Номер провадження: 22-ц/785/2036/15
Головуючий у першій інстанції Горбань Ю.О.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє від імені ОСОБА_4, через представника ОСОБА_5, на рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 18 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль", в особі Одеської обласної дирекції АТ "Райффайзен Банк Аваль", до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль", в особі Одеської обласної дирекції АТ "Райффайзен Банк Аваль", про розірвання кредитного договору та додаткової угоди, визнання договору іпотеки та додаткової угоди недійсними, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову: орган опіки та піклування Тарутинської районної Державної адміністрації Одеської області та приватний нотаріус Тарутинського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_7,

встановила:

11 липня 2013 року Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль", в особі Одеської обласної дирекції АТ "Райффайзен Банк Аваль" (далі - ПАТ "Райффайзен Банк Аваль"), звернулося до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 08 серпня 2007 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", назву якого змінено на ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", що підтверджується витягом із Статуту, був укладений договір № 014/2152/82/79639, відповідно до умов якого ОСОБА_4 було надано кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 18 360 доларів США, на строк до 2017 року включно з процентною ставкою 13,5% річних.

13 грудня 2010 року між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_4 було укладено Додаткову угоду № 014/2152/82/79639/01 до Кредитного договору, відповідно до якої строк повернення кредиту збільшено на 120 календарних місяців, з датою остаточного погашення 08 серпня 2017 року включно.

Крім того, між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_4 було укладено Договір іпотеки від 09 серпня 2007 року та додаткову угоду до нього № 1 від 09 серпня 2007 року без оформлення заставної, предметом якого є нерухоме майно у вигляді будинку АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_4 на праві приватної власності, отриманого у спадщину за рішенням суду.

Оскільки взятих на себе зобов'язань відповідачка ОСОБА_4 не виконувала, станом на 11 січня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 13 764, 22 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 11 січня 2013 року становило 110 017,41 грн., із яких:

- заборгованість за кредитом у сумі 12 147 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 11 січня 2013 року становило 97095,85 грн.;

- заборгованість по відсоткам у сумі 735,56 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 11 січня 2013 року становило 5 879, 33 грн.

- пеня за прострочення кредиту та відсотків у сумі 881,05 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 11 січня 2013 року становило 7 042,23 грн.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідачки судовий збір у розмірі 1 100,17 грн.

Відповідач ОСОБА_4 позовної вимоги не визнала, та через свого представника ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" про розірвання вищевказаного Кредитного договору, а також просила визнати Додаткову угоду № 014/2152/82/79639/01 від 13 грудня 2010 року недійсною (т.1, а.с.84-89).

Також просила визнати Договір іпотеки та Додаткову угоду до нього недійсними, обґрунтовуючи вимоги тим, що в забезпечення умов, що випливають із Кредитного договору № 014/2152/82/79639 від 08 серпня 2007 року було укладено Договір іпотеки від 09 серпня 2007 року та Додаткову угоду до нього № 1 від 09 серпня 2007 року без оформлення заставної, предметом якого є нерухоме майно у вигляді будинку з надвірними спорудами.

Свої вимоги мотивувала тим, що всупереч вимогами абз. 12 ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" текст додатку № 2 розпис сукупної вартості кредиту до Додаткової угоди № 014/2152/82/79639/01 від 13 грудня 2010 року надрукований таким чином, що його прочитати неможливо, у тому числі його кегль є меншим за кегль шрифту основного тексту, а колір шрифту зливається з кольором фону.

Також зазначила, що укладаючи Договір іпотеки, внаслідок юридичної необізнаності, порушуючи права своїх дітей на користування житлом, вона підписала договір про надання іпотеки вказаного житлового будинку в забезпечення виконання кредитного договору, а нотаріус в порушення ч.3 ст.17 Закону України "Про охорону дитинства" посвідчив його без надання дозволу органів опіки та піклування.

Представник ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" заперечував проти задоволення зустрічного позову, посилаючись на те, що ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" має всі необхідні дозвільні документи для здійснення операцій з валютними цінностями, а тому відсутні законні підстави для визнання Кредитного договору недійсним, крім того, Договір іпотеки від 09 серпня 2007 року, укладений між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_4, який був власноруч нею підписаний та завірений приватним нотаріусом, передбачає, що на предмет іпотеки, а саме спірний будинок, не мають права малолітні та неповнолітні діти.

Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні зазначила, що внаслідок укладення Договору іпотеки від 09 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_4 не були порушені права малолітніх дітей, оскільки до органу опіки та піклування сторони не зверталися з заявами про надання дозволу на укладення зазначеного договору. Крім того, пояснила, що з приводу задоволення чи відмови у задоволенні позову вона нічого пояснити не може.

Приватний нотаріус в судовому засіданні пояснив, що із зустрічною позовною заявою він не згоден, просив у її задоволенні відмовити, так як при укладенні Договору іпотеки між сторонами все було перевірено, дітей зареєстрованих за предметом іпотеки не було. Право власності на житловий будинок, який є предметом іпотеки, мала тільки ОСОБА_4

Зазначене підтверджується рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 14 вересня 2006 року (т.1, а.с.232).

Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 14 грудня 2014 року позовна заява ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" була задоволена, у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" було відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставить питання про скасування зазначеного рішення та ухвалення нового, яким відмовити в задоволенні позову ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в повному обсязі та задовольнити її зустрічний позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення первісних позовних вимог і про відмову в задоволенні зустрічних, суд першої інстанції виходив і того, що 08 серпня 2007 року між сторонами був укладений Кредитний договір № 014/2152/82/79639, відповідно до умов якого ОСОБА_4 було надано кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 18 360 доларів США на строк до 08 серпня 2017року (включно), з процентною ставкою 13,5% річних (а.с. 9-14, далі - Кредитний договір).

Оскільки відповідно до положень Кредитного договору ОСОБА_4 порушила свої зобов'язання по поверненню отриманого кредиту, по сплаті нарахованих відсотків за користування кредитом у встановлені строки, суд дійшов висновку про необхідність дострокового стягнення з відповідачки на користь позивача виниклої заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що правових підстав для розірвання Кредитного договору, визнання недійсними Додаткової угоди № 014/2152/82/79639/01 від 13 грудня 2010 року, Договору іпотеки від 09 серпня 2007 року та Додаткової угоди до нього № 1 від 09 серпня 2007 року, матеріали справи не містять.

З такими висновками суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Так, у відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 524 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору і вимог ЦК України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов'язань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст.ст. 1054, 1050 ЦК України у разі невиконання прийнятих на себе зобов'язань позичальником, банк отримує право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту.

Оскільки матеріали справи містять достатньо доказів того, що відповідачка ОСОБА_4 порушила умови Кредитного та Іпотечного договору, а також доповнень до них, що також не заперечується самою ОСОБА_4, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" щодо стягнення на його користь з відповідачки кредитної заборгованості у розмірі 13 764, 22 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 11.01.2013 року становить 110 017,41 грн.

При цьому судом правильно враховано, що згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент у іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 щодо розірвання Кредитного договору, то суд обгрунтовано відмовив в їх задоволенні, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, при укладенні спірних договорів сторони досягли всіх істотних умов щодо цих Договорів.

При укладенні спірного Кредитного договору, ПАТ " Райффайзен Банк Аваль" діяло на підставі та в межах Банківської Ліцензії за № 10, зареєстрованої Національним Банком України 27 березня 1992 року за № 94 та Дозволу за № 10-1 від 03.12.2001 року із Додатком до Дозволу від 03.12.2001 року (а.с.185-193).

У відповідності до ст.652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, або змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності необхідних на те умов.

Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

При цьому суд, із посиланням на судову практику Верховного Суду України, правомірно зазначив, що позичальнику необхідно довести, що при зміні договору посилання на істотну зміну обставин можливе лише у тому разі, коли сторони при укладенні договору визначили такі обставини як істотні; обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, як саме вони змінились і чому зміна обставин є істотною.

Вимагаючи розірвання договору на цій підставі, позивач з урахуванням положень процесуального законодавства щодо обов'язку доказування повинен довести, зокрема, впевненість сторін у момент укладення договору в тому, що така зміна обставин не настане; яким чином виконання договору порушує співвідношення майнових інтересів сторін і позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У будь-якому випадку суд повинен мати на увазі, що "істотна зміна обставин" є оціночною категорією, законодавець у п. 2 ч. 1 ст. 652 ЦК дає визначення цього поняття, зауважуючи на тому, що зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Таким чином, для розірвання договору у разі істотної зміни обставин необхідна наявність усіх перелічених в ст. 652 ЦК України умов одночасно.

Однак, в даному випадку відповідачкою не доведено наявності всіх чотирьох умов, необхідних для розірвання Кредитного договору у зв'язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися під час його укладення.

Згідно зі ст. 36 Закону України "Про Національний Банк України" офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено в ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", установлюються Національним Банком України за погодженням із Кабінетом Міністрів України. Разом з тим відповідно до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Тобто, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Таким чином, укладаючи спірний Кредитний договір та Додаток до нього щодо надання кредиту в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Згідно п. 8.3 Кредитного договору, у разі зміни курсу іноземної валюти (валюти кредиту) відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе позичальник, тобто ОСОБА_4 З підписанням договору Позичальник свідчить, що їй розтлумачено (зрозуміло) та вона згодна, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може привести до значних збитків та погіршення фінансового стану Позичальника.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, яка діяла в інтересах ОСОБА_4, щодо визнання недійсним Договору іпотеки та Додаткової угоди до нього №1, які власноручно підписані заставодержателем та заставодавцем та які завірені приватним нотаріусом Тарутинського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_7, з посиланням на те, що на час його укладення, право користування предметом іпотеки - будинком АДРЕСА_1, мали неповнолітні діти ОСОБА_4, то суд також обгрунтовано відмовив в їх задоволенні, з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 4 ст.12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Згідно до ч.2 ст.18 Закону України "Про охорону дитинства", діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до положень Житлового кодексу України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 і частина перша статті 156 Житлового кодексу УРСР).

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, аналізуючи вимоги вищевказаного законодавства України щодо охорони законних прав неповнолітніх дітей, відповідний дозвіл органів опіки та піклування при передачі в іпотеку житлового приміщення необхідний лише у випадках, коли неповнолітні діти мають право власності або право користування цим житловим приміщенням.

Однак в даному випадку матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів того, що на час укладення Договору іпотеки стосовно будинку АДРЕСА_1, в цьому будинку проживали і були зареєстровані позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 ті її неповнолітні діти: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10., ІНФОРМАЦІЯ_2.

Слід зазначити, що вказаний будинок перейшов у власність ОСОБА_4 на підставі рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 14 вересня 2006 року, тобто за рік до укладення спірного Договору іпотеки. При цьому, вказані неповнолітні діти ОСОБА_4 права власності та права користування вищезазначеним будинком жодним чином не набули.

Більш того, у відповідності до спірного Договору іпотеки, при його укладенні іпотекодавець ОСОБА_4 разом із вказаними малолітніми дітьми проживала в будинку № 7 смт. Тарутине, Одеської області, вул. Леніна.

Крім цього в п. 2.1.1 Договору іпотеки ОСОБА_4 вказала, що предмет іпотеки знаходиться у її власності, до моменту укладення цього договору нікому не відчужений, під забороною (арештом), а також заставою, у тому числі податковою, не перебуває, судового спору щодо нього, а також прав третіх осіб (за договорами оренди, найма тощо) а також у малолітніх і неповнолітніх дітей, як у межах України, так і за межами України, не має, як внесок до статутного фонду інших юридичних осіб Предмет іпотеки не внесений (т.1, а.с.125-128).

З цих підстав, посилання позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 яка діє в інтересах ОСОБА_4, на положення ст. 224 ЦК України, як на підставу визнання Договору іпотеки недійсним, є безпідставними та необґрунтованими.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє від імені ОСОБА_4, через представника ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 18 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко