Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2015 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Пепеляшкова О.С.

при секретарі Лапчинській О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 18 у місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності на не житлову споруду,

ВСТАНОВИВ:

До суду з позовом звернувся ОСОБА_1, який вказав, що у квітні 2001 року отримав від Ленінської районної адміністрації згоду на будівництво кафе, продовольчого магазину-бару в мікрорайоні по вулиці АДРЕСА_1, згідно акту вибору та обстеження земельної ділянки від 05.03.2001 року N932, так як мешканці цього району клопотали про забудову такого кафе, магазину-бару. Оскільки протягом 2001-2002 позивач за його твердженням своїми силами будував споруду продовольчого магазину, кафе-бару на розі АДРЕСА_1 та здав його 22.07.2002 року в експлуатацію, просив визнати за ним, ОСОБА_1, прав власності на споруду кафе, магазин-бар, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та складається з: будівлі під літ. «А»: коридор 2,9 кв.м., бар 40,3 кв.м., кухня 5,8 кв.м., склад 4,9 кв.м., туалет 1,9 кв.м., кладова 5,7 кв.м., коридор 8,2 кв.м., котельня 2,2 кв.м., склад 9,9 кв.м., магазин 42,8 кв.м., туалет 1,4 кв.м., всього - 126 кв.м., що розташована на земельній ділянці 0,0480 га.

В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, додатково зазначив, що досі зареєстрований як приватний підприємець та здійснює свою діяльність.

Представник Одеської міської ради заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивачу земельна ділянка для будівництва не виділялась.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Позивач є фізичною особою підприємцем з 08.021.2001р. (а.с. 11).

Листом від 10.04.2011р. Ленінська районна адміністрація повідомила начальника управління архітектури та містобудування Одеської міської ради про відсутність заперечень щодо будівництва приватним підприємцем ОСОБА_1 продовольчого магазину (а.с. 6).

Також позивачем надано копію дозволу від 24.09.2001р на виконання будівельних а саме спорудження власними силами магазину з баром по АДРЕСА_1 на ім'я ПП ОСОБА_1 (а.с. 7).

Як вбачається з виписки із розпорядження Ленінської районної адміністрації виконкому ОМР № 620 від 20.08.2001р., затверджено проект будівництва продовольчого магазину і бару за заявою ОСОБА_1 (а.с. 12).

Позивачем надано акт від 22.07.2002р. про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію (а.с. 8).

Через 10 років позивач на своє звернення до відповідача 17.05.2012р. ОСОБА_1 отримав відмову про отримання свідоцтва про право власності через відсутність документів, що посвідчують право на земельну ділянку (а.с. 9).

Відповідно до положень ч.1 ст. 376 ЦПК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети тощо.

Як роз'яснює в своїй постанові № 6 від 30.03.2012р. Пленум ВССУ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» в п. 2 відповідно до статті 376 ЦК суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинне будівництво.

Зокрема, згідно п. 9 вищезазначеної постанови ПВССУ № 6 від 30.03.2012р. визначає, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК, ч.1 ст. 3 ЦПК України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Враховуючи наведене, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти суд має звертати увагу чи зазначено у позовній заяві відповідно до вимог статті 119 ЦПК обставини щодо звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об'єкта до експлуатації та посилання на докази щодо зазначених обставин.

Таким чином суд дійшов до висновку про те, що предметом спору є право власності на самочинне будівництво, оскільки, як встановлено судом та не заперечується сторонами, земельна ділянка позивачу для будівництва не виділялась, у зв'язку з чим судом не можуть бути прийняті посилання позивача на ст.ст. 328 й 331 ЦК України як правове обґрунтування позову.

Також суд звертає увагу на ту обставину, що особливості правового статусу фізичних осіб - підприємців визначаються гл. 5 Цивільного кодексу України, ст. 128 Господарського кодексу України тощо.

Фізичні особи - підприємці прирівняні у правовому статусі до юридичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності. Вони наділені таким же обсягом цивільних прав та обов'язків, що їх мають юридичні особи при здійсненні своєї підприємницької діяльності. На фізичних осіб, які займаються підприємництвом, поширюються вимоги, встановлені актами цивільного законодавства для юридичних осіб - підприємців - ст.ст.50-52 ЦК України.

Спори за участю фізичної особи-підприємця згідно із ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підвідомчі господарським судам. Відповідно, якщо державна реєстрація фізичної особи як підприємця вже відсутня, спори за участю таких осіб, у тому числі пов'язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, підвідомчі судам загальної юрисдикції.

Сторонами у справі є позивач та відповідач.

Відповідно до ст. ст. 213, 215 ЦПК України рішення у справі може постановлюватися лише щодо сторін.

Таким чином, на підставі викладеного, оскільки в діючому законодавстві "юридична особа" та "фізична особа - підприємець" охоплюються спільним поняттям "суб'єкт господарювання", звернення ОСОБА_1 як фізичної особи, а не як фізичної особи - підприємця з урахуванням особливостей правового статусу фізичної особи - підприємця як суб'єкта господарювання - є зверненням неналежного позивача, який не має права вимоги, оскільки дозвіл на здійснення будівництва надавався ОСОБА_1 як суб'єкту господарювання.

Позивач є інвалідом ІІ групи та звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214-215, 218, 294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності на споруду кафе, магазину-бару, розташовану за адресою - АДРЕСА_1 - залишити без задоволення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення через Суворовський районний суд м.Одеси. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя