У Х В А Л А

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3) звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у квітні 2012 року вона прийняла на роботу на посади продавців у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_4 та ОСОБА_5 й уклала з ними договори про повну матеріальну відповідальність. За результатами проведеної 29 жовтня 2014 року інвентаризації виявлено нестачу майна та грошових коштів у касі на загальну суму 83 809 грн., про що складено відповідний акт. Крім того, вони свою вину визнали та склали відповідні розписки від 31 жовтня 2014 року.

Ураховуючи те, що вони добровільно не відшкодували зазначену шкоду, позивачка просила стягнути з відповідачів по 43 404 грн. 50 коп. матеріальної шкоди та по 5 тис. грн. завданої їй моральної шкоди з кожної.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 43 тис. грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 43 тис. грн. В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року рішення районного суду в частині стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі 43 тис. грн. та судового збору скасовано.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Судові рішення в частині вирішення позову про стягнення моральної шкоди не оскаржені, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності факту недостачі в касі магазину та завдання позивачу матеріальної шкоди, яку відповідачі, будучи матеріально відповідальними особами, погодились відшкодувати, про що склали відповідні розписки.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову про стягнення з відповідачів грошових коштів, апеляційний суд виходив із того, що районний суд вирішив спір на підставі ст. 1053 ЦК України як новація боргу, проте позивачка не заявляла вимог про стягнення заборгованості на підставі цієї норми.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ФОП ОСОБА_3 у квітні 2012 року прийняла на роботу на посади продавців у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з якими уклала договори про повну матеріальну відповідальність.

За результатами проведеної 29 жовтня 2014 року інвентаризації виявлено нестачу майна та грошових коштів у касі на загальну суму 83 809 грн., про що складено відповідний акт.

Відповідачі визнали свою вину та склали відповідні розписки від 31 жовтня 2014 року та зобов'язалися до 06 листопада 2014 року відшкодувати нестачу у розмірі 43 тис. грн. кожна (т. 1 а.с. 55-56).

Пред'являючи позов, ФОП ОСОБА_3 посилалась на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 добровільно не відшкодували зазначену матеріальну шкоду, при цьому посилаючись на норми КЗпП України, які регламентують матеріальну відповідальність працівників перед роботодавцем.

При ухваленні рішення суду районний суд керувався нормами КЗпП України, які регулюють матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцеві, а також положенням ст. ст. 1047, 1053 ЦК України (повернення боргу).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України).

Статтею 135-1 КЗпП України встановлено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Відповідно до ч. 1 ст. 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України не перевірив законності та обґрунтованості рішення районного суду щодо задоволення позову, не визначився, які правовідносини виникли між сторонами і не застосував матеріальне право, яке підлягало застосуванню, хоча вважав, що районний суд послався не на ту норму права, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в частині вирішення позову про відшкодування матеріальної шкоди, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду в цій частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року в частині вирішення позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська