_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/7286/15-ц
Провадження № 2/520/3642/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2015 року Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Васильків О.В.

при секретарі Дідур Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, суд, -

в с т а н о в и в :

22.05.2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача, 21.10.2015 року надала заяву про уточнення позовних вимог та просить стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 131 687 грн. в порядку спадкування, а також суму позики у розмірі 39 780 грн. При цьому позивач посилається на те, що вона є матірю колишньої дружини відповідача, яка померла 25.08.2014 року. За період шлюбу відповідач отримав банківський кредит на придбання квартири, а донька позивача виступила поручителем за зобовязаннями чоловіка, рішенням суду постановлено стягнути з них заборгованість. Позивач на прохання доньки здійснила виплату заборгованості перед Банком, а тому вважає, що успадкувала після смерті доньки право вимоги стягнення з відповідача грошових коштів. Окрім того, позивач зазначає, що між сторонами було укладено договір позики, кошти за яким відповідач добровільно не повертає позивачу. У зв'язку з чим, позивач змушена звернутися до суду із позовом.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 заяву про уточнення позовних вимог підтримав, та просить вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 у судовому засіданні надані письмові заперечення підтримали та просять відмовити у задоволені позову. При цьому, представник пояснив, що відповідач отримав кредит у банку, поручителем по якому виступила його дружина. Так як відповідач працює моряком, то він відкрив рахунок на дружину, куди перераховував їй кошти на утримання сина та сплату кредиту. Рішенням суду з відповідача та його дружини стягнуто солідарно суму заборгованості. Представник зазначає, що позивачем не надано доказів сплати грошових коштів на виконання рішення суду за проханням її доньки, а тим паче на прохання відповідача, а тому між сторонами стосовно вказаних дій не виникло жодних правовідносин. Стосовно укладеного договору позики, представник зазначає, що надана позивачем розписка містить лише факт отримання відповідачем коштів, однак відсутнє посилання на зобов'язання повернути кошти.

Вислухавши представників сторін, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено у судовому засіданні, рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.05.2012 року позов ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором кредиту задоволено частково, а саме стягнуто солідарно заборгованість за договором кредиту у розмірі 5 991,24 дол. США, що за курсом НБУ на 11.05.2012 року становить 47 870,01 грн., в решті позову відмовлено /а.с. 3-5/.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В ході розгляду справи представники сторін пояснювали, що у 2004 році для придбання квартири, відповідач отримав кредит у ПАТ «ОСОБА_5 Аваль», поручителем за яким виступила колишня дружина відповідача та донька позивача -ОСОБА_6 Вказані обставини узгоджуються із рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.05.2012 року.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 09.07.2015 року /а.с. 29-31/, квартира АДРЕСА_1 і Петрова у м. Одесі, належить ОСОБА_2 Іпотекодержателем вказаної квартири є ПАТ «ОСОБА_5 Аваль».

Судом досліджено надані стороною позивача копії квитанцій, з яких вбачається «призначення платежу: погашення заборгованості за кредитом від 08.10.2004 року ОСОБА_6 через ОСОБА_1М», а також і "погашення кредиту ОСОБА_2М.".

Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 здійснювала погашення заборгованості за кредитом від 08.10.2004 року.

Як на підставу вимог в даній частині позивач посилається на ст. 528 ЦК України, відповідно до положень якої виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов'язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.

Проаналізовавши положення вказаних статтей, суд приходить до висновку, що без згоди боржника інша особа може задовольнити вимогу кредитора лише у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно.

Таким чином, у позивача ОСОБА_1 підстав для погашення заборгованості відповідача не було, оскільки позивач не мала жодних прав на квартиру АДРЕСА_1 і Петрова у м. Одесі.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

При цьому суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 просив її погасити заборгованість за рішенням суду. Та напроти, позивач у позові зазначає, що оплату боргу здійснювала на прохання доньки, що підтверджується також наданими самою ж ОСОБА_1 квитанціями, в яких зазначено «призначення платежу: погашення заборгованості за кредитом від 08.10.2004 року ОСОБА_6 через ОСОБА_1М».

З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що вимови позивача у частині стягнення коштів з відповідача у порядку спадкування не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та недоведені. При цьому, суд вважає, що доводи позивача як на підставу вимог про стягнення коштів з посиланням на правовідносини в сфері спадкування, є безпідставними, оскільки обраний спосіб захисту прав в даній частині вимог позивачем обрано не вірно.

Стовно вимог позивача про стягнення коштів з відповідача за договором позики, судом встановлено наступне.

На підтвердження заявленої вимоги, позивач надала до суду розписку від 27.10.2011 року, складену ОСОБА_2, з якої слідує, що ОСОБА_2 взяв у тещі ОСОБА_1 1800 дол. США для погашення кредиту за квартиру (за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 27, кв. 287).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Суд приймає до уваги заперечення представника відповідача з посиланням на позицію ВСУ викладену у постанові від 13.05.2015 року по справі № 6-144цс15, а саме щодо того, що на підтвердження укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення.

Таким чином, оскільки з тексту дослідженої судом розписки від 27.10.2011 року вбачається лише те, що відповідач отримав грошові кошти, а умова щодо обовязку їх повернення ОСОБА_1 відсутня, то вказана розписка не є доказом укладання сторонами договору позики.

Представник позивача в поясненнях не оспорював факту відсутності у розписці умов про повернення коштів. При цьому посилався на загальну норму, тобто до повернення коштів на першу вимогу. Однак, в судовому засіданні вказав, що позивач такої вимоги не висувала, та доказів на вказані обставини надати не може, так як їх не існує.

У судовому засідання 21.10.2015 року відповідач ОСОБА_2 пояснив, що дійсно брав у тещі кошти у сумі 1800 дол. США для погашення кредиту, однак вказана сума коштів була давно ним повернута, на що теща повернула йому розписку від 27.10.2011 року. Але, у зв'язку із тим, що позивач заволоділа його майном - квартирою, в якій знаходяться усі документи, зокрема, і розписка, позивач скористалась даною обставиною та звернулась з позовом суду. Суд вважає, що дані твердження відповідачем не доведено, але суд погоджується, що доводи сторони відповідача про відсутність умови повернення коштів в дослідженій розписці свідчать про правомірність та обгрунтованість заперечень відповідача.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимога позивача і у цій частині не підлягає задоволенню, так як необґрунтована та недоведена.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 509, 526, 528, 626, 629, 1047, 1049, 1050 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення або протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення.

Суддя Васильків О. В.