Справа № 463/727/15 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/3890/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року колегія суддів cудової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Глинський О.А. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Український державний геологорозвідувальний інститут" про відновлення незаконно змінених істотних умов праці, нарахування та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з указаним позовом до відповідача та просив зобов'язати відповідача відновити йому незаконно змінені істотні умови праці, зокрема нарахування заробітної плати за період з 05.04.2011 року по 16.01.2012 року, за час дії щодо нього наказу № 5 від 31.01.2011р., здійснити перерахунок та виплатити різницю в окладі за час вимушеного прогулу за період з 05.04.2011 року по 16.01.2012 року та сплатити з цієї суми обов'язкові податки, збори, у тому числі помісячно, у пенсійний фонд з метою відновлення його загального та пенсійного стажу.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24 березня 2015 року позов задоволено.

Зобов"язано Державне підприємство "Український державний геологорозвідувальний інститут" відновити ОСОБА_2 істотні умови праці, зокрема нарахування заробітної плати за час вимушеного прогулу з 05.04.2011 року по 16.01.2012 року за час дії наказу №5 від 31.01.2011 року.

Зобов"язано Державне підприємство "Український державний геологорозвідувальний інститут" здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 різницю в окладі за час вимушеного прогулу за період з 05.04.2011 року по 16.01.2012 року.

Зобов"язано Державне підприємство "Український державний геологорозвідувальний інститут" сплатити обов'язкові податки та збори - згідно ч.2 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Вирішено питання судових витрат.

Рішення оскаржив представник відповідача ДП «Український державний геологорозвідувальний інститут» - Хілінська Ж.О.. Вважає рішення незаконним, ухваленими при неповному з»ясуванні судом обставин, що мають значення для справи та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити. Мотивує тим, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16.11.2012 року вирішено аналогічні вимоги ОСОБА_2 Зокрема встановлено, що ОСОБА_2 працював на посаді старшого наукового співробітника. Позивач був ознайомлений із наказом №5 від 31.01.2011 року «Про роботу ЛВ Укр ДГРІ на умовах неповного робочого тижня», яким в тому числі і позивачу з 05.04.2011 року встановлено неповний робочий тиждень 0,2 ставки.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03.06.2011 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2012 року задоволено позов іншого працівника та скасовано наказ Львівського відділення Українського державного геологорозвідувального інституту №5 від 31 січня 2011 року «Про роботу ЛВ Укр ДГРІ на умовах неповного робочого тижня». Після ознайомлення із даним наказом, позивач продовжував працювати та його вихід на роботу у спірний період один раз на тиждень підтверджується табелями обліку робочого часу.

Вважає, що розглядаючи даний спір Личаківський районний суд м. Львова вдався до переоцінки доказів та обставин справи, встановлених судами різних інстанцій у справах, де брали участь ті ж самі особи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Учасники процесу в судове засідання не з»явились. Належно повідомлені про розгляд справи, в тому числі судова повістка отримана представником відповідача - апелянта у справі 11.06.2015 року. Незважаючи на повідомлення про причину неявки позивача, колегія суддів вважає можливим продовжувати розгляд справи у відсутності учасників процесу, що узгоджується з вимогами ч.2 ст. 305 ЦПК України.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, витребуваної судом апеляційної інстанції справи за № 2/1312/1677/12 Личаківського районного суду м. Львова за позовом ОСОБА_2 до Львівського відділення Українського державного геологорозвідувального інституту про визнання незаконним наказу, виплату грошової заборгованості, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що істотні умови праці позивача, які існували до прийняття незаконного наказу, були йому відновлені з часу їх неправомірності зміни на підставі незаконного наказу із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу у відповідності до вимог ст. 235 КЗпП України. Оскільки позивач отримував заробітну плату за період з 05.04.2011 року по 17.01.2012 року за 0.2 ставки, тому він має право на отримання різниці між середнім заробітком та отриманими коштами.

З обґрунтованістю таких висновків погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, щокожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У ст. 2 КЗпП України передбачено, що право громадян на працю - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 КЗпП України).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах із відповідачем Львівським відділенням ДП "УкрДГРІ", де працювала на посаді старшого співробітника з виплатою 0,6 ставки.

Львівське відділення ДП "УкрДГІ" ліквідовано з 01.07.2012 року.

Наказом від 31.01.2011 року № 5 "Про роботу ЛВ УкрДГРІ на умовах неповного робочого дня" позивачу та іншим працівникам починаючи з 05.04.2011 року і до покращення фінансового стану відділення встановлено неповний робочий тиждень з виплатою 0,2 ставки.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03.06.2011 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16.01.2012 року, по справі № 1-2813/11 за позовом ОСОБА_5 до ДП УкрДГІ, скасовано наказ Львівського відділення ДП УкрДГІ від 31.01.2011 року № 5.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Аналогічна норма міститься і в ст. 14 ЦПК України де визначено, що судові рішення, що набрали законної сили обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що оскільки рішенням Личаківського районного суду від 03.06.2011 року встановлено незаконність наказу Львівського відділення ДП УкрДГІ від 31.01.2011 року № 5 в цілому, відтак є очевидною і незаконність зміни істотних умов праці позивачу ОСОБА_2 із 0,6 на 0,2 ставки, і за такої ситуації позивач фактично перебував у вимушеному прогулі, будучи змушеним виходити на роботу один день на тиждень замість трьох та отримуючи заробітну плату пропорційно відпрацьованому часу.

Враховуючи те, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03 червня 2011 року у справі № 2-1813/11 наказ № 5 від 31 січня 2011 року скасовано, положення такого визнані незаконними, зазначене має правові наслідки щодо кожного із працівників, яких стосувався наказ, відтак суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги доводи відповідача про те, що наслідки ухваленого рішення від 03.06.2011 року не розповсюджуються на трудові права позивача.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України, підприємство має одночасно прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У зв"язку з поновленням порушених прав позивача, у суду першої інстанції були підстави для задоволення позовних вимог про нарахування та виплату позивачеві заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Що стосується доводів апелянта про те, що вимоги по трудовому спору ОСОБА_2 до відповідача з тих самих підстав були предметом розгляду по іншій цивільній справі, по якій Личаківським районним судом м. Львова постановлено рішення від 16.11.2012 р., то з такими мотивами колегія суддів не погоджується .

Матеріалами цієї справи встановлено, що звертаючись з вимогами 25.05.2012 року, які заявою від 27.09. 2012 року уточнено / а.с. 1 , 58 справи № 2/1312/1677/12 / позивач просив визнати незаконним наказ №5 від 31.01.2011 року, визнати керівництво Львівського відділення Українського Державного геологорозвідувального інституту винними у заподіяні йому матеріальної шкоди та моральної шкоди внаслідок дії цього незаконного наказу та зобов»язати виплатити заробіток у визначеній позивачем сумі за весь період, який згідно змісту позовної заяви включав період із 05.04.2011 року по 16 січня 2012 року, однак такий позивачем визначався, як час вимушеного простою. Тому відмова у позові в цій частині вимог рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 27 серпня 2013 року не свідчить про вирішення аналогічного спору між сторонами з тих самих правових підстав.

Позивач, звертаючись з даним позовом просив, в тому числі, провести нарахування та виплату суми втраченого заробітку за період вимушеного з 05.04.2011 року по 16.01.2012 р.. Тому заявлені попередньо ним вимоги по іншій цивільній справі між тими ж сторонами, по якій ухвалено рішення від 16.11.2012 року, не є тотожними.

Таким чином, в цій справі позов пред"явлено з іншої правової підстави і предметом позову є інші позовні вимоги, ніж ті, на підставі яких, і з приводу яких, було ухвалено судове рішення, що набрало законної сили.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянт не надав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Український державний геологорозвідувальний інститут" - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 березня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді