Справа № 744/1396/14 Провадження № 22-ц/795/518/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Попович В. В. Доповідач - Бечко Є. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіБечка Є.М.,
суддів:Горобець Т.В., Острянського В.І.,
при секретарі:Мартиновій А.В.,
за участю:представника позивача Малафіюка В.В., відповідача ОСОБА_6, його представника ОСОБА_7

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 27 січня 2015 року у справі за позовом Приватного підприємства «Зевс» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

Рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 27 січня 2015 року задоволено повністю позов ПП «Зевс», стягнуто з ОСОБА_6 борг за договором позики у сумі 30000 грн. та судові витрати.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_6 звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ПП «Зевс» у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що кошти він не одержував, підписання договору позики було умовою прийняття на роботу у відповідача, що пропрацювавши лише два місяці роботодавець не міг надати таку велику суму позики, також, що він не звертався до ПП «Зевс» з заявами про видачу йому 30000 грн., з цього приводу не виносились будь-які накази, та що в даному випадку суд не намагався у повній мірі з'ясувати обставини справи і ця обставина лишилася поза увагою і не знайшла свого відображення у рішенні суду.

Апелянт зазначає, що суд неправомірно посилався у своєму рішенні на трудову книжку відповідача, оскільки остання не приєднувалась до матеріалів справи взагалі.

ОСОБА_6 в апеляційній скарзі також звертає увагу на пояснення свідків, які суд першої інстанції нібито не прийняв до уваги. Зазначає, що пояснення свідків підтверджують факт примушування з боку позивача всіх своїх працівників підписувати відповідний пакет документів, серед яких договір позики та видаткові касові ордери, а не факт отримання відповідачем коштів. ОСОБА_6 просив викликати в судове засідання касира ОСОБА_8, який нібито передавав кошти, але суд відмовив йому викликати даного свідка і вирішив продовжити розгляд справи.

Також апелянт зазначає, що ним були зроблені відповідні звернення до правоохоронних і податкових органів, щодо неправомірних дій ПП «Зевс», докази цьому були надані в судовому засіданні, але суд не бажаючи з'ясовувати обставини справи, які мають значення для справи знову відхилив ці докази визнавши їх такими, що не мають значення для справи. Як доказ апелянт просив також оглянути в судовому засіданні касову книгу, але представник позивача пояснив, що дана касова книга була відправлена на зберігання в м.Донецьк за місцем реєстрації юридичної особи, що також не відповідає дійсності, на думку апелянта. Так, апелянт зазначає, що у зв'язку з тим, що позивач здійснює свою господарську діяльність на території підконтрольній українській владі, позивач повинен був здійснити перереєстрацію і здавати податкову звітність за місцем фактичного місцезнаходження, тобто в м.Києві і там же повинні зберігатися всі касові книги і журнали реєстрації прибуткових і видаткових касових ордерів. Апелянт вважає, що позивач не хоче надавати вказані доказі в судове засідання для огляду.

Крім того, апелянт зазначає, що згідно п.3.12 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, касові ордери одразу після одержання або видачі за ними готівки підписуються касиром, а на доданих до них документах ставиться відбиток штампа або напис «Оплочено» із зазначенням дати. В даному випадку як додаток до видаткового ордеру є договір позики на якому, на думку апелянта, і повинно бути зроблено відповідний відбиток, який відсутній, що є порушенням при оформленні видаткового касового ордеру і підлягає поверненню касиром для відповідного оформлення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ПП «Зевс» суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір позики, який підписав особисто ОСОБА_6, видатковий касовий ордер, згідно якого він отримав 30000 грн. також підписаний відповідачем. Відповідачем же не доведено неотримання ним коштів та введення його в оману при підписанні договору позики та видаткового касового ордеру, адже договір ним не оскаржувався.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають нормам матеріального і процесуального права.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом - ч.1 ст.1048 ЦК України.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені в договорі.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 перебував у трудових відносинах з ПП «Зевс». 05 червня 2014 року між сторонами було укладено Договір позики №23ВЧ0001, у якому відповідач власноручно поставив підпис та заповнив текст договору. Згідно даного договору ПП «Зевс» передав ОСОБА_6 30000 грн., а останній зобов'язувався повернути таку ж суму коштів в строк до 31 жовтня 2014 року (а.с.4).

Відповідно до видаткового касового ордеру від 10 червня 2014 року ОСОБА_6 видано 30000 грн., про що свідчать підписи головного бухгалтера, керівника, касира та одержувача ОСОБА_6 (а.с.5).

Вбачається також, що ОСОБА_6 не повернув отриманих коштів та даний факт ним не заперечується.

Відповідно до ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору у встановлені строки і боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Суд першої інстанції, керуючись вимогами зазначених норм та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, дійшов правильних висновків про те, що між сторонами було укладено договір позики та грошові кошти отримані позичальником.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач та його представник на спростування факту передачі грошових коштів, або повернення суми боргу будь-яких доказів не надав.

Колегія суддів апеляційного суду не приймає до уваги доводи апеляційної скарги стосовно неможливості роботодавця видати велику суму позики працівнику, адже видача, або не видача позики є правом ПП «Зевс». Крім того, статутом даного приватного підприємства, а саме п.3.12 передбачено, що підприємство може придбавати для своїх співробітників товари народного споживання, житло, лікувальні, екскурсійні путівки, автомобілі, надавати послуги, поліпшуючи соціальне та матеріальне становище своїх співробітників, п.3.13. передбачає, що підприємство самостійно встановлює для своїх працівників додаткові відпустки, скорочений робочий день та інші пільги. Крім того, договір позики не передбачає одержання від ОСОБА_6 процентів від суми позики.

Доводи апелянта стосовно посилання у рішенні на трудову книжку відповідача також не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки суд лише зазначив про трудову книжку відповідача в самих поясненнях відповідача, а не досліджених доказах.

Що стосується пояснення свідків, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що дані свідки не бачили факту передачі, або не передачі коштів саме ОСОБА_6 Свідок ОСОБА_8 судом першої інстанції викликалась, проте остання не отримала судову повістку, апелянт мав право забезпечити явку свідка особисто, але не скористався даним правом.

Відповідно до ч.1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, однак ОСОБА_6 не звертався до суду з приводу безгрошів'я договору позики чи з іншими вимогами на захист свого права, що випливають з даних правовідносин.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно правил ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідно до ст.60 ЦПК України обов'язок доказування і подання доказів покладається на сторони.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку по задоволення позову ПП «Зевс» та стягнення з ОСОБА_6 боргу в сумі 30000 грн. за договором позики, в зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 27 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: