Справа № 463/3092/13 Головуючий у 1 інстанції:Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/783/678/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М., Струс Л.Б.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю представника ПАТ КБ «Приватбанк» - Жарського І.Р., ОСОБА_3 та його представників ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

23 червня 2011 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк», як правонаступник прав та обов'язків ЗАТ КБ «Приватбанк», звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3, просив стягнути з нього заборгованість по кредиту, процентах і комісії за користування кредитом та пеню за несвоєчасне виконання зобов'язання станом на 01.04.2011року в розмірі 4728,08 євро, у зв'язку з невиконанням умов кредитного договору № LVH9AK00130514, укладеного 22.05.2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_3

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено за безпідставністю вимог.

Рішення суду оскаржило Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», вважає, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції не взяв до уваги докази наявні в матеріалах справи. Стверджує, що Банком було надано суду розрахунок заборгованості позичальника за кредитним договором та вважає, що ним були надані належні докази щодо наявного розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, в якому чітко видно суми погашень та дати зарахування їх на рахунок. Тому висновок суду про те, що з наданого розрахунку не вбачається можливості встановити коли і в який спосіб та яка частина коштів від продажу заставного авто була зарахована на погашення заборгованості не відповідає дійсності. Крім цього, відповідачем та його представниками не надано жодного доказу, який би спростував наявність заборгованості за кредитним договором. Вважає, що суд належним чином не дослідив докази у справі, у зв'язку з чим незаконно відмовив Банку в задоволенні позовних вимог. Просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ КБ «Приватбанк» - Жарського І.Р., ОСОБА_3 та його представників ОСОБА_4 та ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до представлених банком розрахунків заборгованості (а.с. 130) не має можливості встановити, коли і в який спосіб та яка частина коштів від продажу заставленого автомобіля була зарахована на погашення заборгованості, а оціночна вартість автомобіля 93500 грн. (що становить 8787,59 євро) повинна була повністю погасити заборгованість за кредитним договором, та оскільки на вимогу суду банком не було представлено договір купівлі-продажу вказаного автомобіля для встановлення суми коштів, отриманої від реалізації автомобіля, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позову.

Судова колегія погоджується з такими висновками районного суду, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

З матеріалів справи вбачається наступне.

22.05.2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № LVH9AK00130514 та договір застави рухомого майна № LVH9AK00130514, згідно якого виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором від 22.05.2006 року № LVH9AK00130514 забезпечується заставою легкового автомобіля Шкода Октавія 1,8, 2006 року випуску, комбі-В, номер кузова НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 8-9, 10-11).

Відповідно до п. 1 кредитного договору позивач надав відповідачу ОСОБА_3 кредит в розмірі 16 000,00 євро на купівлю автомобіля з відповідною відсотковою ставкою з визначеною датою погашення кредиту до 22.05.2013 року включно.

У зв'язку із неможливістю оплачувати кредит, відповідач ОСОБА_3 скористався правом дострокового повернення кредиту шляхом передачі позивачу предмета застави.

Згідно акту прийому автомобіля від 20.05.2009 року, складеного співробітником управління безпеки Приватбанку, предмет застави - автомобіль Шкода Октавія 1,8, 2006 року випуску комбі-В, номер кузова НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1, позичальник ОСОБА_3 передав на реалізацію за ринковою ціною для погашення заборгованості за кредитом співробітнику управління безпеки Приватбанку (а.с. 89).

Відповідно до звіту від 25.05.2009 року про експертну оцінку транспортного засобу Шкода Октавія 1,8, 2006 року випуску, комбі-В, номер кузова НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1, ринкова вартість даного автомобіля становить 93500,00 грн. (а.с. 135-143), що згідно офіційного курсу гривні до іноземних валют станом на 25.05.2009 року становить 8787,59 євро.

З долученої до матеріалів справи довідки Львівського МРЕВ (а.с. 88), вбачається, що 24.06.2009 року вказаний автомобіль був знятий з обліку для реалізації, а 03.11.2009 року перереєстрований на нового власника ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу.

З розрахунку заборгованості (а.с.127-134) вбачається, що станом на 27.08.2009 року поточна заборгованість ОСОБА_3 за кредитом становить 10046,71 євро, прострочена заборгованість по тілу кредиту становить 1145,29 євро, комісійна заборгованість становить 160 євро, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання становить 427,63 євро.

Апеляційним судом також встановлено, що 31.08.2009 року на погашення заборгованості за кредитом було внесено кошти в сумі 8074,27 євро, з яких 6447,95 євро було погашено поточну заборгованість, а також прострочену заборгованість в сумі 1145,29 євро і комісійні в сумі 160 євро та відповідно пеню в розмірі 321,03 євро (а.с. 130, 145).

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачу також було запропоновано представити суду договір купівлі - продажу заставленого автомобіля, який був переданий відповідачем банку для реалізації, проте представник позивача категорично відмовився надати даний договір, заявивши, що даний договір купівлі-продажу не є предметом спору і в обґрунтування заявленого позову ствердив, що заставний автомобіль реалізовано за ціною 8074,27 євро, а документами, які підтверджують реалізацію автомобіля за таку суму є поданий розрахунок та меморіальний ордер від 31.08.2009 року, який поданий разом з апеляційною скаргою (а.с. 182).

Згідно п.п. 2, 3, 4 ст. 60 ЦПК докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідно також зазначити, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази про повідомлення банком відповідача про відчуження належного йому автомобіля і зарахування коштів на його кредитний рахунок та повідомлення про непогашення кредитної заборгованості у повному обсязі та суму заборгованості, яка залишилась непогашеною.

Враховуючи, що позивач не довів обставин на які посилався, а саме не довів суму коштів, за яку було реалізовано заставне майно, передане відповідачем працівникам банку для його реалізації, дату проведеної реалізації, то його вимоги щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту, процентів, комісійних і пені з відповідача за кредитним договором є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Копняк С.М.

Струс Л.Б.