Справа № 209/882/15-ц
Провадження № 2/209/801/15
06 жовтня 2015 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Байбари Г.А.
при секретарі Вітязь Х.О.
за участі позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпродзержинську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції, про поділ спільного майна подружжя,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 63,5 кв.м., в тому числі житловою площею 37,1 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1, що є підставою для реєстрації за ним права власності на 1/2 частину вказаної квартири в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
В обгрунтування позову зазначив, що 17 жовтня 1987 року він та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох повнолітніх дітей: сина ОСОБА_3, ЗО вересня ІНФОРМАЦІЯ_1, сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. В період зареєстрованого шлюбу, а саме 22 грудня 2004 року, ним та відповідачем, як подружжям, за спільні сумісні кошти, була придбана квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 63,5 кв.м., в тому числі житловою площею 37,1 кв.м. Купівля цієї квартири була оформлена договором дарування, який був укладений від імені його дружини, як обдарованої, та посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі № 2562. Але при цьому за придбану квартиру дарувальники, які фактично були продавцями квартири - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 отримали від нього грошові кошти в розмірі вартості квартири. У 2008 році він та відповідач припинили спільне проживання та ведення спільного господарства. У 2013 році він звернувся до дружини з пропозицією щодо добровільного поділу квартири, розташованої АДРЕСА_3, яка була придбана в період їх подружнього життя, з метою забезпечення житлом молодшого сина, який досяг повноліття, і проживає разом з ним. Але через відмову дружини визнати квартиру спільною власністю подружжя та виконати її поділ, він був вимушений звернутися до суду з позовом про визнання квартири спільною сумісною власністю їх подружжя, яка була придбана саме за договором купівлі-продажу, а не за договором дарування. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 19 березня 2014 року, яке набрало законної сили 21 червня 2014 року, договір дарування квартири, загальною площею 63,5 кв.м., в тому числі житловою площею 37,1 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_4, укладений 22 грудня 2004 року, та посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_5, визнаний не дійсним, і визнаний дійсним укладений договір купівлі-продажу цієї квартири, яка визнана спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Але при звернення до суду із позовом про визнання квартири спільної власністю їх подружжя він не заявив позовні вимоги щодо поділу майна подружжя у вигляді зазначеної квартири та визнання за собою права власності на одну/другу її частку, і тому вимушений повторно звернутися до суду із цим позовом. В добровільному порядку вирішити питання щодо поділу квартири відповідач відмовляється, хоча в своїй позовній заяві про розірвання шлюбу, що була подана ОСОБА_2 до Дніпровського районного суду м. Дншродзержинська в липні 2014 року, вона зазначила, що спір про розподіл майна між нами відсутній, що не відповідає дійсності. 03 жовтня 2014 року шлюб між ним та відповідачем було розірвано, але так і залишилося не вирішеним питання щодо поділу квартири, розташованої АДРЕСА_5. Оскільки спірна квартира була придбана ними в період шлюбу і визнана судом спільною власністю подружжя, ніякої домовленості або шлюбного договору між ним та відповідачем не укладалося, вважає, що він має право на одну/ другу частку цієї квартири.
В судовому засіданні позивач підтримував заявлений позов та надав пояснення аналогічні обгрунтуванню позову, просить задовольнити позов.
Відповідач ОСОБА_2, яка належним чином викликалася до суду, в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, не заявила клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Представник третьої особи - Реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції, який також належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.
Відповідно статей 169, 224 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача та представника третьої особи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі даних і доказів.
Вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 17.10.1987 року по 03.10.2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та рішенням суду про розірвання шлюбу.
На підставі договору дарування від 22 грудня 2004 року, реєстр № 2562, посвідчено приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за ОСОБА_2 було зареєстроване право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 63,5 кв.м., житловою площею 37,1 кв.м.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 19 березня 2014 року, договір дарування квартири від 22 грудня 2004 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_6, загальною площею 63,5 кв.м., в тому числі житловою площею 37,1 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстровий № 2562, визнаний недійсним. Визнаний укладеним договір купівлі-продажу зазначеної вище квартири. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_6, загальною площею 63,5 кв.м., в тому числі житловою площею 37,1 кв.м.
Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Частиною 1 ст. 357 ЦК України також передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між співвласниками або законом.
Суду не надано будь яких доказів того що між сторонами була домовленість чи шлюбний договір, якими було б встановлено нерівність їх часток у праві спільної власності на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_6.
Зазначена вище квартира, не може бути поділена між сторонами в натурі. Позивач бажає, щоб за ним було визнане та зареєстроване право власності не 1/2 частину спірної квартири.
З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 60, 88, 158, 169, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд
Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 63,5 кв.м., в тому числі житловою площею 37,1 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1, що є підставою для реєстрації за ним права власності на 1/2 частину вказаної квартири в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, НОМЕР_2, 1321,80 грн. сплаченого судового збору у справі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою до суду протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.
Позивач може оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Суддя Байбара Г.А.