Справа № 201/5813/15-ц
Провадження № 2/201/1928/2015
РІШЕННЯ

Іменем України

12 травня 2015 року м. Дніпропетровськ

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Наумової О.С.,

при секретарі Москалець М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, третя особа - Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання права власності на самочинне збудоване нерухоме майно - житловий будинок "А-1" та господарські споруди - сарай "Б", сарай "В", вбиральня "Г", замощення № 1, огорожа № 2-3, водогін дворовий № 4, розташовані за адресою: АДРЕСА_1

за участю сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - особисто

від відповідача: ОСОБА_2 - за довіреністю

від третьої особи: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Дніпропетровської міської ради, визначивши третьою особою без самостійних вимог на предмет спору Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання права власності на самочинне збудоване нерухоме майно - житловий будинок "А-1" та господарські споруди - сарай "Б", сарай "В", вбиральня "Г", замощення № 1, огорожа № 2-3, водогін дворовий № 4, розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначила, що 04.07.1997р. на підставі договору купівлі-продажу вона придбала житловий будинок з надвірними побудовами, розташований на земельній ділянці площею 0,075га, за адресою: АДРЕСА_1. З 1997 по 2015 рік постійно проживає у даному будинку. 21.01.2015р. КП "ПБ Дніпропетровським міжміським БТІ" виготовлено технічний паспорт на будинок. Проте будинок не введений в експлуатацію, тому вона не може зареєструвати будинок у реєстраційній службі. У 2012 році ТОВ "Квартал" виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Вона звернулася до КП "Містобудування та кадастр" Управління з питань містобудування та архітектури м. Дніпропетровська про реєстрацію та прийом в експлуатацію будинку. Зазначає, що КП "Містобудування та кадастр" не має заперечень проти дозволу на реєстрацію та прийняття в експлуатацію будинку. Рішенням Дніпропетровської міської ради від 09.09.2014р. № 109/55 затверджено проект землеустрою на земельну ділянку 0,075га по АДРЕСА_1, та рекомендовано звернутися до суду. Тому, посилаючись на норми ст. 376, 377 383 ЦК України, просить позов задовольнити.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, додавши, що вона зібрала всі необхідні документи для визнання права власності в судовому порядку, іншого способу визнати це право немає.

Представник відповідача в судовому засідання проти позову заперечував, вказавши, що позивачем невірно обрано спосіб захисту права, оскільки вона не зверталася за оформленням права власності на будинок в позасудовому порядку, спір з цього приводу відсутній. До того ж, Містобудівний висновок Головного архітектурно-планувального управління Дніпропетровської міської ради від 15.08.2008р. щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку під спірним будинком втратив чинність, оскільки діє два роки з моменту підписання. Просив відмовити у позові.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Вислухавши в судовому засіданні позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), суд вважає, що позов не належить задоволенню за таких обставин.

Судом встановлено, що 04.07.1997р. між позивачам та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними побудовами, розташованого на земельній ділянці площею 0,075га, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9). Договір укладено у простій письмовій формі, нотаріально він не посвідчений. На ньому мається напис про те, що він складений у присутності членів квартального комітету, завірений квартальним та на договорі мається штамп виконавчого комітету Жовтневого виконкому м. Дніпропетровська.

21.01.2015р. КП "ПБ Дніпропетровським міжміським БТІ" виготовлено технічний паспорт на будинок. При виготовленні технічного паспорту БТІ визначено, що будинок є самовільно збудованим (а.с. 10 - 13). Наразі будинок не введений в експлуатацію.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Згідно із п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Згідно ст. 47 ЦК України 1963 року, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У пункті 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", який введено в дію з 01.01.2013р., врегульовано відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також встановлено спеціальний Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Порядок надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011р. № 703.

Згідно із ч. 4 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Як встановлено судом, позивач з 1997 року впродовж всього періоду проживання у спірному будинку не зверталася до суду з вимогами про визнання договору купівлі-продажу дійсним, не зверталася до органів архітектурного контролю з питання введення будинку в експлуатацію (з урахуванням того, що органами БТІ виявлено самовільне будівництво), а також не зверталася до реєстраційної служби Міністерства юстиції України з питанням державної реєстрації права власності на будинок.

Отже, позивач не вжив жодних заходів щодо оформлення права власності на будинок в позасудовому порядку.

Суд зазначає, що за загальним правилом, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна не набуває права власності на нього (ч.2 ст. 376 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 09.09.2014р. № 109/55 "Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 в оренду ОСОБА_1 по фактичному розміщенню самочинно забудованого будинку та господарських споруд" затверджено проект землеустрою на земельну ділянку 0,075га по АДРЕСА_1, з метою подальшої передачі її в оренду позивачу (а.с. 21 - 22).

Суд не приймає позицію позивача про те, що єдиним способом набуття права власності на будинок є звернення до суду із даним позовом.

Дійсно, вищевказаним рішенням ради (п. 4.3.4.) позивача зобов'язано виконати вимоги ст. 376 (з урахуванням ст. 377) ЦК України стосовно порядку та умов оформлення права власності на нерухоме майно з урахуванням необхідності оформлення цих прав у судовому порядку.

Втім, за загальним правилом, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна не набуває права власності на нього (ч.2 ст. 376 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004р. права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Діючий на момент будівництва та звернення до суду Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011р. № 3038-VI встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом здійснюється органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України, яка діє на підставі даного закону та повноваження якої визначені Положенням про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 08.04.2011р. № 439/2011. Основними завданнями Держархбудінспекції України є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю, контролю у сфері житлово-комунального господарства.

Відповідно до ст. 39 Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до I-III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю (Держархбудінспекції України) на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Форма декларації про готовність об'єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України. Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об'єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або видачі сертифіката.

Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю позивач не надавав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу місцевою радою затверджено лише проект землеустрою по фактичному розміщенню самочинного будівництва та прийнято рішення про передачі її в оренду. Сам договір оренди ще не укладений.

Оскільки у позивача наразі відсутнє рішення ради про надання земельної ділянки, інший документ, що посвідчує таке право (зокрема, договір оренди), то ставити питання про визнання права власності в судовому згідно ст. 376 ЦК України не можливо, тим більш при відсутності факту оспорювання цього права.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 9 постанови "Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України" від 30.03.2012р. № 6 роз'яснив, що якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Як було встановлено судом позивачі не звертався ані до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, ані до Дніпропетровської міської ради, ані до органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Твердження позивача, що рішення суду є єдиною можливістю набути право власності на самочинне будівництво не ґрунтується на законі.

Суд зазначає, що у відповідності до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Отже, до компетенції суду відноситься вирішення спорів, а не встановлення тих чи інших обставин, винесення рішень відносно встановлення права на майно, оскільки суд не може підмінювати органи, компетенція яких щодо оформлення (реєстрації) права власності на самочинне будівництво визначена законом.

Враховуючи те, що договір купівлі-продажу спірного будинку нотаріально не посвідчений, а також і те, що позивач не звертався із відповідними заявами про прийняття житлового будинку до експлуатації, про реєстрацію права власності, суд приходить до висновку, про відсутність у даній справі предмету спору, що виключає предмет судового захисту та є наслідком відмови в задоволенні позову.

У разі відмови у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до приписів ст. 88 ЦПК не стягуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 77, 88, 209, 214-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на самочинне збудоване нерухоме майно - житловий будинок "А-1" та господарські споруди - сарай "Б", сарай "В", вбиральня "Г", замощення № 1, огорожа № 2-3, водогін дворовий № 4, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 12 травня 2015 року. Рішення у повному обсязі складено 12 травня 2015 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.С. Наумова