АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Черненковій Л.А., Петешенкової М.Ю., при секретареві Прудченко В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпропетровськ цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровськ від 06 жовтня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (третя особа: Управління - служба у справах дітей Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради) про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дітей без згоди батька,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, яким просила надати їй дозвіл на виїзд з дітьми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2., та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 за межі державного кордону України тимчасово до 90 днів у будь-яку пору року в необмеженій кількості до тимчасово окупованої території України Автономної республіки Крим та до Російської Федерації з наданням дозволу на оформлення відповідних паспортів без згоди батька. Рішенням Жовтневого райсуду м.Дніпропетровськ від 06.10.2015р. у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила скасувати вказане судове рішення, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія судів не вбачає підстав для його скасування.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

Згідно свідоцтв про народження батьками дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2., та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а місцем їх народження м.Дніпропетровськ (а.с.15,16). За відомостями паспортів батьків дітей місцем реєстрації постійного їх проживання зазначена адреса АДРЕСА_1, а саме, ОСОБА_2 з 09.03.2004р., а ОСОБА_3 з 30.11.2004р. (а.с.11,13). Шлюб батьків дітей 1.04.2009р. розірвано і 11.07.2014р. ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 (а.с.17,18).

ОСОБА_2 просила надати їй дозвіл на виїзд з дітьми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2., та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 за межі державного кордону України до тимчасово окупованої території України Автономної республіки Крим та до Російської Федерації - тимчасово до 90 днів у будь-яку пору року в необмеженій кількості. В обґрунтування вимоги про надання дозволу на виїзд дітей ОСОБА_2 посилалась на те, що на тимчасово окупованій території України в Автономній республіці Крим проживає та працює її теперішній чоловік ОСОБА_6, у Російської Федерації - її родичі (родина чоловіка, бабусі, дідусі), кримський клімат є більш сприятливий для здоров'я і розвитку дітей.

За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У ст.313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21.01.1994р. № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995р. № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від31.03.1995р.№231(зі змінами), Порядком в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015р. (зі змінами).

Згідно ч.2 ст.4 Закону України від 21.01.1994р. «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

За змістом наведеного Закону у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду, а при задоволенні такого позову судом ухвалюється рішення про дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон.

За положеннями п.3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995р. № 57.

Згідно з п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Враховуючи зазначені вимоги закону та відсутність у позовній заяві ОСОБА_2 визначення конкретного часового проміжку перебування дітей як на тимчасово окупованій території України, так і такого ж часового проміжку перебування дітей у російській Федерації, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні її позовних вимог про надання дозволу на їх виїзд.

Твердження ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про неправильність судового рішення безпідставні та суперечать наведеним вимогам діючого законодавства. Вимога ОСОБА_2 про надання дозволу для виїзду дітей «тимчасово до 90 днів у будь-яку пору року в необмеженій кількості» дійсно є неконкретною та фактично спрямована на майбутнє багаторазове вивезення дітей за кордон без зазначення конкретного проміжку часу перебування дітей окремо на тимчасово окупованій території України та у Російській Федерації. Однак надання судом дозволу на майбутнє багаторазове вивезення дітей без згоди іншого з батьків за кордон без визначення при цьому конкретного часу та місця їх перебування не відповідає положенням чинного законодавства. Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на порушення рішенням суду прав та інтересів дітей взагалі є надуманими. Навпаки, оскільки її вимога про багаторазове вивезення дітей у будь-який час та в необмеженій кількості не відповідає чинному законодавству, то фактично вона не відповідає і інтересам самих малолітніх дітей. Не може відповідати інтересам дітей шкільного віку вивезення з їх постійного місця перебування у будь-який час та у необмеженій кількості. Більш того, ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять доказів на підтвердження дійсної мети виїзду дітей, конкретних часу, місця їх можливого перебування та містять лише загальні посилання на те, що на тимчасово окупованій території України в Автономній республіці Крим проживає та працює її теперішній чоловік ОСОБА_6, а у Російської Федерації - її родичі (родина чоловіка, бабусі, дідусі). Докази про місце проживання ОСОБА_6 та про конкретних родичів у Російській Федерації та про те, чи є вони родичами дітям ОСОБА_2, відсутні. Оскільки питання надання дозволу на виїзд дітей за кордон передано на вирішення суду, суд в інтересах дітей має враховувати положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей з метою надання дітям захисту у міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або

утримування і створення умов для застосування процедури для забезпечення їхнього

негайного повернення до держави постійного проживання, а

також для забезпечення захисту прав доступу, які включають право переміщення дитини на

обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання. Забезпечення вказаних прав та інтересів дітей можливе за умови дотримання чинного національного законодавства.

Таким чином підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст.303,307,308,315 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровськ від 06 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді: Пономарь З.М.

Черненкова Л.А.

Петешенкова М.Ю.