15 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» про визнання частково недійсним договору іпотеки,
за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк», подану представником Косатим Денисом Анатолійовичем, на рішення апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2015 року,
в с т а н о в и л а:
У вересні 014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» (далі - ПАТ «Таскомбанк») про визнання частково недійсним договору іпотеки.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 02 серпня 2007 року між ОСОБА_7 та АБ «ТАС-Бізнесбанк», правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк», було укладено кредитний договір. В якості забезпечення повернення кредиту 02 серпня 2007 року між банком та відповідачкою було укладено іпотечний договір № ЗФ (03)267-07, згідно умов якого ОСОБА_5 надала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 квітня 2012 року визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування після смерті його батька, ОСОБА_8, на ј частину вказаної квартири.

На підставі зазначеного ОСОБА_4 просив визнати недійсним іпотечний договір від 02 серпня 2007 року №ЗФ (03)267-07, укладений між АБ «ТАС-Бізнесбанк» правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк», та ОСОБА_5 в частині надання в іпотеку ј частини квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів у рівних частках судові витрати.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2015 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від

23 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Визнано іпотечний договір від 02 серпня 2007 року

№ ЗФ (03)267-07, укладений між АБ «ТАС-Бізнесбанк», правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк», та ОСОБА_5, недійсним в частині надання в іпотеку ј частини квартири АДРЕСА_1, в

м. Мелітополі, Запорізької області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ПАТ «Таскомбанк» - Косатий Д.А. просить скасувати рішення апеляційного суду Запорізької області від

21 липня 2015 року та залишити в силі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 березня 2015 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st335> під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 став власником ј частини квартири на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 квітня 2012 року, тобто через чотири роки після укладання його матірʼю договору іпотеки нерухомого майна. Крім того, зазначив, що на час укладання оспорюваного правочину єдиним власником спірної квартири (предмета іпотеки) була ОСОБА_5

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірна квартира є спільною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4, а тому не могла передаватись в іпотеку без згоди іншого власника.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 02 серпня 2007 року між АБ «ТАС-Бізнесбанк», правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк» та відповідачкою було укладено іпотечний договір № ЗФ (03)267-07, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 квітня 2012 року, яке набуло законної сили 20 квітня 2012 року, визнано за ОСОБА_4 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька.

Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 29239173, 22 червня 2012 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на ј частки квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на ѕ частки квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 квітня 2012 року, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивача - ОСОБА_8.

Таким чином, спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тобто до

01 січня 2004 року, тому до спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР у редакції від 18 липня 1963 року.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном.

Згідно із ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою.

Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

За нормами ч. 3 ст. 5 ЗУ «Про іпотеку» частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі й реєстрації права власності на неї як окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом.

Згідно з ст. 578 ЦК України та ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року справа № 6-96цс13, яка відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, є обов'язкової для всіх судів України.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції встановив, що

ОСОБА_4 як спадкоємець прийняв спадщину з моменту її відкриття -

ІНФОРМАЦІЯ_1 року та відповідно до рішення суду першої інстанції від

09 квітня 2012 року є власником ј частки будинку тобто позивач є співвласником спірної квартири (предмета іпотеки), згода якого є обовʼязковою для укладання договору іпотеки, а тому суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки під час укладання договору іпотеки нерухомого майна не дотримано вимог встановлених ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Доводи скаржника про те, що позивач відповідно до норм

ст. 1299 ЦК України не зареєстрував своє право власності на спірну квартиру, не заслуговують на увагу, оскільки ні стаття 561 ЦК УРСР, ні стаття 1298 ЦК України, які передбачають право спадкоємця на одержання свідоцтва про право на спадщину, не містять обмежувального строку одержання такого свідоцтва.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2015 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332 <nau://ukr/1618-15|st332>, 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 337 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st337>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк», подану представником Косатим Денисом Анатолійовичем, відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» про визнання частково недійсним договору іпотеки залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова Ю.Г. Іваненко