Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/1952/15р. Головуючий у 1-й інстанції: Пантилус О.П.
Суддя-доповідач Спас О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Полякова О.З.,

Бабак А.М.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 21 січня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків.

В позові зазначала, що ОСОБА_4 знаходилася в трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 на підставі укладеного трудового договору, який зареєстровано Приазовським РЦЗ 01.11.2012 року за № 2. Відповідач працювала реалізатором в магазині " ІНФОРМАЦІЯ_1" смт Нововасилівка Приазовського району Запорізької області. Оскільки ОСОБА_4 отримала листок непрацездатності у зв'язку з вагітністю та пологами, 05.08.2014 року в магазині проведена чергова планова ревізія, якою виявлена недостача товарно-матеріальних цінностей на суму 28935,37 гривень, що підтверджується її результатами. З результатом ревізії погодилась напарниця, відповідача - ОСОБА_5, яка працювала в магазині разом із ОСОБА_4 Відповідач не визнала результати ревізії та відмовилася від підпису в інвентаризаційному описі товарно-матеріальних цінностей. Позивач вважає, що на підставі статей 130, 134, 135, 136 КЗпП України ОСОБА_4 повинна сплатити половину виявленої недостачі 14468 гривень, оскільки іншу частину погодилася сплатити ОСОБА_5, яка надала заяву про відрахування суми недостачі із її заробітної плати.

Посилаючись на викладені обставини, просила суд стягнути на користь приватного підприємця ОСОБА_3 з ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 14 468,00 грн. та судові витрати - 243,70 грн.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 21 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати, та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_4 надала заперечення на апеляційну скаргу, в яких вважає рішення законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Одночасно подала заяву про розгляд справи без її присутності.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника апелянта адвоката Михайлова Д.О., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини.

ОСОБА_4 перебувала в трудових відносинах із фізичною особою підприємцем ОСОБА_3

Сторонами укладений у письмовій формі трудовий договір від 01.11.2012 року, зареєстрований за № 2 Приазовським районним центром зайнятості. Згідно тексту договору працівник ОСОБА_4 зобов'язана "нести матеріальну відповідальність, за збереження товару, дотримуватися трудової дисципліни".

05.08.2014 року, у зв'язку з непрацездатністю ОСОБА_4 за вагітністю та пологами в магазині позивача "ІНФОРМАЦІЯ_1" була проведена ревізія та виявлена недостача на суму 28935,37 грн., з результатами якої відповідач не погодилася.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про відмову у позові.

Суд правильно керувався нормами матеріального права та правильно застосував норми процесуального права.

Суд вірно вказав, що підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі організації встановлені главою ІХ КЗпП України. Законодавець встановив вичерпний перелік норм і обставин згідно з якими відшкодування шкоди завданої підприємству, установі, організації їх працівником проводиться в повному або обмеженому розмірі.

Згідно ст.130 КЗпП Українипрацівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Статтею 132 КЗпП Українипередбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", виходячи з вимог ст.15 ЦПК України, суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130 - 137 КзпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розміри; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функції працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Суд правильно встановив, що позивач свої вимоги обґрунтовує нормою статті 134 Кодексу, а саме пунктом 1 частини 1, яким передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Статтею 135-1 КЗпПвстановлено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 р. №447/24.

Суд правильно взяв до уваги роз'яснення п.8 вказаної вище постанови постанови Пленуму Верховного Суду України де сказано, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 КЗпПможе бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Такі правові позиції викладені і в постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-16цс12.

Суд першої інстанції правильно встановив відсутність доказів на підтвердження вини відповідача в недостачі та обґрунтовано вказав, що у такому разі - при недоведеності вини відповідача у спричиненні шкоди, відсутні підстави для стягнення з неї матеріальної шкоди в розмірі середнього місячного заробітку працівника на підставі ст. 132 КЗпП.

Доводи апеляційної скарги, в яких апелянт вважає доведеною вину відповідача в недостачі, наявність підстав для стягнення матеріальної шкоди з працівника в її повному обсязі не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Апелянт наводить вищевказані норми матеріального права та бездоказово стверджує про наявність вини відповідача у спричиненні шкоди.

Ці доводи суперечать вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, які зобов'язують позивача на засадах змагальності доводити свої вимоги переконливими, належними та припустимими доказами. Фактично апелянт вимагає від суду зробити припущення щодо наявності вини з боку відповідача в недостачі товару, що прямо заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України, яка визначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановляння нового рішення по справі

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 21 січня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: