Києво-Святошинський районний суд Київської області
провадження 2/369/19/15
РІШЕННЯ

Іменем України

07.05.2015 року Києво - Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Сохань Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2014 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 1970 року до дня його смерті. За час спільного проживання ними був побудований житловий будинок по АДРЕСА_1. Тому ? частина даного будинку належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя. В даному будинку вона постійно проживала після його побудови. Після смерті її чоловіка, ІНФОРМАЦІЯ_2 року, ОСОБА_3 відкрилась спадщина на 1/2 частину будинку. Після його смерті їй стало відомо, що чоловік за життя склав заповіт, яким все своє майно заповідав ОСОБА_2 Вказала, що на час відкриття спадщини вона є пенсіонером, не працює,тому має право на обов'язкову частку в спадщині. Отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі вона не може, через відсутність правовстановлюючих документів на даний будинок.

Просила суд визнати за нею право власності на ? частину, як спільне майно подружжя, та ? частина, в порядку спадкування, житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Просила суд задоволити позов.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представники проти позову заперечували. Просили суд відмовити в задоволенні позову.

У судове засідання представник Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено, що 12 липня 1970 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про шлюбі серія НОМЕР_2, виданого відділом РАЦС Шполянського районного управління юстиції Черкаської області.

З листа КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області №656 від 26 серпня 2014 року вбачається, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва на будівництво індивідуального житлового будинку від 19 листопада 1979 року НОМЕР_3, виданого на підставі рішення виконкому Києво-Святошинської районної ради №540/6 від 05 листопада 1979 року.

Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи на будинок, за рішенням виконавчого комітету Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №20/3 від 27 лютого 1992 року затверджений акт введення будинку в експлуатацію.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних ільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

За ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні положення щодо режиму майна подружжя містились і в Кодексі Україні про шлюб та сімю, чинного на час побудови спірного будинку та його реєстрації. А саме, за ст.. 22 КУпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 24 КУпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Факт спільного будівництва ОСОБА_3 з ОСОБА_1 в період перебування в зареєстрованому шлюбі підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 Дану обставину також підтверджує і факт постійного проживання позивачки в даному будинку після завершення його будівництва. Пояснення представника ОСОБА_2, що дане майно є лише майном померлого ОСОБА_3, суд оцінює критично, оскільки доказів цим обставинам суду подано не було. Допитані свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 обставин будівництва спірного житлового будинку не знають; інших доказів на підтвердження своїм обставин суду не подано.

Посилання на Закон України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме те, що право власності зареєстроване лише за ОСОБА_3, що є підтвердженням його особистої власності, суд вважає необґрунтованими.

Так, відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №32535707 від 22 січня 2015 року в реєстрах відсутні відомості щодо реєстрації права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1.

Крім того, відповідно до статті 2 вищевказаного Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення.

На підставі наданих документів, оскільки будівництво житлового будинку було завершено у 1988 році з подальшим введенням об'єкту в експлуатацію, в період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі, суд вважає доведеним, що право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 виникло у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частинах, тобто по ? за кожним. Тому позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину як спільне майно подружжя суд вважає обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами, та підлягають задоволенню.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтво про смерть серія НОМЕР_4, виданого виконавчим комітетом Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга отримує право спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

У першу чергу право на спадкування за законом мають право діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Ст 1268 ЦК України надано право спадкоємцю за заповітом чи за законом прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

За ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

З матеріалів спадкової справи до майна померлого ОСОБА_3 встановлено, що до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулись: 22 березня 2014 року звернувся ОСОБА_2 та 19 березня 2014 року звернулась ОСОБА_1

12 листопада 2013 року померлий ОСОБА_3 склав заповіт, яким все своє майно заповідав ОСОБА_2

Відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов'язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов'язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є непрацездатною, пенсіонеркою.

У разі відсутності заповіту, спадкоємцями майна померлого ОСОБА_3 є його дружина ОСОБА_1, яка спадщину прийняла, та його донька ОСОБА_5 Інших спадкоємців першої черги судом не встановлено.

Оскільки після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на частину жилого будинку, з врахуванням вимог закону щодо обов'язкової частки в спадщині та спадкоємців, які спадщину прийняли, позивачка спадщину прийняла, отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі не може, що підтверджується постановою нотаріуса від 02 серпня 2014 року, суд вважає що за позивачкою слід визнати право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування. З врахуванням викладеного, враховуючи що частки позивачки в спірному домоволодіння становлять ? частина в порядку спадкування та ? частина в спільному майні подружжя, тому за нею слід визнати право власності на ? частини домоволодіння.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задовлити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на ? частини житлового будинку загальною площею 120,2 кв.м, житловою площею 72,9 кв.м, веранда а1 площею 44,5 кв.м, тамбур а2 площею 6,5 кв.м, ганок, гараж під літ. Б площею 19 кв.м, сарай під літ. В площею 38,3 кв.м., погріб під будівлею під Б площею 15,6 кв.м, вбиральня під літ. Г площею 2,7 кв.м, гараж під літ. Ж площею 37,8 кв.м, навіс під літ. З, літня кухня під літ. И площею 21,5 кв.м, огорожа дерев'яна 1, ворота з хвірткою 2, огорожа-сітка металева 3, колодязь з/б кільця І, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич