Справа № 202/345/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05 травня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

За участю позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2

ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договорів позики дійсними, стягнення заборгованості за договорами позики,

ВСТАНОВИВ:

Згідно позову, 21 червня 2014 року позивач ОСОБА_5 дав відповідачу ОСОБА_4 в борг 6700 доларів США на строк до 21 липня 2014 року, а 24 липня 2014 року - ще 7600 доларів США на строк до 24 серпня 2014 року, про що відповідач власноручно написав та підписав відповідні розписки. У визначений строк відповідач грошові кошти не повернув, від виконання зобов'язання ухиляється, і позивач просить суд:

· визнати дійсним договір позики, укладений сторонами 21 червня 2014 року;

· визнати дійсним договір позики, укладений сторонами 24 липня 2014 року;

· стягнути з відповідача на його користь заборгованість за зазначеними договорами в гривневому еквіваленті за курсом гривні до долару у загальному розмірі 286000 гривень.

Позивач ОСОБА_5 та його представники ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримали в повному обсязі вимоги за позовною заявою та фактичні обставини на яких вони ґрунтуються. Категорично заперечили факт часткового погашення заборгованості відповідачем.

Відповідач ОСОБА_4 в суді позовні вимоги визнав частково. Визнав той факт, що він дійсно отримав від ОСОБА_5 в борг 6700 доларів США на строк до 21 липня 2014 року, а 24 липня 2014 року - ще 7600 доларів США на строк до 24 серпня 2014 року. Надані позивачем розписки були написані та підписані ним на підтвердження факту отримання ним грошей у борг. Наполягає на тому, що він повернув позивачеві більшу частину заборгованості і залишається винен близько 2000 доларів США.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з наступного:

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та якості.

За ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

21 червня 2014 року між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір позики, за яким ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_5 в борг 6700 доларів США. Кошти зобов'язався повернути до 21 липня 2014 року.

24 липня 2014 року між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_4 був укладений ще один договір позики, за яким ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_5 в борг 7600 доларів США. Грошові кошти зобов'язався повернути до 24 серпня 2014 року.

Факт укладення договорів позики, їх умов і фактично отримання грошових коштів позичальником від позикодавця визнаний сторонами, а також підтверджений допустимими доказами, визначеними ч. 2 ст. 1047 ЦК України - розписками боржника (а.с. 38, 39).

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання вказаних договорів позики дійсними, суд виходить з того, що дійсність вказаних договорів позики жодною зі сторін не оспорювалася та не оспорюється. Так само, недійсність вчиненого сторонами правочину не встановлена законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Оскільки права позивача в цій частині не є такими, що порушені, не визнаються або оспорюються, вони не підлягають судовому захисту, а відповідні позовні вимоги - задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договорами позики, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як передбачено ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Строк виконання грошового зобов'язання за договорами позики на час звернення позивача до суду минув.

Доводи відповідача про часткове погашення заборгованості перед позивачем не були підтверджені дослідженими судом доказами.

Зокрема, за клопотанням відповідача в якості свідка був допитаний ОСОБА_6, який за твердженням ОСОБА_4 мав підтвердити передання відповідачем 10000 доларів США ОСОБА_5 Вказаний свідок дійсно підтвердив той факт, що приблизно в грудні 2014 року - січні 2015 року він передав ОСОБА_4 10000 доларів США, однак не може підтвердити той факт, що відповідач передав ці кошти позивачеві.

Інші докази на підтвердження своїх заперечень відповідачем не надані.

При цьому суд враховує вимоги ст. 545 ЦК України, за якою прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

На час розгляду справи в суді боргові документи (відповідні розписки), знаходяться у позивача.

За таких обставин, суд відхиляє доводи відповідача.

Як зазначено у ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач ОСОБА_4, як позичальник за договорами позики, в порушення вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України прострочив виконання грошового зобов'язання в частині повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлені договором.

Він, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, та згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов'язаний сплатити суму боргу.

Пленум Верховного Суду України у п. 14 своєї постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розтлумачив, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Оскільки позика позивачем надавалася у доларах США, заборгованість підлягає стягненню у грошовій одиниці України - гривні з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Згідно службового розпорядження Національного Банку України, офіційний курс гривні до долару США станом на час ухвалення судового рішення становить 2113,2395 гривень за 100 доларів США.

За наведених обставин, заборгованість відповідача перед позивачем еквівалентна 14300 доларів США (6700 + 7600), і дорівнює 302193,25 гривень (14300 х 21,132395). З зазначеної заборгованості позивач просить стягнути 286000 гривень.

Виходячи з заявлених меж позовних вимог, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі і з відповідача за судовим рішенням на користь позивача слід стягнути 286000 гривень.

З відповідача на користь позивача згідно ст. 88 ЦПК України слід стягнути документально підтверджені (а.с. 12) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 2860 грн.

З позивача на користь Держави підлягає стягненню не сплачений при поданні позову до суду судовий збір за позовні вимоги немайнового характеру (визнання договорів дійсними), у задоволені яких судом відмовлено.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договорів позики дійсними, стягнення заборгованості за договорами позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5:

· заборгованість за договорами позики від 21 червня 2014 року та 24 липня 2014 року у загальному розмірі 286000 гривень;

· судові витрати з оплати судового збору у розмірі 2860 гривень;

усього стягнути 288860 (двісті вісімдесят вісім тисяч вісімсот шістдесят) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Держави судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :