УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Кафідової О.В., Умнової О.В.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Полтавській області, Державного підприємства «Південна залізниця» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за касаційною скаргою Державного підприємства «Південна залізниця» на рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 13 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_5 звернулась до суду із указаним позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої вимоги мотивувала тим, що працює провідником пасажирських вагонів Полтавської вагонної дільниці № 4, яка є структурним підрозділом Державного підприємства «Південна залізниця» (далі - ДП «Південна залізниця»). Зазначила, що при виконанні трудових обов'язків 30 жовтня 2009 року з нею стався нещасний випадок, що підтверджується актом № 1 про нещасний випадок на виробництві. Відповідно до медичних документів внаслідок нещасного випадку вона отримала черепно-мозкову травму, проходила лікування. Управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Полтавській області (далі - Управління) було відомо про нещасний випадок, але воно належним чином не розслідувало його, не створило умов для відновлення її здоров'я, не забезпечило санаторно-курортним лікуванням, несвоєчасно відшкодувало в повному обсязі шкоду, заподіяну її здоров'ю, не виплатило одноразову допомогу та моральну шкоду. У зв'язку з чим, уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути з Управління 36 441 грн матеріальної шкоди, зобов'язати Управління забезпечувати її санаторно-курортним лікуванням не рідше 1 разу на 2 роки та стягнути з Управління Ѕ частини вартості навчання в навчальному закладі у сумі 1 900 грн. А також просила зобов'язати Управління у подальшому оплатити залишкову вартість навчання в Кременчуцькому залізничному технікумі та стягнути з ДП «Південна залізниця» моральну шкоду в розмірі 250 тис. грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 03 червня 2014 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Південна залізниця» на користь ОСОБА_5 3 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 13 жовтня 2014 року змінено рішення суду першої інстанції.

Стягнуто з ДП «Південна залізниця» на користь ОСОБА_5 10 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про судові витрати. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ДП «Південна залізниця» просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з характеру протиправності діянь працівників відповідача, ступеня отриманих позивачем тілесних ушкоджень та дійшов висновку про необхідність стягнення з ДП «Південна залізниця» на користь ОСОБА_5 3 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

З такими висновками суду першої інстанції погодився й апеляційний суд, проте виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, врахувавши характер та обсяг страждань позивача, дійшов висновку про збільшення розміру відшкодування моральної шкоди до 10 тис. грн.

Проте повністю з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення судів не відповідають.

Судами встановлено, що 30 жовтня 2009 року о 12 год. 50 хв. стався нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, в результаті якого ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження, що належать до легких тілесних ушкоджень за критерієм тривалості розладу здоров'я. Причиною нещасного випадку згідно з актом розслідування є порушення вимог нормативних документів машиністом поїзда № 8 ОСОБА_6, машиністом локомотиву ЧМЕ-3 № 6752 ОСОБА_7 та складачем поїздів ОСОБА_8, які є працівниками Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця».

Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2010 року звільнено ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 276 КК України з передачею їх на поруки трудовому колективу депо Дарниця, за умови, що протягом року з дня передачі на поруки виправдають довіру колективу, не ухилятимуться від заходів виховного характеру та не порушуватимуть громадського порядку, кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_8 закрито.

Пред'являючи позов та в подальшому уточнюючи позовні вимоги, ОСОБА_5 посилалась на положення ст. ст. 1167, 1172, 1187 ЦК України (а. с. 1-3 т. 1, а. с. 128 т. 2).

Так п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Разом з тим, у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України суди попередніх інстанцій на зазначені вимоги закону та обставини справи уваги не звернули, не надали належної оцінки тому, що особи, з вини яких стався нещасний випадок з позивачем, не перебувають у трудових відносинах з ДП «Південна залізниця», а є працівниками Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», проте позов до нього ОСОБА_5 не заявляла, тому застосування судами положень ст. 1172 ЦК України до ДП «Південна залізниця» є помилковими.

Крім того, у порушення вимог п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд першої інстанції не уточнив позовних вимог ОСОБА_5, не з'ясував, з яких підстав нею пред'явлено даний позов саме до цих відповідачів, та не застосував норми матеріального права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що, у свою чергу, призвело до поверхневого вирішення спору.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Південна залізниця» задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 13 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька
М.К. Гримич
О.В. Кафідова
О.В. Умнова