АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4152/15 Справа № 183/2080/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Березюк В. В. Доповідач - Прозорова М.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року

12 травня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Лисичної Н.М., Макарова М.О.,

при секретарі: Самокиша О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2014 року та на додаткове рішення цього ж суду від 09 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

ПАТ "Державний ощадний банк України" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.12.2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 09.02.2015 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги банку (а.с.171-175).

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.12.2014 року задоволено позов з урахуванням уточнень від 08.07.2014 року.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №137 від 17.09.2008 року у розмірі 156 632,25 грн., яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 146 387,95 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 4 809,52 грн., пені за несвоєчасне повернення відсотків за кредитом у розмірі 3 420,99 грн., 3% річних за несвоєчасну сплату відсотків у розмірі 58,52 грн., 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу у розмірі 878,92 грн., втрати від інфляції за рахунок несвоєчасної сплати платежів у розмірі 1 076,35 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно: двокімнатну квартиру, загальною площею 48,4 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., у тому числі коридор 1 - 7,7 кв.м., кімната 3 - 12,2 кв.м., кімната 4 - 15,3 кв.м., кухня 5 - 7,4 кв.м., санвузол 6 - 3,9 кв.м., лоджія І - 1,9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою 23.08.1995 року, №1-65, зареєстрованого КП "Новомосковське бюро технічної інвентаризації" 29.05.1997 року, №33-1, реєстраційний номер в РПВН: 24644142, шляхом продажу ПАТ "Державний ощадний банк України" з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві на умовах та в порядку, передбаченому ст. 38 Закону України "Про іпотеку" та наданням ПАТ "Державний ощадний банк України" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Початкову ціну встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ "Державний ощадний банк України" судовий збір у розмірі 1 598,37 грн. (а.с.145-148).

Додатковим рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.02.2015 року відмовлено у задоволенні позову в частині виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 із зняттям з реєстраційного обліку у Новомосковському РВ ГУДМС України в Дніпропетровській області (а.с.163-164).

Як на підстави апеляційної скарги, ПАТ "Державний ощадний банк України" посилається на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, а також неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи (а.с.171-175).

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору відновлювальної кредитної лінії №137 від 17.09.2008 року, ПАТ "Державний ощадний банк України" надало ОСОБА_2 кредит у розмірі 220 000,00 грн., а відповідач зобов'язався використати кредит на визначені договором цілі, забезпечити його повернення у строк до 16.08.2018 року, сплачувати нараховані проценти за користування кредитом у розмірі 21% річних у встановлені строки (а.с.8-15).

Відповідно до умов договору ОСОБА_2 зобов'язався повернути кредит у розмірі 220 000,00 грн., щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, комісійні винагороди, а у випадку неналежного виконання взятих на себе зобов'язань по кредитному договору сплатити штрафні санкції, здійснювати погашення кредиту рівними частинами та сплату нарахованих відсотків згідно графіку погашення заборгованості за кредитом, у разі порушення умов кредитного договору та/або іпотечного договору достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами, комісійних винагород та штрафних санкцій (а.с.8-15, 20-22).

Крім того, в забезпечення виконання умов договору між банком та відповідачем ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір від 17.09.2008 року, відповідно до умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 48,4 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., яка складається з: коридору 1 - 7,7 кв.м., кімнати 3 - 12,2 кв.м., кімнати 4 - 15,3 кв.м., кухні5 - 7,4 кв.м., санвузолу 6 - 3,9 кв.м., лоджії І - 1,9 кв.м. (а.с.23-29).

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 не виконує умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановленні кредитним договором строки, в результаті чого станом на 04.07.2014 року виникла заборгованість у розмірі 156 632,25 грн., яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 146 387,95 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 4 809,52 грн., пені за несвоєчасне повернення відсотків за кредитом у розмірі 3 420,99 грн., 3% річних за несвоєчасну сплату відсотків у розмірі 58,52 грн., 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу у розмірі 878,92 грн., втрати від інфляції за рахунок несвоєчасної сплати платежів у розмірі 1 076,35 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.114).

У зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором позивач направляв відповідачу вимогу про виконання порушеного зобов'язання (а.с.35-36).

За таких обставин, в силу діючого законодавства, а саме: ст.ст. 526, 589, 590, 615, 625, 1054 ЦК України, ст.ст. 20, 33, 35, 39, 40 Закону України "Про іпотеку", суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, звернувши стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості та відмовивши у задоволенні позовних вимог в частині виселення з житлової квартири із зняттям з реєстраційного обліку.

Доводи ПАТ "Державний ощадний банк України" в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині виселення з житлової квартири та зняттям з реєстраційного обліку, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки позивачем не надано суду доказів відмови від добровільного виселення ОСОБА_2 із спірної квартири.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової згоди іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Крім того, згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

З матеріалів справи вбачається, що в іпотеку передана квартира, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, а на підставі договору довічного утримання (а.с.24).

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями самих сторін.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідають вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,315,319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" - відхилити.

Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 09 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: