Справа № 459/4765/14 Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І. Провадження № 22-ц/783/2426/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Зарічна» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, -

встановила:

рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 12 січня 2015 року вищевказаний позов задоволено частково. Постановлено стягнути з ДП «Львіввугілля» на користь позивача 11 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, внаслідок професійного захворювання.

Рішення суду оскаржив відповідач.

Апелянт просить рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені вимог позивачу, посилаючись на те, що рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, зокрема, апелянт зазначає, що судом не було з'ясовано, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань. Крім того, відповідач посилається на те, що висновок суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди суперечить вимогам п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, які діяли на момент первинного встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, в якому зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат.

Сторони по справі у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення щодо часу та місця розгляду справи.

За таких обставин, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Встановлено, що стверджується відповідними матеріалами справи, в тому числі трудовою книжкою позивача, 20.04.1968 року такий був прийнятий на шахту № 7 «Великомостівська» підземним учнем прохідника. 01.07.1968 р. переведений підземним прохідником горизонтальних виробіток по 4-му розряду гірничого цеху; 06.10.1969 р. переведений підземним відкатником 2-го розряду гірничого цеху; 04.05.1970 р. звільнений у зв'язку з переводом та прийнятий підземним постачальником 2-го розряду на дільницю підготовчих робіт; 27.12.1970 р. переведений підземним прохідником 4-го розряду; 16.11.1975 р. у зв'язку з перетарифікацією переведений підземним прохідником п'ятого розряду з повним робочим днем в шахті; 09.02.1988 р. переведений учнем столяра на поверхні в зв'язку з будівництвом; 06 червня 1988 року переведений столяром третього розряду; 09.11.1988 р. в зв'язку з закінченням будівництва переведений на попереднє місце роботи прохідником підземним п'ятого розряду з повним робочим днем в шахті на дільницю №1.

У 2000 році позивач був звільнений з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України за станом здоров'я.

Положеннями ч. 2 ст. 153, ст. 173 КЗпП України передбачено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган; шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Статтею 13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач вимушений був звертатись за медичною допомогою, що стверджується медичними документами (витяги з медичних карт, витяги з історії хвороби) (а.с.12-16).

Як вбачається з Акту розслідування професійного захворювання від 09.08.2000 року, професійне захворювання у позивача виникло внаслідок контакту з вугільним пилом в концентраціях 60-160 мг/м3 до 90 % робочого часу, фізичних перевантаженнях, переохолодження організму внаслідок несприятливих температурних умов, вмісту вугільного діоксину кремнію в аерозолі повітря 05-10%, шуму, вібрації (а.с.8-9).

Відповідно до довідок МСЕК від 31.08.2000 року позивачу встановлено 55 % втрати профпрацездатності та ІІІ групу інвалідності безтерміново з потребою у санаторно-курортному лікуванні (а.с.10, 11).

Таким чином матеріалами справи доведено, що умовами праці на підприємстві відповідача позивачу була завдана шкода здоров'ю і який, відповідно, має право на отримання компенсації моральної шкоди.

Посилання апелянта ДП «Львіввугілля» на те, що відповідачем не доведено факт заподіяння йому моральних страждань є помилковим, оскільки згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричиняє порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Колегія суддів вважає, що моральна шкода позивача полягає в моральних стражданнях у зв'язку з отриманим ним професійним захворюванням, інвалідністю, істотності вимушених змін у життєвих стосунках потерпілого, ушкодження здоров'я завдає фізичні та моральні страждання потерпілому та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відтак, доводи апелянта про те, що позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди, безпідставні і не ґрунтуються на законі, оскільки сам факт ушкодження здоров'я свідчить про заподіяння моральної шкоди.

В той же час, визначаючи розмір моральної шкоди, міськрайонний суд не врахував норми матеріального права, які визначають її розмір.

Так, в своїй постанові від 24 грудня 2014 року, справа № 6-188цс14, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах Верховний Суд України зазначив, що визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди згідно зі статтею 440-1 ЦК УРСР та пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила), необхідно враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день установлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності, при цьому необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи та враховувати засади справедливості, добросовісності та розумності (стаття 3 ЦК України).

Відтак, на час установлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності (09.08.2000 року), п.11 вищевказаних Правил було передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат.

В той же час, ч. 1 ст. 440-1 ЦК УРСР, яка є вищим нормативним актом, було передбачено, що розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Відтак, мається юридична колізія, яка виявляється у наявності розбіжностей між приписами нормативно-правових актів, що спрямовані на регулювання розміру моральної шкоди, а саме між нормою закону та підзаконного акту.

А тому, колегія суддів застосовує загальний колізійний принцип, який використовується для подолання ієрархічних колізій, а саме - у разі суперечності застосовуються норми, що мають більш високу юридичну силу.

Оскільки ЦК має більшу юридичну силу ніж вищевказані Правила, відтак, слід застосувати норму ЦК, а саме - ст. 440-1 ЦК УРСР.

А тому, з урахуванням викладеного, розмір моральної шкоди не повинен бути меншим 6 090 грн. (5 х 1218 грн. (мін зарплата на час винесення рішення).

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди з відповідача, колегія суддів погоджується з наведеними міськрайонним судом відповідними мотивами, а відтак, визначає розмір моральної шкоди в сумі 6 090 грн. з урахуванням періоду роботи позивача та виходячи з принципів розумності та справедливості.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ДП «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Зарічна», а тому рішення в частині стягнення моральної шкоди в сумі 11 000 грн. слід змінити, зменшивши суму моральної шкоди до 6 090 грн.

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п.1, 4 ч.1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Зарічна» задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 січня 2015 року змінити, зменшивши розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ДП «Львіввугілля» на користь ОСОБА_2 з 11 000 грн. до 6 090 (шість тисяч дев'яносто) грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

Левик Я.А.