АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/9453/ 15 Головуючий у 1-ій інстанції - Мирошниченко О.В.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва у складі:

Головуючого - Панченка М.М.

Суддів - Вербової І.М., Кирилюк Г.М.

При секретарі - Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє за дорученням ОСОБА_3, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» в особі уповноваженої особи Фону гарантування вкладів фізичних осіб про визнання договору недійсним в частині,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся з позовом до суду до Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» (далі - ПАТ «Старокиївський банк») в особі уповноваженої особи Фону гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» і, посилаючись на положення Закону України «Про захист прав споживачів», просив захистити його права, визнавши недійсним кредитний договір №02/980/К/191 від 4.12.2008 року, укладений між сторонами, в частині пункту 4.4., яким передбачена сплата позичальником штрафа у разі невиконання договірних умов.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що указаним пунктом спірного Договору створюється дисбаланс прав та обов'язків між споживачем та Банком, тобто позбавляють позивача значного обсягу прав, одночасно встановлюючи для останнього жорсткі обов'язки та відповідальність.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року у позові відмовлено /а.с.38-42/.

В поданій апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Госіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову /а.с.45-47/.

Заслухавши доповідь по справі, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення залишити без змін з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи та таке встановлено судом, 4.12.2008 року, сторонами по справі було укладено кредитний договір за №02/980/К/191, відповідно до якого кредитор ПАТ «Старокиївський банк» надав позичальнику ОСОБА_3 кредитні кошти у сумі 375.000 грн. зі сплатою 20% річних та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Договором кредиту до 3.12.2009 року /а.с.5-9/.

Оскільки позичальник не виконав своєчасно свої зобов»язання з погашення кредиту, згідно Додаткової угоди №5 від 8.05.2013 року до зазначеного кредитного договору, сторони продовжили кінцевий термін погашення кредиту до 7.05.2014 року /а.с.14/.

Таким чином, між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_3 виникли відносини договору кредиту, які, відповідно до ст.1054 ЦК України, полягають у тому, що банк (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач ОСОБА_3 зазначив, що п.4.4. кредитного договору суперечить засадам рівності учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1 ЦК України), та принципам справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України), оскільки цим пунктом передбачена сплата позичальником штрафу на користь кредитора за порушенням умов кредитного договору у розмірі 5% за кожне порушення, передбачене пунктами 3.3.5. та 3.3.13. цього кредитного договору.

Так, встановлено, що пунктом 3.3.5. передбачене зобов»язання позичальника дотримуватися положень цього Договору, а також договорів, що будуть укладені на забезпечення виконання зобов»язань позичальником за цим договором.

А, пунктом 3.3.13. кредитного договору передбачене зобов»язання позичальника протягом трьох робочих днів з дня внесення змін до паспортних даних позичальника надавати копії відповідних документів, повідомляти кредитора про зміну місця проживання, номерів телефонів тощо.

Банк свої зобов'язання за договором виконав, надавши кредитні кошти позичальнику, що не заперечується позивачем.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, виходив, зокрема, з того, що позивачем не доведено наявності дисбалансу прав та обов'язків сторін у спірному договорі та, відповідно, порушення її прав як споживача банківських послуг.

Підставами недійсності правочину, відповідно до ст.215 ЦК Україниє недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України(наявність необхідного обсягу цивільної дієздатності, волевиявлення сторін тощо).

Між тим, із аналізу договірних пунктів 3.3.5. та 3.3.13. кредитного договору, на які посилається позивач, як несправедливі, передбачені зобов»язання позичальника, які є обов»язковими і загальними для такого типу договорів.

Зокрема, зобов»язання, передбачене пунктом 3.3.5., згідно якого позичальник зобов»язаний дотримуватися положень укладеного Договору, а також договорів, що будуть укладені на забезпечення виконання зобов»язань позичальником за цим договором, слідує із вимог ст.610 ЦК України, згідно якої порушенням зобов»язання є його невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання).

А, відповідно до ст.611 ЦК України передбачене сплата неустойки (штрафу) у разі порушення зобов»язання.

Тобто, передбачена в договорі сплата позичальником штрафу за неналежне виконання договірних зобов»язань є прийнятою обов»язковою умовою у цивільно-правових відносинах, а тому посилання позивача на п.3.3.5. кредитного договору, як на несправедливі договірні умови, суд першої інстанції обгрунтовано визнав безпідставними.

Також, передбачене в п.3.3.13. кредитного договору зобов»язання позичальника протягом трьох робочих днів з дня внесення змін до паспортних даних позичальника надавати копії відповідних документів, повідомляти кредитора про зміну місця проживання, номерів телефонів тощо, також не є порушенням прав позивача, як споживача кредитних послуг, оскільки зазначена в п.3.3.13. кредитного договору умова направлена лише на ідентифікацію позичальника, як сторони за договором, інформацією про що, об»єктивно, повинна володіти інша сторона договірних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідальність сторін, зокрема, у разі настання певних ризиків, в повному обсязі регламентована пунктами спірного договору, кожен аркуш якого підписаний позивачем, а отже, останній погодився з відповідними його положеннями. Жодної додаткової відповідальності позичальника в односторонньому порядку Банком не встановлювалося.

Таким чином заявлені позивачем вимоги про визнання кредитного договору в частині недійсним суперечать положенням чинного законодавства про позику та кредит.

Щодо посилання позивача на порушення Банком норм ЗУ «Про захист прав споживачів» шляхом встановлення в договорі дисбалансу прав та обов'язків сторін, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що істотний дисбаланс прав та обов'язків споживача та продавця(виконавця) повинен мати комплексний вираз та не може проявлятися в окремому пункті(окремих пунктах) договору. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. З ст. 509 ІІК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності в спірному договорі дисбалансу прав та обов'язків сторін, оскільки вказаний договір має 6 окремих розділів, які регламентують права, обов'язки та відповідальність, як Банку, так і позичальника.

Таким чином, колегія приходить до висновку, що права позивача як споживача спірним пунктом 4.4. договору не порушуються, а оскаржуване судове рішення ухвалено на повно з'ясованих обставинах з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене та керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє за дорученням ОСОБА_3, відхилити, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді