РІШЕННЯ
Іменем України
16.06.2015року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді: Мартинишин М.О.

при секретарі: Кметь Г.М.

з участю прокурора: Козлов А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом Львівського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державного підприємства Окрема будівельна дільниця Державної прикордонної служби України

до ОСОБА_1 ,

треті особи: ОКП ЛОР БТІ та ЕО, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Грень Н.М.

про визнання договору купівлі продажу недійсним, застосування наслідків його недійсності та визнання права власності на нерухоме майно, -

встановив:
Львівський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державного підприємства Окрема будівельна дільниця Державної прикордонної служби України звернувся до суду з вказаним позовом, в якому після подання заяви про уточнення позовних вимог, просили суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу будівлі складу, загальною площею 43,5 м.кв. у АДРЕСА_1 від 27 січня 2010 року, що укладений між гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_1 ;застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу будівлі складу, загальною площею 43,5 м.кв. у АДРЕСА_1 від 27 січня 2010 року, що укладений між гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_1 у вигляді скасування державної реєстрації права приватної власності за гр. ОСОБА_1 на будівлю складу, загальною площею 43,5 м.кв. у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер запису 28970912); визнати будівлю складу, загальною площею 43,5 м.кв., такою, що є приналежною до основної речі - житлового будинку за адресою: у АДРЕСА_1 і вони є державною власністю та судові витрати покласти на ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27 січня 2010 року між ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу будівлі складу, загальною площею 43,5 м.кв. у АДРЕСА_1 , які на праві власності належали їх продавцю ОСОБА_2 на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 листопада 2009 рокуу справі №2-1971/09. 4 лютого 2010 року на підставі вказаного договору купівлі-продажу обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на будівлю складу загальною площею 43,5 м.кв. що знаходиться у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер запису 28970912). Однак, на момент укладення договору купівлі-продажу спірного приміщення від 27 січня 2010 року продавець ОСОБА_2 не був їх власником, оскільки рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 листопада 2009 року у справі №2-1971/09, яке послужило єдиною підставою для державної реєстрації за ОСОБА_2 права приватної власності будівля складу загальною площею 43,5 м.кв. що знаходиться у АДРЕСА_1 було скасоване та вказаний позов ОСОБА_2 був залишений без розгляду Ухвалою від 7 червня 2012 року Апеляційним судом Львівської області, яка набрала законної сили. Оскільки ОСОБА_2 не був власником спірного приміщення, та те, що перевіркою встановлено, що він ніколи не підписував позовної заяви щодо визнання за ним права власності на будівлю складу загальною площею 43,5 м.кв. що знаходиться у АДРЕСА_1 , а тому вважає, що вказаний договір купівлі-продажу суперечить ст.658 ЦК України, що у відповідності до ст.ст. 203, 215 ЦК України його слід визнати недійсним. При цьому, з метою захисту економічних інтересів держави слід застосувати наслідки недійсності вищевказаного правочину у вигляді скасування державної реєстрації права власності на будівля складу загальною площею 43,5 м.кв. що знаходиться у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер запису 28970912) за ОСОБА_1 .. Крім цього, будівля складу є приналежним майном до основної речі, а саме житлового будинку за адресою: у АДРЕСА_1 та збудована разом з даним будинком,а тому просить з метою захисту інтересів держави уточнений позов задоволити.

Прокурор та представники позивачів в судовому засіданні уточнений позов підтримали, дали пояснення аналогічні, викладеним доводам у позові, в уточненнях до позову та просять позов задоволити.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання, будучи належним чином повідомлена про день, час та місце слухання справи, не з`явилася, та про причини неявки суд не повідомила. В письмових запереченнях проти позову та письмових поясненнях заперечили позов, просить у задоволенні позову відмовити за безпідставністю, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та з підстав, які зазначені в таких, а тому суд вважає, що справу слід слухати у її відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення, проти чого і не заперечили прокурор, та представники позивачів.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи. Однак суд вважає, що клопотання представника відповідача про відкладення слухання справи не містять поважності причин неявки в судове засідання, безпричинні та спрямовані на затягування судового процесу, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення, проти чого і не заперечили прокурор, та представники позивачів.

Представник третьої особи: ОКП ЛОР БТІ та ЕО та третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Грень Н.М. у судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомленні про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення, проти чого і не заперечили прокурор, та представники позивачів.

Заслухавши пояснення прокурора, представників позивачів, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав.

За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно положень ст. 3 ЦПК України особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод або інтересів, тому при зверненні до суду позивач повинен доводити свою юридичну заінтересованість у справі.

Законом України «Про Державну прикордонну службу України», зокрема ст. 6 передбачено, що Адміністрація ДПС України є органом державного управління ДПС України, несе повну відповідальність за розвитком ДПС України та підготовку до виконання завдань по охороні державного кордону, а суб`єктами господарської діяльності у ДПС України є військові об`єднання, військові частини, установи та організації, які утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України, ведуть відокремлене господарство.
Державне підприємство «Окрема будівельна дільниця Державної прикордонної служби України» (далі Позивач 2) є самостійним підрозділом забезпечення Державної прикордонної служби України. Майно Позивача 2 перебуває у державній власності та передано йому Адміністрацією державної прикордонної служби України (Позивач 1) на праві господарського відання для організації та здійснення діяльності по забезпеченню ДПС України.
13 листопада 2009 року Пустомитівським районним судом Львівської області постановлено рішення у справі №2-1971/09, яким задоволено повністю позов гр. ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Аранд-Буд». Зокрема вказаним судовим рішенням визнано недійсним договір купівлі-продажу приміщень від 28 вересня 2007 року №5-3, укладеного між гр. ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Аранд-Буд», а також зобов`язано вказане товариство повернути гр. ОСОБА_2 будівлю складу загальною площею 43,5 м.кв. у АДРЕСА_1 за актом приймання-передачі в 10-ти денний строк з моменту прийняття рішення.
На підставі вказаного рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 листопада 2009 року обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» проведено державну реєстрацію права власності за гр. ОСОБА_2 на будівлю складу загальною площею 43,5 м.кв. що знаходиться у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер запису 28970912).
07 червня 2012 року Апеляційний суд Львівської області, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою заступника військового прокурора Львівського гарнізону - Мудрик І.В. в інтересах держави - Адміністрації державної прикордонної служби України в особі ДП "Окрема будівельна дільниця Державної прикордонної служби України" на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 листопада 2009 року, ухвалив рішення, яким рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 листопада 2009 року скасував та позовну заяву ОСОБА_2 до ТзОВ "Аранд -Буд" про визнання договору недійсним та визнання права власності - залишив без розгляду.
Під час апеляційного розгляду справи встановлено, що гр. ОСОБА_2 не звертався до суду з позовною заявою про визнання договору недійсним та визнання права власності, а також підпис на позовній заяві від 05.11.2009 року йому не належить.
Подальшою перевіркою Прокуратурою встановлено, що 27 січня 2010 року між гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є будівля складу загальною площею 43,5 м.кв. що знаходиться у АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Грень Н.М., про що до реєстру внесено запис № 180.
Вказаний договір купівлі-продажу укладений гр. ОСОБА_2 без належних на те права, порушує публічний порядок, оскільки направлений на незаконне заволодіння державною власністю.
04 лютого 2010 року на підставі вказаного договору купівлі-продажу обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» проведено державну реєстрацію права власності за гр. ОСОБА_1 на будівлю складу загальною площею 43,5 м.кв. що знаходиться у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер запису 28970912).
Управлінням військової контррозвідки Служби безпеки України у Західному регіоні в ході проведення перевірочних дій з питань добросовісності набуття гр. ОСОБА_1 права власності на вказане нерухоме майно, з письмових пояснень ОСОБА_2 встановлено, що останній ніколи не був власником зазначеного майна. Окрім того, підписуючи оскаржуваний договір, ОСОБА_2 не розумів значення своїх дій, оскільки був введений в оману представником гр. ОСОБА_1 адвокатом Салопановим М.Я. Сама ж гр. ОСОБА_1 ухиляється від надання будь-яких пояснень з даного приводу.
Окрім того, будівля складу, загальною площею 43,5 м.кв. у м. Львові, перебуває у фактичному користуванні державного підприємства «Окрема будівельна дільниця Державної прикордонної служби України». Вказана будівля збудована господарським способом за державні кошти військової будівельної дільниці МДБ СРСР (правонаступник - Позивач 2), що підтверджується «Сводной сметой № 1183» від 27 вересня 1952 року та перебуває на балансі та обліку Позивача 2. Позивач 2 сплачує земельний податок за земельну ділянку на якій знаходиться спірне нерухоме майна, що розташоване по АДРЕСА_1 .
Очевидним є те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК України міститься перелік основних засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним.

Частиною 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною 2 цієї ж статті ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Статтею 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1, 3 ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв`язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених статтею 203 ЦК України.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

27.01.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договору купівлі-продажу спірної будівлі складу загальною площею 43,5 м.кв. що знаходиться у АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Грень Н.М. за реєстровим № 180.

У пункті 8 вище згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 міститься роз`яснення про те, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) на момент вчинення правочину вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, частиною 1 якої встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 658 ЦК України встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07 червня 2012 року вище згадане рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 листопада 2009 року у справі №2-1971/09(на підставі якого за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на спірне приміщення) було скасовано і позовну заяву ОСОБА_2 до ТзОВ "Аранд -Буд" про визнання договору недійсним та визнання права власності - залишив без розгляду.Відтак в судовому порядку було встановлено, що ОСОБА_2 набув право власності на спірні приміщення неправомірно, а тому укладення ним 27.01.2010 року договору купівлі-продажу цього приміщення з ОСОБА_1 суперечить ч.1 ст. 203 ЦК України і цей договір слід визнати недійсним з підстав, що передбачені ч.1 ст. 215 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За таких обставин, оскільки як встановлено, що вказаний правочин є недійним, а тому слід застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу будівлі складу, загальною площею 43,5 м.кв. у АДРЕСА_1 від 27 січня 2010 року, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у вигляді скасування державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 на будівлю складу, загальною площею 43,5 м.кв. у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер запису 28970912).

У п. 6 Розділу „Спори про право власності та інші речові права Висновків Верховного Суду України, за II півріччя 2013 р. від 01.02.2014р., Верховний Суд України зазначав, що право власності на нерухоме майно набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.
Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки спірне нерухоме майно було збудоване 27 вересня 1952 року та перебуває до теперішнього часу на балансі та обліку Позивача 2, а в час завершення будівництва цього нерухомого майна діяв Цивільний кодекс Української РСР 1922 року, згідно якого затверджувалося виключне право держави на землю, її надра, води, націоналізовані підприємства, будівлі, залізниці, зброю, військове спорядження, телеграфне майно. Об`єкти військового значення були виключенні з цивільного обороту (ст.ст. 20-23). Об`єкти нерухомості згідно правових актів, які діяли станом на момент створення нерухомого майна не пов`язували виникнення права власності на нерухоме майно із проведенням його реєстрації.
Таким чином на час створення цього нерухомого майна (1952р) даний об`єкт знаходився у державній власності і державою не відчужувався.
При цьому даний об`єкт знаходиться на земельній ділянці, яка є у власності держави за цільовим призначенням „Землі оборони, на яких не можуть перебувати об`єкти приватної власності.
Громадянка ОСОБА_1 на виклик суду не з`являлася для надання пояснень по даній справі і діяла через своїх представників, які позов не визнали та зазначили, що позивачами не представлено жодного належного та допустимого доказу, правовстановлюючого документу, який засвідчував би право власності на будівлю складу, загальною площею 43.5 м. кв. у АДРЕСА_1 та не визнавали права власності за державою на це майно.
З пояснень представників ОСОБА_1 , остання не володіє спірним об`єктом, при укладенні договору купівлі продажу ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна не оглядала, після укладення договору купівлі-продажу даним об`єктом не користується та не веде господарської діяльності, але стверджували, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Таким чином право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник (чи особа, яка має речове право на майно) і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі.
Згідно п.4 листа від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що, вирішуючи питання, пов`язані з розмежуванням добросовісного та недобросовісного набувача, судам слід враховувати положення статті 330 ЦК, відповідно до якої на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, набуває право власності добросовісний набувач, якщо відповідно до статті 388 ЦК майно не може бути витребуване у нього. Зокрема, відповідно до статті 388 ЦК набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Навпаки, набувач визнається недобросовісним, якщо він знав чи повинен був знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння (стаття 390 ЦК). Таким чином, набувач є недобросовісним, якщо річ набута ним злочинним шляхом. За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.
Тобто за змістом зазначених правових норм суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника або володіння особи, якій воно було передане власником у користування, у силу зазначених обставин, а також чи придбав набувач це майно за відплатним договором і чи не знав та не міг знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 не стала користувачем та володільцем майна, а представники позивачів зазначили, що дане майно не вибуло з володіння та користування Позивача 2, окрім цього нерухоме майно перебуває на території військової частини та на землях оборони.
Виходячи з матеріалів справи, пояснення представників сторін суд приходить до переконання, що ОСОБА_1 не можна визнати добросовісним набувачем, оскільки ОСОБА_1 не вжила усіх розумних заходів, та не виявила обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця - ОСОБА_2 на відчуження нерухомого майна.
Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.
Відповідно до роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ст. 16 ЦК України одним із способів захисту прав є визнання права.
Згідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Стаття 216 ЦК України передбачає правові наслідки недійсності правочину, а саме, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Наслідком недійсності угод є застосування двохсторонньої реституції, яка не залежить від добросовісності сторін укладених угод.
Згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.
Оскільки майно не вибуло від держави, відповідно потреби у поверненні цього майна від осіб, які юридично заволоділи, а не фактично не потребується.
З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.
Відповідач ОСОБА_1 не визнає права власності на це майно за державою та зазначає, що останні покупець є добросовісним набувачем, але не було надано жодного доказу про те, що покупець вчинив всі необхідні дії, тобто вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна.

Крім цього, вказана будівля збудована господарським способом за державні кошти військової будівельної дільниці МДБ СРСР(правонаступник Позивач 2), що підтверджується «Сводной сметой №1183» від 27.09.1952 року, перебуває на балансі та обліку Позивача 2 та те, що така є приналежним майном до основної речі, житлового будинку за адресою: у АДРЕСА_1 та збудована разом із даним будинком.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно роз`яснень, що містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» резолютивна частина рішення суду повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України.

З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає уточненні позовні вимоги повністю доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню.

Згідно з ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з слід стягнути з відповідача ОСОБА_1 судовий збір в сумі 243(двісті сорок три) грн. 60 коп. в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 31, 57-60, 61, 88, 169, 209, 214-215, 218 ЦПК України, -

вирішив:
уточнений позов задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу будівлі складу, загальною площею 43,5 м.кв. у АДРЕСА_1 від 27 січня 2010 року, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу будівлі складу, загальною площею 43,5 м.кв. у АДРЕСА_1 від 27 січня 2010 року, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у вигляді скасування державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 на будівлю складу, загальною площею 43,5 м.кв. у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер запису 28970912).

Визнати будівлю складу, загальною площею 43,5 м.кв., такою, що є приналежною до основної речі - житлового будинку за адресою: у АДРЕСА_1 і вони є державною власністю.
Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в сумі 243(двісті сорок три) грн. 60 коп. в дохід держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Мартинишин М.О.