Справа № 357/1246/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Ярмола О. Я. ,

при секретарі - Антко О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 2007 року проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2, а 20.09.2011 року сторони зареєстрували шлюб, мають сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 З 12.11.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. В період сумісного проживання подружжя сторони придбали телевізор LG 16 дюймів вартістю 1300 грн., телевізорDEX19 дюймів вартстю 1700 грн., ноутбукASUS вартістю 6300 грн., холодильник «Атлант» вартістю 8700 грн., бойлер для підігріву води - 1400 грн., унітаз - 400 грн., шафа-купе - 8700 грн., комп'ютерний стіл - 1400 грн., ліжко - 1300 грн.,мікрохвильова піч - 1400 грн., килим в кухню - 600 грн., комод в спальню - 900 грн., плита газова «Атлант» - 2300 грн., проточний водонагрівач - 650 грн., набір посуду - 700 грн., вхідні двері - 1150 грн., пластикове вікно вартістю 1300 грн., дві опалювальні батареї вартістю 450 грн., комод 1250 грн., прихожа вартістю 7800 грн. Позивач просив суд стягнути з відповідача 24525 гривень - вартість половини спільного майна, придбаного у період проживання однією сім'єю та шлюбу, стягнути судові витрати по справі.

В судовому засіданні позивач підтримав позов.

Відповідач позов не визнала.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали даної справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони уклали шлюб 20.09.2011 року та даний шлюб було розірвано за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 12.11.2014 року, що стверджується зібраними матеріалами справи (а.с.4,6).

Судом встановлено, що місце проживання позивача по справі зареєстроване в АДРЕСА_2. До розірвання шлюбу сторони проживали в квартирі, що належить тещі позивача АДРЕСА_1. Встановленим є те, що на даний час відповідач по справі та дитина сторін проживають в АДРЕСА_1. В 2012 році сторони деякий час проживали АДРЕСА_3

Суд встановив, що відповідач з вересня 2007 року по лютий 2012 року навчалася на денній форі навчання в КПІ, жила в гуртожитку в м. Києві. Зазначене не заперечив позивач.

Позивач суду пояснив, що з 2007 року проживав разом з відповідачем, а на початку 2008 року відбулося їх сватання, сторони наймали собі квартиру, а з 2008 року проживали в квартирах, які належать родичам відповідача. Позивач працював та облаштовував місце проживання їх сім'ї, купував різні речі для сім'ї, а в 2014 році дружина вигнала позивача з місця постійного проживання, поділу спільного майна не відбулося.

Відповідач суду пояснила, що шлюб їх було зареєстровано 20.09.2011 року і з того часу сторони почали проживати разом. Між сторонами виникали конфлікти, що призвело до розірвання шлюбу, позивач забрав всі свої власні речі та залишив сім'ю. Зазначений в позовній заяві перелік речей не є спільним майном подружжя, оскільки дані речі були придбані мамою і дідусем відповідача.

Допитані в судовому засіданні свідки сторони позивача - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, суду показали, що позивач проживав разом з відповідачем до укладення шлюбу, в січні 2008 року свідки були присутні на сватанні, на той час сторони вже проживали однією сім'єю, весілля не було, подружжя зареєстрували шлюб у вересні 2011 року. Зазначені свідки володіють інформацією щодо періоду проживання сторін, з приводу придбання спільного майна та переліку і періоду купівлі цього майна зі слів позивача та його матері.

Свідки сторони відповідача - ОСОБА_7, ОСОБА_8,ОСОБА_9 суду показали, що відповідач навчалася по 2012 рік в м. Києві, де й проживала в гуртожитку, а до дому приїздила на вихідні і святкові дні. Відповідач підробляла, мала матеріальну допомогу своєї рідні, а позивач дебоширив, вчиняв сварки, а коли уходив з квартири після розірвання шлюбу,- забрав всі свої речі. Свідки не володіють інформацією щодо спільного майна подружжя.

При вирішенні даного спору суд виходив з наступного.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно ст.74 СК України , якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Також, відповідно до п. 20 згаданої вище Постанови ПВСУ від 21.12.2007р. при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судамнеобхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється навипадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншомушлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Встановленим є те, що позивач не був зареєстрованим за адресою де проживав разом з відповідачем. Сам по собі, факт відносин між сторонами з 2006 року по 2011рік, наявність у позивача деяких товарних чеків на меблі не можуть бути безперечними та належними доказами факту спільного проживання однією сім'єю та факту усталених відносин, притаманних подружжю. Відповідач не заперечує, що між нею та позивачем були певні відносини до шлюбу, які вона не вважає сімейними. А факт проживання відповідача з вересня 2007 року по лютий 2012 року в гуртожитку в м. Києві визнано позивачем, що ставить під сумнів спільне проживання сторін, як сім'ї, до реєстрації їхнього шлюбу.

В судовому засіданні позивачем не було доведено факт придбання спільним коштом сторін і проведення ремонтних робіт в квартирі відповідача і її матері саме в період спільного проживання сторін та саме їх спільним коштом, чи коштом самого позивача. Так, відповідач не заперечує, що в її квартирі проводилися ремонтні роботи, але заперечує проведення цих робіт коштами позивача чи спільними коштами сторін. Надані по справі письмові докази - 3 товарні чеки з місця де працював позивач (а.с.7,8,9) та 3 замовлення на виготовлення метало пластикових конструкцій, на ім'я відповідача, - ніяким чином не підтверджують перелік майна по даному позову та суму ціни позову.

Покази допитаних судом свідків стосуються відомостей з приводу періоду знайомства сторін, їх проживання, але дані покази, не містять інформації з приводу спільного бюджету сторін, чи конкретних обставин придбання позивачем майна своїм власним коштом, період придбання майна та період усталених відносин між сторонами, що притаманні подружжю.

Позовні вимоги не аргументовані, а пояснення з приводу стягнення з відповідача суми в 24525 грн. хаотичні і абстрактні. Позивач зазначив, що 24 252 грн. - це 1/2 частина вартості спільного майна подружжя. Позивач не бажає ділити майно в натурі, а бажає отримати від відповідача саме компенсацію половини вартості спільного майна. Однак, дана позиція, взагалі, не узгоджується з положеннями про способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.71 СК України).

Згідно із ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.1ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, надавши належну правову оцінку яким, суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку про задоволення позову. Позивач скористався своїм правом на судовий захист, однак його позиція не знайшла свого підтвердження в ході судового слідства.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.,60,61,65,70,71СК України, постановою Пленуму ВС України за №11 від 21.12.2007р.«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст.10,59,60,82,88, 212-215, 296 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення .

Повний текст рішення виготовлено 30.03.2015 року.

Суддя О. Я. Ярмола