За таких обставин суд вважає, що позивачем не доведено, що відсутністю у договорі оренди вказівки про виплату орендної плати з урахуванням індексації були порушені її права, а відтак приходить до висновку, що в задоволенні позову з наведених підстав слід відмовити.

Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, а тому судові витрати на її користь стягненню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст. 19, 22 ЗК України, ст. 15 Закону України «Про оренду землі», -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карлівське сільгосппідприємство «ЛОС» про визнання недійсним договору оренди землі відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Машівський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги, а особою, яка не була присутньою під час проголошення рішення в той же строк з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а у випадку його оскарження, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст Рішення виготовлено та підписано 23 липня 2015 року

Суддя: