Справа № 137/2229/14-ц Провадження № 22-ц/772/785/2015Головуючий в суді першої інстанції Желіховський В. М.
Категорія 55 Доповідач Нікушин В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Нікушина В.П.,

суддів: Копаничук С.Г., Стеблюк Л.П.,

при секретарі Кирилюк Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до малого колективного підприємства «Газмонтаж» про витребування трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по невиплаті заробітної плати та оплату оренди автомобіля, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 23.01.2015 року, ухвалене по даній справі,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з даним позовом до малого колективного підприємства «Газмонтаж».

Мотивуючи позовні вимоги він посилався на те, що він з 21 листопада 2007 року працював в малому колективному підприємстві «Газмонтаж» водієм, а відповідно до наказу № 2-К від 14 січня 2008 року його було переведено на посаду механіка з окладом згідно штатного розкладу з доплатою 30% за роботу водія.

Під час роботи на цьому підприємстві між ним та адміністрацією підприємства був укладений договір найму транспортного засобу. За цим договором його особистий автомобіль використовувався підприємством по січень 2011 року.

В січні 2011 року він подав заяву про звільнення з роботи і його було звільнено. При звільненні з роботи підприємство не провело з ним повного розрахунку та не видало трудової книжки. З вимогою про проведення розрахунку він звертався до відповідача неодноразово.

В зв'язку з цим він просив стягнути з відповідача 51394,28 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу та 12 977 грн. заборгованості по заробітній платі та 24480 грн. доплати за роботу водія та орендної плати за автомобіль.

Рішенням суду першої інстанції позовні вимоги задоволені частково, з яким в частині відмовлених позовних вимог не погодився ОСОБА_2 і оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі він просить рішення в цій частині скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, він посилався на ті ж обставини, якими мотивовані позовні вимоги.

Окрім цього, на переконання позивача, хибними є висновки суду першої інстанції про те, що оскільки ним досягнуто пенсійного віку то невидача йому трудової книжки не тягне за собою виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, позивача, представника малого колективного підприємства «Газмонтаж», перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах вимог апеляційної скарги, прийшла до висновку про часткове її задоволення, зважаючи на наступні обставини.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку, який було проведено з ним після його звільнення 28.01.2011 року лише 22.04.2011 року в сумі 2313,70 грн.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 51394,28 грн., суд посилався на те, що позивач в судових дебатах не наполягав на їх стягненні та на те, що він звільнився за власним бажанням і перебував на пенсії і тому прийшов до висновку, що в даному випадку не мав місця вимушений прогул.

В стягненні плати за оренду автомобіля відмовлено з двох підстав, а саме: за пропуском строку позовної давності та відсутності доказів про використання автомобіля малим колективним підприємством «Газмонтаж».

За недоведеністю відмовлено в задоволенні вимог про стягнення не донарахованої заробітної плати в сумі 12977 грн. та надбавки за роботу водієм в сумі 16788 грн.

Проте, з висновками суду щодо підстав за яких відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та плати за оренду автомобіля погодитись не можна з огляду на встановлені по справі обставини.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок в строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Встановлено, що згідно наказу № 4-к від 28 січня 2011 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи в малому колективному підприємстві «Газмонтаж» за власним бажанням на умовах, передбачених ст. 38 КЗпП України. З наказом про звільнення його було ознайомлено (а.с.60). По день свого звільнення він перебував на роботі.

Отже, за даних обставин, направлення йому поштового повідомлення з вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, як того вимагає п.4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівника не вимагалось.

Середній заробіток за вимушений прогул в зв'язку з затримкою у видачі трудової книжки, виплачується працівнику, за умови що така затримка сталась з вини власника або уповноваженого ним органу. Наявність цієї умови визначена положеннями ч. 4 ст. 235 КЗпП України.

Встановлено що адміністрація малого колективного підприємства «Газмонтаж» не ініціювала питання отримання ОСОБА_2 трудової книжки, однак це не свідчить про наявність вини цього підприємства в тому, що позивач не отримав трудової книжки.

Об'єктивно встановлені обставини вказують на те, що ОСОБА_2 не домагався отримати трудову книжку майже на протязі трьох років.

Про що свідчать такі обставини.

Після свого звільнення, він безперешкодно двічі отримував в малому колективному підприємстві «Газмонтаж», згідно відомостей про отримання грошей (а.с.63, 66), заробітну плату та розрахунок при звільнені. При цьому не зажадав видачі трудової книжки.

На підтвердження своїх вимог в цій частині, позивач надав копії заяв, направлених в адресу відповідача 25.12.2013 року та 30.09.2014 року (а.с.11, 14), при цьому ним не вимагалось про направлення йому трудової книжки поштовим відправленням.

Із відповіді прокурора Літинського району від. 08.07.2014 року (а.с. 21) вбачається, що перешкод з боку відповідача для отримання ОСОБА_2 трудової книжки не існувало, для цього йому необхідно було лише з'явитись особисто в адміністрацію малого колективного підприємства за її отриманням.

Про дійсність намірів ОСОБА_2 свідчить і та обставина, що він, звертаючись з позовом до малого колективного підприємства «Газмонтаж», взагалі не заявляв позовних вимог про витребування трудової книжки, яка за його поясненнями на час звернення з позовом ним не була отримана.

За наведених обставин, підстав вважати відповідача винним у неотриманні позивачем трудової книжки не має. А тому, в цій частині позов не підлягає до задоволення за його недоведеністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, щодо стягнення недоплаченої заробітної плати в сумі 12977 грн., суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги в цій частині є недоведеними. Проте з такими висновками погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Згідно штатного розкладу адмінперсоналу малого колективного підприємства «Газмонтаж» з 01.12.2008 року на цьому підприємстві для посади механіка на якій працював ОСОБА_2 був встановлений посадовий оклад в розмірі 970 грн. (а.с.40), тобто його заробітна плата за 2009 рік мала б становити без вирахування податків 11640 грн. (970х12), згідно наданих відповідачем розрахунків, йому фактично було нараховані 7236 грн.

З 01.04.2010 року для посади механіка був встановлений оклад в розмірі 1410 грн. За 2010 рік зарплата ОСОБА_2 мала б становити 15600 грн. (970 грн. х 3 + 1410 грн. х 9), в той час коли йому було виплачено 7595 грн.

За січень 2011 року недоплата склала 842 грн.(1410 грн. - 568 грн.).

Заявлені в цій частині вимоги є доведеними, обґрунтовані і підлягають задоволенню, не зважаючи на те, що відповідач заявляв про застосування строків позовної давності. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду без обмеження будь-яким строком.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення орендної плати та заробітної плати в розмірі 30% за роботу водія, то в цій частині суд першої інстанції ухвалив по суті правильне рішення. Однак не можна повністю погодитись з підставами відмови в задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи в цій частині позовні вимоги, суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що позивач ставив питання про стягнення 24480 грн. орендної плати та доплати 30% за роботу водія на підставі договору оренди транспортного засобу. При цьому сума орендної плати та доплата за роботу водія позивачем не розмежовувалась та не обґрунтовувалась. З'ясування цього питання в даному випадку є важливим зважаючи на те, що ці вимоги виникли з цивільних та трудових правовідносин. На підтвердження вимог про стягнення орендної плати та доплати за роботу водія позивачем не надано достатніх доказів.

Із змісту наявної в матеріалах справи копії договору оренди автомобіля (а.с.7), вбачається, що його було укладено між позивачем та малим колективним підприємством «Газмонтаж» в червні 2008 року строком дії один рік, тобто до червня 2009 року. Отже, вимоги ОСОБА_2 про стягнення орендної плати поза строками дії договору є необґрунтованими та недоведеними.

Щодо вимог про стягнення орендної плати в межах дії договору оренди автомобіля то відмова в цій частині за пропуском строку позовної давності, на застосуванні якої наполягав відповідач є цілком обґрунтованою.

Відповідно до ст. 257 ЦК України визначений загальний строк позовної давності тривалістю три роки. Після закінчення дії договору ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом більш ніж через 6 років.

Вимоги про стягнення 30% доплати за роботу водія пов'язані з експлуатацією переданого ним в оренду свого автомобіля і їх виплата залежала від строку дії договору оренди. Відсутність доказів щодо пролонгації дії договору оренди автомобіля не дає підстав для стягнення доплати за роботу водія, як такої що є недоведеною також.

Разом з цим, не можна погодитись з висновками суду, який одночасно відмовив у стягненні орендної плати за період з червня 2009 року по січень 2011 року за недоведеністю позовних вимог та за перебігом строку позовної давності.

Відповідно до вимог ч.1 ст.15 ЦК України захисту підлягає лише порушене право. Суд дійшовши висновку про те, що позивач не довів своїх позовних вимог не міг застосувати положення ч. 4 ст. 267 ЦК України.

А тому, за наведених обставин та ст.ст.38, 117, 233, 235 КЗпП України та керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області, ухвалене по справі за позовом ОСОБА_2 до малого колективного підприємства «Газмонтаж» про витребування трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по невиплаті заробітної плати та оплату оренди автомобіля, скасувати в частині стягнення орендної плати за використання автомобіля, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та недоплаченої заробітної плати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з малого колективного підприємства «Газмонтаж» на користь ОСОБА_2 12977 грн. недоплаченої заробітної плати (без врахування податків). У стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу та плати за оренду автомобіля відмовити.

Врешті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - суддя Підпис В. П. Нікушин

Судді: Підпис С. Г. Копаничук

Підпис Л. П. Стеблюк

Згідно з оригіналом

Суддя Апеляційного суду

Вінницької області ________ В. П. Нікушин