У Х В А Л А

іменем україни

29 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 27 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 24 березня 2006 року ОСОБА_3 отримала кредитні кошти у розмірі 28 650 Євро на строк до 23 березня 2010 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору банк того ж дня уклав із нею та ОСОБА_4 договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. У результаті порушення умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 84 837,45 Євро, що станом на 05 березня 2013 року еквівалентно 881 461 грн. 11 коп., яку позичальник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили.

Враховуючи викладене, позивач просив у рахунок погашення кредитної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу позивачем з укладенням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, а також виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка є предметом іпотеки, зі зняттям їх з реєстраційного обліку у цій квартирі.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 листопада 2013 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27 листопада 2014 року рішення місцевого суду скасовано. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 24 березня 2006 року у розмірі 84 837,45 Євро, що станом на 05 березня 2013 року еквівалентно 881 461 грн. 11 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки, зокрема квартиру АДРЕСА_1, шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем та отриманням документів згідно переліку, за початковою ціною на підставі оцінки майна на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, та не нижчому, ніж визначена сторонами при укладенні договору іпотеки. Виселено ОСОБА_4 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у зазначеній квартирі (предмет іпотеки), зі зняттям з реєстрації обліку у цій квартирі. У виселенні ОСОБА_3 відмовлено. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Отже, судові рішення в частині вимог про виселення ОСОБА_3 не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що банк порушив вимоги ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та належним чином не повідомив ОСОБА_4 про заборгованість та виселення. Крім того, вказав на те, що ОСОБА_3 не є належним відповідачем у даній справі, оскільки вона не є власником спірної квартири та не проживає у ній.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, погашення якої можливе за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, виселяючи ОСОБА_4 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у спірній квартирі, суд послався на те, що ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» не передбачає обов'язку іпотекодержателя надавати докази отримання іпотекодавцем вимоги про виселення, а лише направлення такої вимоги. Також послався на те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню, оскільки він не був чинним на час ухвалення рішення судом першої інстанції.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 24 березня 2006 року ОСОБА_3 уклала із ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір, відповідно до умов якого отримала кредитні кошти у розмірі 28 650 Євро на строк до 23 березня 2010 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що у результаті порушення умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 84 837,45 Євро, що станом на 05 березня 2013 року еквівалентно 881 461 грн. 11 коп., яку позичальник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили.

Спростувавши висновки районного суду і встановивши що позовні вимоги обґрунтовані, апеляційний суд дійшов до передчасного висновку про задоволення позову.

Так, 07 червня 2014 року, після ухвалення рішення судом першої інстанції, набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Апеляційний суд дійшов до передчасного висновку про те, що, оскільки на день ухвалення рішення судом першої інстанції зазначений Закон не був прийнятий, то при скасуванні цього рішення з підстав невідповідності його нормам матеріального права цей Закон не може бути застосований.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У ч. 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У ч. 1 ст. 304 ЦПК України визначено, що справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

З викладеного вище вбачається, що апеляційний суд мав право на застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки існують достатньо обґрунтовані апеляційним судом підстави, передбачені нормами матеріального та процесуального права, для скасування рішення суду першої інстанції і у такому разі при ухваленні власного судового рішення, апеляційний суд має застосовувати Закон, який є чинним на час ухвалення такого рішення.

Крім того, згідно вимог ст. 8 ЦПК України суд зобов'язаний застосовувати законодавство, яке є чинним на час ухвалення рішення, а апеляційний суд ухвалив саме власне рішення по суті спору.

Також, задовольняючи позов та звертаючи стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не перевірив, чи використовується квартира, що є предметом іпотеки, місцем постійного проживання майнового поручителя, чи перебуває у власності майнового поручителя інше нерухоме житлове майно. Тобто, апеляційний суд не перевірив підстав для застосування до спірних правовідносин норм вказаного Закону.

Колегія суддів не погоджується з висновком апеляційного суду про виселення ОСОБА_4 зі спірної квартири, як наслідок задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, згідно з ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.

Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 Житлового кодексу України, ст. ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

При цьому повідомлення про виселення повинні бути не лише направлені (а.с. 49-50, 52-53), а й отримані відповідачем, проте такі докази у матеріалах справи відсутні.

Зазначений висновок також відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-143 цс14 від 17 грудня 2014 року, в якій зазначено, що під повідомленням слід розуміти не тільки направлення листів, а й отримання цих листів особами, яким вони направлені.

Крім того, резолютивна частина рішення апеляційний суд не відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України, п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК.

Проте суд апеляційної інстанції не визначив коло осіб щодо яких він ухвалив рішення про виселення, вказавши, що виселенню підлягають й інші особи, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, що є предметом іпотеки.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 27 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська