У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Колодійчука В.М., Умнової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, реєстраційної служби Комсомольського районного управління юстиції про захист порушеного права шляхом тлумачення правочину та скасування державної реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 18 вересня 2014 року, рішення апеляційного суду Херсонської області від 10 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що у 1969 році він з братом - відповідачем ОСОБА_6 придбав у власність 67/100 домоволодіння за адресою АДРЕСА_1. Після зміни дольової частки у домоволодінні ними, як співвласниками були отримані 21 січня 2003 року свідоцтва про право власності на зазначене домоволодіння, відповідно до яких доля позивача складала 68/100 частин, а доля відповідача 32/100 частини. З метою вирівняння їх часток позивач вирішив подарувати брату частину від належної йому частини у вказаному домоволодінні. 20 травня 2003 року між ними було укладено договір дарування, відповідно до якого позивач подарував, а відповідач прийняв у дар належну йому на праві приватної власності 31/100 частину домоволодіння від належних йому 68/100 частин, що знаходяться у спірному домоволодінні. Разом з тим, при реєстрації вказаного договору реєстратором Херсонського БТІ було невірно витлумачено п.1 договору дарування, у зв'язку з чим, за відповідачем зареєстровано 31/100 всього домоволодіння, а не 31/100 від належних дарувальнику 68/100. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив розтлумачити п.1 договору дарування від 20 травня 2003 року та скасувати державну реєстрацію прав власності на вказане домоволодіння проведену на підставі цього договору.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 18 вересня 2014 року позов задоволено. Розтлумачено зміст правочину, а саме договору дарування, укладеного 20 травня 2003 року між позивачем та ОСОБА_6 наступним чином: даритель ОСОБА_5 подарував, а обдарований ОСОБА_6 прийняв у дар належну дарителю на праві приватної власності 31/100 частину домоволодіння від належних йому 68/100 частин, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, що складає 21/100 частин домоволодіння. Скасовано державну реєстрацію права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, здійснену на підставі договору дарування від 20 травня 2003 року за ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 10 листопада 2014 року рішення районного суду в частині скасування державної реєстрації права власності здійснену на підставі договору дарування від 20 травня 2003 року скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог. Рішення суду в іншій частині залишено без змін.

Відповідач, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що метою договору дарування укладеного між сторонами було визначення фактичних часток кожного у спільному домоволодінні, оскільки воно до теперішнього часу фактично знаходиться в їх загальному користуванні, а визначення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками судом не може розцінюватись, як виконання вказаного договору, оскільки як було встановлено судом при його визначенні розмір земельних ділянок визначався не відповідно до реальних або ідеальних часток кожного із співвласників у спірному домоволодінні, а відповідно до домовленості сторін, тобто з розрахунку 55/100 на 45/100, що фактично підтверджує твердження позивача щодо його намірів на відчуження 21/100 частин спірного домоволодіння.

З урахуванням вказаних обставин та фактичних намірів сторін, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги заявлені позивачем є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, як в частині тлумачення змісту правочину, так і в частині скасування державної реєстрації прав власності, оскільки з урахуванням положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, відповідно до якої суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, а також положень ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» де підставою для скасування запису про державну реєстрацію є рішення суду.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині тлумачення змісту договору дарування суд апеляційної інстанції виходив з того, що орган державної реєстрації при проведенні реєстрації договору дарування та права власності сторін вирахував розмір частки, відчуженої позивачем на користь відповідача, від цілого домоволодіння. За договором дарування подарувати майно іншим особам може виключно власник цього майна. Дарувальник повинен бути власником майна, що дарується. Таким чином, ОСОБА_5 не міг подарувати ОСОБА_6 31/100 частину всього домоволодіння, оскільки він ними не володів, і тому судом правильно розтлумачено зміст п.1 договору, оскільки дарувальник міг розпорядитись лише 31/100 частиною домоволодіння від належних йому 68/100 частин.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині скасування державної реєстрації права власності, здійснену на підставі договору дарування з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог апеляційний суд виходив з того, що законодавством не передбачено застосування таких наслідків тлумачення умов договору.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_5 відповідно до свідоцтва про право власності на домоволодіння НОМЕР_1 від 21 січня 2003 року належало 68/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, яке було зареєстровано в Херсонському БТІ 29 січня 2003 року.

Відповідно до договору дарування від 20 травня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Скульським A.A., ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 31/100 частину домоволодіння від належних ОСОБА_5 68/100 частин в даному володінні.

Вказаний договір було зареєстровано ОСОБА_6 в Херсонському БТІ 20 травня 2003 року, де за ним було зареєстровано 31/100 частина всього домоволодіння.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Правила, за якими має здійснюватися тлумачення правочину, закріплені у частинах 3, 4 ст. 213 ЦК України. При тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з'ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Встановлений статтею 213 ЦК України перелік обставин, які мають значення для тлумачення заповіту, не є вичерпним.

За змістом вказаних норм тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов'язком за умови наявності спору.

Метою тлумачення правочину є з'ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства оцінюється судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

При розгляді спору про відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників (стаття 213 ЦК України, стаття 37 ЦПК України) - в порядку позовного провадження (п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Разом з тим, розглядаючи вимоги позивача про тлумачення змісту договору дарування суди попередніх інстанцій наявність між сторонами спору не встановили, в чому саме полягає порушення прав позивача не перевірили, та в який спосіб згідно із ст. 16 ЦК України вони мають бути захищені, та чи є обставини, на які він посилається достатніми підставами для застосування ст. 213 ЦК України.

Позивач, звернулася з позовом до відповідача про тлумачення змісту правочину при цьому питання відповідності або невідповідності цього правочину вимогам закону вона не ставить.

Оскільки суди на вищевикладені обставини уваги не звернули, на порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України не врахували норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановили обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 18 вересня 2014 року, рішення апеляційного суду Херсонської області від 10 листопада 2014 року скасувати.

Справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
М.К. Гримич
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова