Справа № 202/4181/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 липня 2015 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська

в складі: судді-Бєльченко Л.А

при секретарі- Галаган А.С.,

за участі позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування та за набувальною давністю,

в с т а н о в и в :

07 травня 2015 року позивач звернулась до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом на жилий будинок № 73 по вулиці Новосибірська у місті Дніпропетровську загальною площею 53,9 кв.м., позначеного на плані літ.А-1, що складається з приміщень №1 загальною площею 9,2 кв.м., №2 загальною площею 6,5 кв.м., № 3 загальною площею 3,9 кв.м., № 4 загальною площею 5,9 кв.м., № 5 загальною площею 6,4 кв.м., № 6 загальною площею 12,6 кв.м., № 7 загальною площею 9,4 кв.м., прибудови літ.а-1 загальною площею 12,50 кв.м., ганку з козирком літ. А загальною площею 2,0 кв.м.,літньої кухні літ.Б загальною площею 34,50 кв.м., літньої кухні літ. Б загальною площею14,4 кв.м., ганку з козирком літ.б1 загальною площею 1,7 кв.м., сараю літ.В загальною площею 8,20 кв.м., сараю літ.Г загальною площею 11,10 кв.м., погребу літ.Г загальною площею 6,50 кв.м., убиральні літ.д загальною площею 1,50 кв.м., гаражу літ.Е загальною площею 30,4 кв.м., оглядової ями літ.Е загальною площею 3,2 кв.м.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 21 серпня 1987 року помер її батько, ОСОБА_6. Після його смерті залишилося спадкове майно у вигляді вказаного жилого будинку та автомобілю марки ВАЗ. Вона, позивач, та її брат, ОСОБА_3, звернулись до нотаріальної контори в установлений законом строк за оформленням спадкових прав та 06.04.1988 року отримали свідоцтво про право на спадщину на автомобіль марки ВАЗ в рівних частинах кожний. Їх сестра, ОСОБА_5П , відмовилась від оформлення спадкових прав. 14.12.2013 року вона, позивач, звернулась до державної нотаріальної контори з заявою про отримання спадкових прав на домоволодіння. Але їй було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв*язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадковий жилий будинок на ім*я померлого батька. Ще у 1988 році її брат, ОСОБА_1П , отримав від неї 4000 карбованців за свою частку у домоволодінні.

Позивач також зазначала, що спірний жилий будинок належав її померлому батькові на підставі договору купівлі-продажу права на забудову від27.05.1948 року у гр. ОСОБА_7 При цьому останньому на підставі договору про забудову від 29.03.1946 року була виділена земельна ділянка розміром 720 кв.м. під забудову жилого будинку. Позивач також зазначала, що постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 499 Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об*єктів державного замовлення було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об*єктів будівництва. Тобто до цього часу не передбачалась процедура введення приватних жилих будинків в експлуатацію при оформлені права власності. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських- (присадибних) будівель і споруд, прибудованих до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатом технічної документації.

На підставі викладеного, позивач просила визнати за нею право власності на спірний жилий будинок.

Заявою від 07.07.2015 року позивач уточнила позовні вимоги та просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на ? частину спірного житлового будинку і господарських споруд, а на іншу ? частину спірного житлового будинку позивач просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України, обгрунтовуючи позовні вимоги в даній частині позову тим, що вона з моменту прийняття спадщини відкрито, добросовісно, безпереривно володіла спірним жилим будинком. Відповідно до ч.4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

В судовому засіданні представник позивача, ОСОБА_2, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4, позовні вимоги ОСОБА_1 визнав у повному обсязі та зазначив, що не вбачає порушення прав відповідача ОСОБА_3 з боку позивача, спору між ними немає. Просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з*явилась, надала суду заяву, в якій зазначила про визнання позовних вимог та просила суд розглядати справу за її відсутності ( а.с. 23).

Представник третьої особи в судове засідання не з*явився, про розгляд справи повідомлений належним чином .

Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 21.08.1987 року вмер ОСОБА_6 ( а.с.6).

Сторони у справі відповідно до ст. 529 ЦК України 1963 року є спадкоємцями першої черги за законом, оскільки є дочкою та сином ОСОБА_6К.( а.с. 19,39).

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 та відповідач, ОСОБА_3, у квітні 1988 року звернулись до Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за оформленням спадкових прав після смерті ОСОБА_6 та 06.04.1988 року отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на автомобіль марки ВАЗ-2102 в рівних частинах кожний ( а.с.50.54). ОСОБА_5 від прийняття спадщини відмовилась( а.с. 49 зворотна сторона).

Судом встановлено, що постановою від 04.12.2013 року державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори позивачеві, ОСОБА_1П, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння № 73 по вул. Новосибірська у м. Дніпропетровську у зв*язку з відсутністю правовстанолвюючого документу на домоволодіння ( а.с.18).

Як встановлено судом , 27.05.1948 року ОСОБА_6 придбав у гр. ОСОБА_7 право забудови, укладеного міськжитуправлінням та останнім на забудову житлового будинку на підставі договору про забудування від 29.03.1946 року. Згідно цього договору гр.ОСОБА_7 була виділена земельна ділянка розміром 790 кв.м. для забудови будинку шлакового, вкритого залізом розміром 6,0 х 9, 7 х3,0 п.м. та сараю шлакового, вкритого залізом( а.с.11).

Згідно сводного оціночного акту по домоволодінню № 69 ( а.с. 16) вбачається, що ОСОБА_6 придбав у гр. ОСОБА_7А недобудований жилий будинок літА-1.

Як вбачається з копії технічного паспорту від 21.05.2014 року, на земельній ділянці за адресою: вул. Новосибірська, 73 в м. Дніпропетровську розташований житловий будинок під літ. А-1 розміром 5,96х9,65х6,53, а також літня кухня літ. Б, сарай літ. В, сарай літ. Г, убиральня літ. Д, гараж літ. Е, споруди та замощення № 1-12 ( а.с.8,9).

Зазначене свідчить, що спірний житловий будинок та господарські споруди побудовані спадкодавцем не у відповідності до договору про забудування від 29 березня 1946 року, без відповідного дозволу, тобто самовільно, про що не заперечував в судвому засіданні представник позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під вже забудоване нерухоме майно.

Як роз*яснено у п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Також роз*яснено, що під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об*єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

В судовому засіданні встановлено, що відповідних дозвільних документів на побудову житлового будинку у тому вигляді, в якому він є на даний час, ні у спадкодавця, ні у позивача немає. Відсутні також дані про відповідність спірного житлового будинку і господарських споруд будівельно-технічним нормам.

У пункті 6 вищезгаданої Постанови вказано, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.

У своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Норми статті 392 ЦК України не застосовуються щодо вимог про визнання права власності на об*єкт самочинного будівництва (ч. 3 ст. 376 ЦК), оскільки особа не є власником, а лише заявляє вимогу про встановлення права власності на об*єкт самочинного будівництва.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що спадкодавець ОСОБА_6 під час свого життя не набув в установленому законом порядку право власності на спірний житловий будинок та господарські споруди, суд вважає, що відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спадкове майно у вигляді житлового будинку № 73 по вул. Новосибірська в місті Дніпропетровську.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання права власності на ? частину спірного житлового будинку і господарських споруд за набувальною давністю, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині позову також задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п*яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Як роз*яснено у пункті 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав при вирішенні спорів, пов*язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Проте, як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_3 у квітні 1988 року разом звернулись до Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 та 06.04.1988 року отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на автомобіль НОМЕР_1 в рівних частинах кожний (а.с. 49-54).

Відповідно до ст. 549 ЦК України 1963 року, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Згідно з пунктом 122 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР від 31.10.1975 року № 45/5 в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, заяви про прийняття спадщини не можуть бути повернені спадкоємцям або скасовані ними. Прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце відносно всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину.

З огляду на зазначене, суд вважає, що відсутні підстави вважати, що позивач не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на частину спірного житлового будинку за набуальною давністю, оскільки вона разом із ОСОБА_3 подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Позивач та відповідач ОСОБА_3 вважаються такими, що прийняли усе спадкове майно після смерті ОСОБА_6К та в разі звернення до компетентного державного органу, яким є інспекція державного будівельного архітектурного контролю, про прийняття об*єкта в експлуатацію і отримання рішення, можуть оформити свої спадкові права.

За таких підстав суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 3,10,11,58,60, 209,213-215 ЦПК України, ст.ст. 529,549 ЦК України 1963 року, ст.ст. 344,376 ЦК України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України ( про правовий режим самочинного будівництва), суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 у позовних вимогах до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування та за набувальною давністю.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області протягном 10 днів з дня проголошення рішення через суд першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але були відсутні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу в той же строк з дня отримання копії цього рішення.

Суддя-- ОСОБА_8