Справа №473/65/15-ц 20.04.2015 20.04.2015 20.04.2015
Провадження №22ц/784/850/15 Головуючий у суді 1 інстанції - Вуїв О.В.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Серебрякової Т.В. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання -Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2015 року, ухваленого по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення пені у зв'язку з порушенням боржником кредитного зобов'язання, -

в с т а н о в и л а :

08 січня 2015 Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») пред'явило зазначений позов до ОСОБА_3, який обґрунтовувало наступним.

05 серпня 2008 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», в простій письмовій формі на умовах зворотності, строковості, платності та цивільно-правової відповідальності уклало з ОСОБА_3 кредитний договір за № NKXRRX12640095 на виконання умов якого в той же день передало позичальнику грошові кошти на суму 1 513 гривень 68 копійок, отримавши, натомість, обов'язок позичальника повернути таку ж суму кредиту частинами згідно графіку погашення не пізніше 05 серпня 2009 року, зі сплатою 12,00 % річних за користування ним, єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту (комісії) у розмірі 242 гривні 60 копійок та щомісячної винагороди у розмірі 37 гривень 09 копійок.

При порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, він повинен був сплачувати ПАТ КБ «ПриватБанк» пеню у розмірі 1,25% від суми просроченної заборгованості по кредиту за кожний день просрочки, але не менше 1 гривні.

Крім того, при порушені позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, він зобов'язувався сплатити Банку штраф у розмірі 500 гривень + 5% від суми позову.

Порушуючи норми Цивільного кодексу України та умови договору ОСОБА_3 взятого на себе обов'язку за кредитним зобов'язанням належним чином не виконував, у зв'язку із чим станом на 28 листопада 2014 року утворилася заборгованість перед Банком у сумі 28 220 гривень 77 копійок, які той і просив з нього стягнути.

19 лютого 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подав уточнену позовну заяву, в якій зменшив свої позовні вимоги і, пославшись на наявність заочного рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 жовтня 2011 року, яким з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» вже було стягнуто заборгованість за даним кредитним зобов'язанням, що виникла станом на 01 березня 2011 року у розмірі 3 018 гривень 50 копійок, й остаточно просив стягнути з відповідача на його користь лише 11 224 гривень 33 копійки несплаченої пені.

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

З відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто пеню за порушення умов договору, у розмірі 324 гривні.

ПАТ КБ «ПриватБанк» подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилався на невідповідність рішення суду дійсним обставинам справи, порушенням норм процесуального та матеріального права.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду І інстанції в частині стягненні пені та судових витрат змінити, збільшивши їх розмір, оскільки у названих частинах районний суд ухвалив його без точного дотримання положень чинних цивільного та цивільно-процесуального законодавств.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк» частково, суд першої інстанції виходив із того, що зобов'язання, яке існує між сторонами повинно виконуватись належним чином, відповідно до положень закону та умов договору, а оскільки відповідач цього обов'язку не дотримався, то на підставі статей 526, 1046, 1049, 1050 ЦК України він зобов'язаний пеню, за прострочку виконання кредитного зобов'язання. При цьому, відповідно до постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року, ухваленої в цивільній справі № 6-100цс14, і відсутності заяви позичальника про застосування позовної давності - пеню слід стягнути в межах скороченої позовної давності в один рік, у розмірі 1 гривні за кожний день прострочки виконання і вона складе 324 гривні.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області не у повній мірі погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, а його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає такими, що підлягають корегуванню, відповідно до їх доведеності.

За Конституцією України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1,3-4,10-11 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

ПАТ КБ «ПриватБанк» використало таке своє право і пред'явило зазначений позов, надавши належні та допустимі докази невиконання відповідачем взятих на себе за договором обов'язків.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому слід мати на увазі, що справа, яка вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Проаналізувавши викладені обставини та правовідносини і співставивши їх з нормами чинного цивільного законодавства, яким врегульовано кредитні відносини, колегія дійшла наступного.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договорів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; якщо вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (умови, які визнані істотними законом або необхідні для даного виду договорів), і з того часу він набуває обов'язкової сили для сторін.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушення зобов'язання тягне за собою певні правові наслідки.

Під порушенням зобов'язання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання. Невиконання зобов'язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов'язання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобов'язання могли утримуватися від їх вчинення.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

При цьому, відповідно до ст.ст. 622, 625 ЦК України боржник, не звільняється від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виписане у повній мірі стосується і кредитних договорів.

За ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Під загрозою його нікчемності названий договір потребує письмової форми укладення (ст. 1055 ЦК України) і до нього застосовуються положення параграфа 1 ЦК України, що регулюють відносини з позики, якщо інше не встановлено нормами про кредит і не випливає із суті кредитного договору.

Його істотними умовами є предмет, сума кредиту, строк повернення, розмір відсотків та належна форма укладення.

Вступивши в кредитні зобов'язання, сторони зобов'язанні дотримуватися його умов до повного виконання взятих на себе обов'язків.

ОСОБА_3 цього не дотримався, внаслідок чого вступили в дію передбачені законом та договором правові наслідки невиконання кредитного зобов'язання.

Так, з матеріалів справи вбачається, що Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», в простій письмовій формі уклало з ОСОБА_3 кредитний договір за № NKXRRX12640095 на виконання умов якого в той же день передало позичальнику грошові кошти на суму 1 513 гривень 68 копійок, отримавши, натомість, обов'язок позичальника повернути таку ж суму кредиту частинами згідно графіку погашення не пізніше 05 серпня 2009 року, зі сплатою 12,00 % річних за користування ним, а також єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 242 гривні 60 копійок та щомісячної винагороди у розмірі 37 гривень 09 копійок.

Крім того, сторони обумовили, що при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, він повинен був сплачувати ПАТ КБ «ПриватБанк» пеню у розмірі 1,25% від суми просроченної заборгованості по кредиту за кожний день просрочки, але не менше 1 гривні.

Взятий на себе обов'язок ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав належним чином, в той час, як позичальник свого слова не дотримався.

Отримавши від Банку грошові кошти, він від своєчасного виконання зобов'язань ухиляється, у зв'язку із чим станом на 01 березня 2011 року утворилася заборгованість, за розрахунком Банку, у сумі 19 620 гривень 60 копійок.

Бажаючи отримати цей борг, Банк, в травні 2011 року пред'явив відповідний позов до ОСОБА_3, в якому просив стягнути заборговані грошові суми за судовим рішенням.

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 жовтня 2011 року, яке набрало чинності, той позов було задоволено частково і з відповідача на користь позивача стягнуто 997 гривень 88 копійок заборгованості за кредитом, 112 гривень 63 копійки заборгованості зі сплати процентів, 407 гривень 99 копійок - заборгованості зі сплати комісії та, з застосуванням ч. 3 ст. 531 ЦПК України, 1 500 гривень пені, а всього 3 018 гривень 50 копійок.

У вимозі про стягнення штрафу відмовлено за її безпідставністю.

Проте, і до часу пред'явлення зазначеного позову, те рішення так і залишилося невиконаним, у зв'язку з чим, стягнуті за тілом кредиту, процентами та комісією грошові суми так і значилися як заборговані, і Банк продовжив нараховувати на них пеню.

08 січня 2015 року Банк пред'явив до ОСОБА_3 даний позов, в якому повторно і у такому ж розмірі просив стягнути заборгованість з тіла кредиту, процентів, комісії та штрафу, а також пеню, станом на 28 листопада 2014 року у розмірі 27 915 гривень 93 копійки, а всього 28 220 гривень 77 копійок.

18 лютого 2015 року представник позивача, в межах наданих йому повноважень (а.с. - 30) уточнюючою заявою (а.с. - 35-36) зменшив вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» й кінцево просив стягнути з відповідача на користь позивача лише пеню у розмірі 11 224 гривні 33 копійки.

Решту вимог, заявлених у первісній позовній заяві не підтримав.

Суд 1 інстанції прийняв таке клопотання і провів розгляд справи лише за вимогами, викладеними в уточненій позовній заяві.

У зв'язку з цим і, відповідно до ст. 303 ЦПК України, в наведених межах проводить розгляд справи і колегія.

З системно-логічно аналізу виписаного вище, колегія приходить до висновку про те, що укладений між сторонами кредитний договір є дійсним, оскільки протилежного, сторона відповідачів не довела, хоча за ст. 60 ЦПК України, то є його обов'язком, а тому - вони є обов'язковим до виконання їх учасниками.

Відповідач цей обов'язок проігнорував, фактично в односторонньому порядку відмовився від названого правочину, що є неприпустимим і таким, що тягне за собою встановлені законом негативні наслідки, які він й повинен нести, а саме, сплатити ПАТ КБ «ПриватБанк» пеню, у нарахованому тим розмірі.

Оскільки той цього добровільно не робить, то пеня, нарахована виходячи із ставки 1,25% від простроченої суми за кожний день прострочки, підлягає стягнення з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» за судовим рішенням.

Відповідно до суми заборгованості і в межах 5 річної позовної давності, а п. 5.5. Умов надання споживчого кредиту сторони визначили саме такі межі позовної давності, розмір пені за дні прострочки кредитного зобов'язання навіть перевищує, визначений позивачем розмір, а тому з відповідача на користь позивача слід було б стягнути 11 224 гривень 33 копійки.

Проте, таке суперечило б передбаченим ст. 3 ЦК України засадам цивільного законодавства про розумність, справедливість та добросовісність.

Як на думку колегії, вирішуючи вимоги Банку про стягнення пені, слід виходити з позиції Конституційного Суду України та міжнародної практики, щодо врегулювання спорів між банками та позичальниками, які виникають з кредитних відносин.

Так, Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасно виконання грошових зобов'язань» від 22 листопада 1996 року дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Вимога позивача про стягнення пені в розмірі, який перевищує заборгованість, спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Такий висновок Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, а тому принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Конституційний Суд України визначив, що захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини 3 статті 551 ЦК України.

Колегія вважає, що у спірних правовідносинах є обставини, які дають суду підстави для зменшення розміру пені, зокрема, це невідповідність розміру збитків розмірові неустойки.

Взявши до уваги розмір збитків Банку від невиконання відповідачем умов кредитного договору, які становлять 1 518 гривень 50 копійок (залишок тіла кредиту, несплачені проценти та комісія), розмір пені належної до стягнення на користь Банку слід зменшити до 3 000 гривень, і це у повній мірі буде відповідати наведеним вище засадам Конституції України, міжнародній практиці та нормам цивільного законодавства про розумність та справедливість судових рішень.

Що ж до посилання суду 1 інстанції, при визначені тривалості позовної давності по даній справі, на постанову судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року, ухваленої в цивільній справі № 6-100цс14, то воно є хибним, оскільки названа постанова не містить висновку про необхідність застосування лише річної позовної давності, за наявності у кредитному договорі, узгодженої сторонами в порядку ст. 259 ЦК України, умови про збільшення її тривалості.

Відповідно до положень ст. 88 ЦК України, відповідному корегування підлягає і розподіл судових витрат в обох судових інстанціях.

З врахування підставності вимог позивача та зменшення розміру пені не через недоведеність вимоги, а з підстав, передбачених законом, з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути 365 гривень 40 копійок (243 гривні 60 копійок судові витрат в суді 1 інстанції + 121 гривня 80 копійок витрати у суді апеляційної інстанції = 365 гривень 40 копійок) судових витрат в обох судових інстанціях.

У зв'язку з цим рішення суду 1 інстанції і в цій частині слід відкорегувати.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2015 року в частині стягненні пені та судових витрат змінити, збільшивши розмір належного до стягнення з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» пені з 324 гривень до 3 000 гривень, а судових витрат з 07 гривень 04 копійок до 365 гривень 40 копійок.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: