Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/721/15 Головуючий у 1 інстанції: Кучеренко Н.В.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Стрелець Л.Г.

суддів: Каракуші К.В.

Гончар М.С.

при секретарі: Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3

У позові зазначав, що 10 липня 2011 року сторони по справі уклали договір позики грошей у письмовій формі. Позивач передав відповідачу кошти в розмірі 100 000 доларів, що еквівалентно 800 000 грн. Відповідач отримала суму до підписання договору і зобов'язалася повернути кошти в строк до 10.12.2011 року. Проте, свої зобов'язання не виконала.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача суму по договору позики грошей від 10 липня 2011 року в сумі 800 000 грн. та судові витрати.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 листопада 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 800 000 грн. і судові витрати у розмірі 9931грн. та на користь держави - судовий збір 3219грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Скарга обґрунтовується порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, зокрема судом не взято до уваги заперечень відповідача щодо самого факту укладення договору позики та дійсної приналежності підпису відповідача у договорі, яких позивач не довів.

Представник апелянта ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що заперечує факт укладання договору позики і суд першої інтанції не правильно оцінив докази, які наявні в матеріалах справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно письмового договору позики грошей від 10 липня 2011 року, відповідач ОСОБА_3 взяла в борг у ОСОБА_4 100 000 доларів США, що з урахуванням курсу долара США по відношенню до гривні складає 800 000 грн. та зобов'язалась повернути вказану суму в строк до 10 грудня 2011 року. Оргінал вказанного договору позики долучено до матеріалів справи (т.2, а.с.71).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-63цс13.

Відповідно до письмового договору позики, відповідач отримала зазначену грошову суму до підписання вказанного договру та зобов'язалась повернути її у строк до 10.12.2011 року. Незважаючи на взяті на себе зобов'язання щодо отримання від позивача грошових коштів, відповідач не повернула отримані грошові кошти у строк визначений у договорі позики.

Вказаний письмовий договір позики суд першої інстанції правомірно вважав належним доказом, а його наявність у позивача є свідченням невиплаченого відповідачем боргу за договором позики.

Доводи апеляційної скарги, які за своєю змістовною суттю є аналогічними запереченням відповідача щодо позову, не спростовують правильності вирішення справи виходячи з наступного.

Факт підписання ОСОБА_3 договору позики є доказом отримання нею від ОСОБА_4 позики в сумі 100 000 доларів США.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

У зв'язку з наведеним та з підстав ст.ст.10,11 ЦПК України як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції сприяли відповідачу у доведеності її заперечень стосовно приналежності підпису у договорі позики, зокрема можливістю з'ясування цього питання експертним шляхом.

Для вирішення питання про те, чи зроблений (виконаний) підпис та рукописний текст на договорі позики грошей від 10 липня 2011 року судом неодноразово були призначені судові почеркознавчі експертизи.

Згідно експерта ВКД НДЕКЦ при ГУ МВС України в АР Крим від 06 листопада 2012 року встановлено, що підпис та рукописний текст наданого договору позики грошей від 10.07.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ймовірно виконаний не ОСОБА_3 (т.1, а.с.95-98).

Однак, згідно висновку повторної судово-почеркознавчої експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. М.С. Бокаріуса № 12640 від 05 березня 2014 року підпис від імені ОСОБА_3 та рукописний запис «ОСОБА_3». в «Договоре займа денег» від 10.07.2011 року - виконані ОСОБА_3 (т.2, а.с.35-38).

Судом першої інстанції з урахуванням розяснень Постанови Пленуму Верховного суду України № 8 від 30.05.1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» перевірені та оцінені висновки обох експертиз і виходячи з того, висновком повторної судово-почеркознавчої експертизи № 12640 від 05 березня 2014 року, встановлено та надано оцінку розбіжності висновків повторної експертизи та первинної експертизи, дійшов обгрунтованного висновку про те, що висновок повторної судової почеркознавчої експертизи є об'єктивним, достовірним та правдивим, і тому саме цей висновок повторної експертизи покладено в основу рішення стосовно підтвердження факту того, що підпис та рукописний запис на договорі позики грошей від 10 липня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виконано ОСОБА_3

Судом першої інстанції правомірно оцінені доводи відповідача про безгрошовість цього договору з огляду на правову позицію, викладену у Постанові Верховного Суду України № 6-63 цс 13 від 18 вересня 2013 року.

Твердження апелянта на відсутність позивача на час укладання договору позики в Україні з посиланням на інформацію Державної прикордонної служби України як на доказ неукладенності договру позики є неприйнятним, з огляду на те, що як вбачається зі змісту вказаної інформації особа - ОСОБА_4 тричі перетинав державний кордон України, причому 01.05.2011 року на підставі паспорта НОМЕР_1, та 20.05.2011 року і 19.12.2011 року - на підставі паспорта НОМЕР_2 (т.1, а.с.155).

Таким чином, вказана інформація Державної прикордонної служби України не може вважатись належним та допустимим доказом на підтвердження заперечень відповідача проти позову, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, що позивачу ОСОБА_4 належали обидва вказані паспорти і що особа, яка перетинала кордон 01.05.2011 року 20.05.2011 року та 19.12.2011 року є однією і тіє ж особою, і зокрема позивачем ОСОБА_4

Посилання апелянта на те, що відповідач ОСОБА_3 на час укладання договору позики знаходилась у м.Судак також не підтверджено належними та допустими доказами, оскільки квитанції за оплату комунальних послуг в розумінні ст.58,59 ЦПК України не доводять заперечень відповідача щодо неукладеності договору позики, оскільки вказані квитанції не містять безастережних даних про те, що саме вказана особа здійснювала відповідні платежі.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з доведеності позову та наявності правових підстав, передбачених ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, для стягнення з відповідача 800 000грн боргу за власноручно укладеного останньою договору позики та судових витрат по справі.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, отже, підстав для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає.

Таким чином, зважаючи на положення ст. 303 ЦПК України, правильне застосування ст. 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 листопада 2014 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: