Справа №367/3970/14-ц Головуючий у І інстанції Кухленко Д. С.
Провадження № 22-ц/780/5802/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 46 22.10.2015
У Х В А Л А

іменем України

22 жовтня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Гуль В.В.,

при секретарі Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним вище позовом, який мотивувала тим, що їй на праві приватної власності належить будинок по АДРЕСА_1, згідно договору дарування від 8 березня 1998 року. Даний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 1537,28 кв.м., власником якої також є вона згідно державних актів на право власності на земельні ділянки.

Вказувала, що у 2008 році відповідач самовільно зруйнував її огорожу, яка розділяла їхні земельні ділянки зі сторони ділянки сусіда Бондаренко, проїзду загального користування та земельної ділянки ТОВ «Макро Систем Інвест» і самовільно зайняв частину її ділянки орієнтовною площею 0,02 га, перекривши парканом проїзд загального користування. Вона зверталась за допомогою про відновлення меж своєї земельної ділянки та звільнення проїзду загального користування до депутатів Ірпінської міської ради Київської області Мельник О.В. і Марощак О.І., які склали акти від 21 липня 2008 року та від 17 грудня 2008 року про те, що відповідач зруйнував її паркан, перегородив парканом виїзд із її ділянки та заблокував проїзд загального користування.

18 лютого 2009 року вона звернулась до виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області з тими ж самими питаннями, на що отримала відповідь, що при обстеженні ділянки встановлено факт самочинного заняття її земельної ділянки ОСОБА_3 у зв'язку із чим копія її заяви направлена для розгляду до Управління з контролю за використанням та охороною земель у Київській області. В подальшому отримала відповідь з Державної інспекції з контролю за використанням і охороною земель у Київській області в якій вказано про самовільне зайняття ОСОБА_3 земельної ділянки у АДРЕСА_2. Для усунення виявлених порушень відповідачу видано припис про усунення виявлених порушень, складено протокол про адміністративне правопорушення та винесено постанову.

12 травня 2014 року вона звернулась до Ірпінського МВ ГУ МВС України в Київській області із заявою про вжиття заходів до відповідача, який перешкоджає їй користуватись своєю власністю, на що отримала висновок про відсутність у діях ОСОБА_3 ознак кримінального правопорушення та рекомендацію про необхідність звернення до компетентних органів, бо дана категорія справ не належить до компетенції міліції.

Зазначала, що в результаті неправомірних дій відповідача вона не в змозі користуватися своєю земельною ділянкою, в тому числі в результаті захвату її ділянки і блокування відповідачем проїзду загального користування до її ділянки не може потрапити машина для викачки каналізаційних стоків з вигрібної ями, яка знаходиться на привласненій відповідачем частині земельної ділянки, що є прямою загрозою затоплення каналізаційних шляхів з її будинку, пожежної служби та машин швидкої допомоги. У зв'язку із наведеним просила зобов'язати відповідача не перешкоджати в користуванні її власністю, у вигляді земельної ділянки, яку він самовільно захопив; зобов'язати відповідача за свій рахунок демонтувати огорожу, яку він встановив на її земельній ділянці, а також встановити огорожу, яка була у попередньому стані за свій рахунок; зобов'язати відповідача розблокувати проїзд загального користування, який виходить на АДРЕСА_2; стягнути із відповідача на її користь судові витрати в розмірі 243,60 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 листопада 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її позовні вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на незаконність і необгрунтованість судового рішення. Скаргу мотивує тим, що суд не дав належної оцінки поданим нею документам, які підтверджують факт порушення її прав з боку відповідача, зокрема: складеним депутатами актам від 21 липня 2008 року та від 17 грудня 2008 року про те, що відповідач зруйнував її паркан, перегородив парканом виїзд та заблокував проїзд загального користування;актом та листом Державної інспекції з контролю за використанням і охороною земель у Київській області, в яких вказано про самовільне зайняття ОСОБА_3 земельної ділянки у АДРЕСА_2; виданого відповідачу припису про усунення виявлених порушень та протоколу про адміністративне правопорушення у відношенні відповідача.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 3 березня 2015 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року рішення апеляційного суду Київської області від 3 березня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала, просила задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник в суді апеляційної інстанції проти задоволення скарги заперечували, посилаючись на законність та обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю позовних вимог. При цьому суд виходив з того, що позивачем не було надано суду належних доказів, які б надали суду підстави вважати, що саме відповідач чинить їй перешкоди у користуванні частиною вищезазначеної земельної ділянки. Крім того, позивачем не зазначено меж земельної ділянки в яких межах вона повинна бути поновлена.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою (ч.2). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобіганню вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (ч.3).

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин.

За змістом вказаних процесуальних норм, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до роз'яснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є власником земельної ділянки будинку по АДРЕСА_1 загальною площею 0,1537 га, межі якої визначені державними актами на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 (а.с.14-16).

Суміжним землекористувачем позивачки по АДРЕСА_2 є ОСОБА_6, якому рішенням виконкому Ірпінської міської ради Київської області № 207/6 від 25 липня 1989 року дозволено переобладнати сарай в житловий будинок з виділенням його в окреме домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 та закріплено земельну ділянку площею 440 кв.м. (а.с.52). На даний час будинок зведено і він знаходиться на стадії оформлення документації, що стверджується технічним паспортом на будинок (а.с.99-101).

Крім того, рішенням Ірпінської міської ради Київської області від 27 травня 2008 року дозволено ОСОБА_6 виконати проект додаткового відведення земельної ділянки площею 79 кв.м. для обслуговування будинку до існуючої ділянки площею 440 кв.м. в АДРЕСА_2 (а.с.38).

Також встановлено, що позивачка ОСОБА_2 травалий час зверталася до різних інстанцій з приводу перешкод у користуванні належною їй ділянкою, зокрема самовільного вигородження сусідом частини її ділянки площею близько 0,02 га до ділянки по АДРЕСА_2. Виконавчий комітет Ірпінської міської ради Київської області листом від 16 березня 2009 року повідомив ОСОБА_2, що за результатами розгляду її заяви встановлено факт самочинно зайнятої ділянки гр. ОСОБА_6 по АДРЕСА_2 (а.с.22).

За результатами розгляду листа ОСОБА_2 Державна інспекція з контролю за використанням і охороною земель у Київській області склала акт обстеження земельної ділянки від 27 квітня 2009 року № 151/97, згідно якого встановила, що ОСОБА_6 самовільно зайняв та використовує земельну ділянку із земель житлової і громадської забудови орієнтовною площею 0,02 га в АДРЕСА_2 під розміщення гаража (а.с.24).

Встановлено, що відповідач у справі ОСОБА_3 не є ні власником, ні користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_2, як і не має ніякого відношення до зведеного на цій ділянці будинку.

Клопотань про заміну відповідача чи про залучення до участі у справі ОСОБА_6 як співвідповідача позивачка ОСОБА_2 суду першої інстанції відповідно до приписів ст.33 ЦПК України не заявляла.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову з підстав недоведеності порушення прав позивачки з боку відповідача у справі ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги про те, що саме відповідач захопив і вигородив частину її ділянки до своєї ділянки по АДРЕСА_2 безпідставні, поскільки як вище вказувалося землекористувачем ділянки по АДРЕСА_2 є ОСОБА_6, який до участі у справі у якості відповідача судом першої інстанції не залучався.

Такі доводи апелянта спростовуються листом Ірпінського міськвиконкому від 16 березня 2009 року та актом обстеження земельної ділянки № 151/97 від 27 квітня 2009 року Державної інспекції з контролю за використанням і охороною земель у Київській області, в яких встановлено факт захоплення частини ділянки позивачки саме ОСОБА_6, а не іншою особою.

Крім того, саме до цього зводяться висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який своєю ухвалою від 22 липня 2015 року скасував рішення апеляційного суду Київської області від 3 березня 2015 року про часткове задоволення позову ОСОБА_2, вказавши, що захист прав власника земельної ділянки передбачає як визначення особи, яка порушує права, так і правильне визначення меж земельної ділянки, які порушені. Встановивши, що земельну ділянку позивачки зайняв ОСОБА_6, апеляційний суд не обгрунтував покладення на іншу особу обов'язку з усунення перешкод у користуванні цією земельною ділянкою.

Колегія суддів, не приймає до уваги лист Державної інспекції з контролю за використанням і охороною земель у Київській області від 7 травня 2009 року про те, що частина земельної ділянки позивачки зайнята ОСОБА_3, бо даний лист складедений на підставі акту обстеження земельної ділянки від 27 квітня 2009 року № 151/97, в якому чітко вказано про порушення прав позивачки з боку ОСОБА_6

Враховуючи наведене, колегія суддів визнає дане рішення законним та обґрунтованим і підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: