Справа № 463/1709/14 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/783/636/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна Т. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря - Глинського О.А.

з участю: позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 - та її представника - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2014 року роз'єднано позовні вимоги шляхом виділення в окреме провадження зі справи про поділ майна подружжя вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за комунальні послуги, витрат на ремонт нежитлових приміщень, квартири, автомобіля, витрати на утримання спільних дітей.

Свої позовні вимоги, уточнені у травні 2014 року, ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що за час перебування у шлюбі із відповідачкою ОСОБА_3 ними було придбано підвальні нежитлові приміщення загальною площею 46,3 м.кв., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, у яких ним проведено ремонто-реставраційні роботи після розлучення із відповідачкою на суму 48 082,1 грн., що на ремонт квартири АДРЕСА_1, яка належить сторонам у справі та їхнім дітям на праві спільної сумісної власності, ним було понесено витрати у розмірі 20 301,3 грн. На утримання спільних дітей сторін позивачем було понесено витрати в розмірі 12505 грн. на придбання диванів для них, куртки, оплату курсів водіїв. Крім цього він поніс витрати на утримання спільного автомобіля: на ремонт, на оплату полісів обов'язкового страхування, податку. Вказує також на те, що ним сплачувались комунальні послуги за утримання спільної квартири.

Посилаючись на те, що вказані ним витрати він з відповідачкою мають нести у рівних частках, просив ухвалити рішення, яким:

Стягнути з ОСОБА_3 на його користь:

- 50% частку витрат на ремонт підвальних нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 - 24 041,05 грн.;

- 50% частку на ремонт квартири за адресою: АДРЕСА_1 - 10 150,65 грн.;

- 50% частку на утримання спільних дітей - 6252,5 грн.;

- 50% частку витрат на спільний автомобіль - 51 019,19 грн.;

- частку витрат на оплату комунальних послуг квартири за адресою: АДРЕСА_1 - 5798,93 грн.

Всього просив стягнути 97 262,32 грн., що еквівалентно 12 158 дол. США. та понесені ним судові витрати.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2014 року позов задоволено частково та:

- стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 половину витрат на ремонт підвальних нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 - 24 041,05 грн.;

- стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 половину витрат на ремонт квартири за адресою: АДРЕСА_1 - 10 150,65 грн.;

- стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на спільний автомобіль - 14 770,08 грн.;

- стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 частку витрат на оплату комунальних послуг квартири за адресою: АДРЕСА_1 - 5798,93 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з відповідачки на користь позивача 489,62 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила відповідачка - ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні його позову.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши доводи осіб, які з'явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню: рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Задовольняючи позов про стягнення половини витрат, понесених позивачем на ремонт квартири, витрат на утримання спільного автомобіля, на оплату житлово-комунальних послуг, суд виходив з того, що відповідачка ОСОБА_3 є співвласником вказаного майна, тому зобов'язана нести витрати на його утримання. При ухваленні такого рішення суд керувався нормами Сімейного кодексу України, які регулюють поділ спільного майна подружжя.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст..213 ЦПК України рішення суду має бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі - бувше подружжя, шлюб між якими розірвано 22 червня 2010 року (свідоцтво про розірвання шлюбу видано 22 червня 2010 року).

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24 червня 2014 року визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності по ? частині за кожним на нежитлові приміщення загальною площею 46,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 та по ? частині за кожним автомобіля Mitsubishi Grandis, 2006р. випуску, д.н.з. НОМЕР_1. У зустрічному позові ОСОБА_3 про встановлення порядку користування автомобілем почергово на один місяць кожним із співвласників відмовлено.

Сторони у справі та двоє їх синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є співвласниками двохкімнатної квартири житловою площею 27,3 кв.м, загальною площею 49,6 кв.м по АДРЕСА_1, яка передана їм у власність в порядку Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (свідоцтво про право власності № С-01037 від 04.03.2003р.).

Предметом спору у даній справі в порядку поділу спільного майна подружжя за нормами Сімейного кодексу України є половина витрат, понесених позивачем ОСОБА_2 після розірвання шлюбу на: ремонт підвальних приміщень (майстерня художника) по АДРЕСА_2; половина витрат, понесених на ремонт квартири по АДРЕСА_1; половина витрат понесених на ремонт, підтримання в технічно справному стані автомобіля, обов'язкове страхування цивільної відповідальності та податок з власників транспортних засобів, витрат на сплату комунальних послуг по квартирі.

Колегія суддів вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог у цій частині відсутні.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача або членів його сім'ї при відповідному документальному підтвердженні.

Позивач ОСОБА_2 просить стягнути з відповідачки ОСОБА_3 її частку витрат у сумі 5798,93 грн. на оплату комунальних послуг квартири за адресою: АДРЕСА_1 за період 2010р., 2011р., 2012., 2013р., 2014р.

Наданими самим позивачем ОСОБА_2 довідками ЛКП "Під Зуброю" з місця проживання та про склад сім'ї від 18.12.2013р. № 2286 (а.с. 84. т.2), від 12.11.2014р. № 4343 (а.с. 85 т.2) актом комісії з працівників ЛКП "Під Зуброю" від 08.04.2014р. підтверджується, що ОСОБА_3 у зазначеній квартирі не проживає з 2009 року, в квартирі проживають лише ОСОБА_2 та двоє дітей. Ці довідки підписані директором ЛКП, бухгалтером та паспортистом і завірені печаткою ЛКП "Під Зуброю".

Оскільки сам балансоутримувач та надавач послуг документально підтвердив, що споживач послуг ОСОБА_3 не проживає в квартирі, позивач ОСОБА_2 також визнає цю обставину, колегія суддів вважає, що правові підстави для стягнення з ОСОБА_3 5798,93 грн. на оплату комунальних послуг відсутні.

Колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідачки витрат понесених позивачем на ремонт нежитлових приміщень та квартири в порядку поділу спільного майна подружжя, оскільки правовідносини між колишнім подружжям Іванчо щодо компенсаційних витрат на утримання спільного майна регулюються не нормами Сімейного кодексу України, а нормами Цивільного кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу від 29.01.2010р. укладеного між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) до покупця ОСОБА_3 перейшло право власності на нежитлові приміщення загальною площею 46,3 кв.м, позначені в технічному паспорті під номерами 19-1, 19-2, 19-3, що знаходяться в підвалі будинку АДРЕСА_2 (а.с. 93 т.2).

Вказане приміщення знаходиться в житловому будинку, який є пам'яткою архітектури та містобудування місцевого значення і охоронний договір на пам'ятку культурної спадщини укладений між Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради та відповідачкою ОСОБА_3, яка зобов'язалась як художник використовувати це приміщення виключно як творчу майстерню. Цим договором було передбачено можливість проведення реставраційних, ремонтних та інших робіт відповідно до Науково-проектної документації, затвердженої в установленому порядку за письмовим дозволом Органу охорони (а.с. 134-139 т.1).

З матеріалів справи вбачається, що 02.08.2010р. після розірвання шлюбу позивач ОСОБА_2 від свого імені як замовник уклав договір підряду на виконання загально-будівельних робіт підвальних приміщень та фасаду за адресою: АДРЕСА_2 (а.с 52-56). На підтвердження виконаних робіт посилається на акт № 1 як додаток до договору (а.с. 52).

На час укладення вказаного договору підряду позивач ОСОБА_2 не мав частки у праві власності на вказане нежитлове приміщення, така була визначена йому лише за рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24 червня 2014 року. власником вказаного приміщення була ОСОБА_3

Відповідно до ст. 322 ЦК України обов'язок утримувати майно зобов'язаний власник, якщо інше не встановлено законом або договором.

Колегією суддів встановлено, що власник вказаного нежитлового приміщення

ОСОБА_3 не укладала договору з ОСОБА_2 щодо проведення ремонтних робіт у належному їй приміщенні.

Враховуючи, що власник нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 ОСОБА_3 у передбаченому ст. 875 ЦК України порядку не укладала договір будівельного підряду щодо виконання будівельних робіт у вказаному приміщенні, проектно-кошторисну документацію не затверджувала, а також як одноосібний власник не передавала виконавцю для проведення ремонтних робіт вищезазначене приміщення, такі роботи проведені у пам'ятці архітектури без науково-проектної документації, та без письмового дозволу органу охорони, колегія суддів приходить до висновку, що ремонтно-будівельні роботи проведені виключно за ініціативою позивача ОСОБА_2 без згоди власника приміщення ОСОБА_3 та без її доручення.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_2 не довів, що укладаючи договір підряду на виконання ремонтно-будівельних робіт у пам'ятці архітектури, діяв в інтересах власника ОСОБА_3 він не наділений правом на відшкодування половини компенсації ремонтних робіт.

Колегія суддів вважає, що правові підстави для задоволення позову в частині стягнення вартості ремонтних робіт у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 10 150,65 грн. відсутні.

Відповідно до ч.2 ст. 383 ЦК України лише власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт та зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого.

Як вбачається з матеріалів справи вказана квартира належить на праві спільної сумісної власності сторонам у справі та їхнім двом дітям.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

Відповідно до договору підряду № 01/10/10-04 від 01 жовтня 2010 року позивач ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 уклав договір з будівельною організацією на виконання опоряджувальних робіт у зазначеній квартирі. Встановлено, що на час укладання цього договору співвласник ОСОБА_3 в квартирі не проживала з 2009 року.

Колегією суддів встановлено, що позивач ОСОБА_2 не отримав згоди іншого співвласника квартири ОСОБА_3 на проведення ремонтних робіт в квартирі, як і характеру таких робіт та їх вартості, та не надав суду переконливих доказів, що не проведення таких робіт матиме своїм наслідком настання невигідних для відповідачки майнових наслідків, що давало би позивачу ОСОБА_2 право на відшкодування витрат понесених ним на підставі Глави 79 ЦК України.

Таким чином позивач ОСОБА_2 при проведенні ремонтних робіт в квартирі діяв у своїх інтересах та в інтересах дітей, а не в інтересах співвласника ОСОБА_3

Колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення половини витрат понесених позивачем на ремонт автомобіля, його страхування та сплату податку у період з 18.08.2010р. по 10.12.2013р.

Колегією суддів встановлено і визнається позивачем, що у вказаний період автомобіль, який зареєстрований на праві власності за відповідачкою ОСОБА_3 і право власності на ? частину якого визнано за позивачем за рішенням суду лише 24.06.2014р., постійно перебував в одноосібному користуванні позивача ОСОБА_2, саме в цей період автомобіль зазнав ушкоджень внаслідок ДТП під час керування автомобілем сина сторін, який постійно проживає з позивачем, позивач укладав договори страхування цивільної відповідальності на своє ім'я, тобто страхував свою цивільну відповідальність, та оплачував податок від свого імені, відповідачці за рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24.06.2014р. відмовлено в позові про встановлення порядку користування автомобілем.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 як співвласник автомобіля у зазначений період була позбавлена права користування автомобілем, у неї не виникає обов'язку по відшкодуванню половини понесених позивачем витрат.

Оскільки допущене судом першої інстанції порушення норм процесуального і матеріального права призвело до ухвалення незаконного рішення суду в частині задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає, що воно залишатись в силі не може.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2014 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення половини витрат на ремонт підвальних нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 в сумі 24 041,05 грн., стягнення половини витрат на ремонт квартири за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 10 150,65 грн., стягнення витрат на спільний автомобіль в сумі 14 770,08 грн., стягнення частки витрат на оплату комунальних послуг квартири за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 5798,93 грн. - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 274 (двісті сімдесят чотири) грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий Т.Г. Мусіна

Судді: І.В. Бермес

Р.В. Савуляк