Провадження № 22ц/790/268/15 Головуючий 1-ї інст. - Бондарєва І.В.
Справа № 645/5021/14ц Суддя доповідач - Бровченко І.О.
Категорія: про виселення
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів - Тичкової О.Ю., Швецової Л.А.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», про виселення, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 та зобов'язати останнього виплатити заборгованість за квартирну плату та житлово-комунальні послуги.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він сам, його батько ОСОБА_3, мати ОСОБА_4, сестра ОСОБА_5, неповнолітні племінниця ОСОБА_6 та його донька - ОСОБА_3 мешкають за адресою: АДРЕСА_2. Разом з ними проживає співмешканець ОСОБА_5 - ОСОБА_2, який не зареєстрований за вказаною адресою. Протягом тривалого часу він систематично вчиняє сварки та бійки, чим завдає фізичну та моральну шкоду мешканцям квартири. Безпосередньо позивачеві та його доньці відповідач погрожує фізичною розправою, у зв'язку з чим вона не може проживати у квартирі. Позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів, згодом відповідач був засуджений за ст.125 КК України, та на час звернення до суду підозрюється у іншому аналогічному злочині. Крім того, у 2007 році ОСОБА_2 напав на батька позивача, ОСОБА_3, та завдав йому ушкодження черепа. Через напружену обстановку в квартирі у позивача почалось хронічне захворювання «розсіяний склероз».

Посилаючись на ст.ст.98, 116 ЖК України, просить суд виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та пояснив, що власниками квартири є ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 (донька відповідача), та позивач. Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 22 січня 2014 року йому та батькові, ОСОБА_3, виділено в користування житлова кімната площею 12,5 кв.м, сестра з відповідачем та їх донькою мешкають у кімнаті площею 9,8 кв.м, в третій кімнаті (площею 12,6 кв.м) проживає їх мати, ОСОБА_4 На підставі цього ж рішення вони розділили особові рахунки з оплати комунальних послуг.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував та пояснив, що бійок він не вчиняв, крадіжок майна позивача він ніколи не скоював. Він дійсно тривалий час мешкає у спірній квартирі без реєстрації разом з ОСОБА_5, яка є його цивільною дружиною, та їх донькою.

Третя особа ОСОБА_3 позов підтримав та пояснив, що відповідач постійно вчиняє бійки з ним та з позивачем.

Третя особа ОСОБА_5 проти позову заперечувала та пояснила, що ОСОБА_2 - її чоловік, з яким вона перебуває у цивільному шлюбі, проживає разом з нею та їх донькою у належній їм кімнаті. У теперішній час вони мають намір офіційно зареєструвати свій шлюб та у зв'язку з розподілом кватири - зареєструвати відповідача за вказаною адресою, що було неможливо без згоди позивача до поділу квартири та особових рахунків.

Третя особа ОСОБА_4 проти позову заперечувала та пояснила, що вона боїться позивача та ОСОБА_3, тому заперечує проти виселення ОСОБА_2

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким виселити ОСОБА_2 з квартири. Обґрунтовуючи скаргу посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, що власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, а також неповнолітня ОСОБА_7, 1997 року народження.

Вказані особи зареєстровані за цією адресою та мешкають в ній. Неповнолітня ОСОБА_3, 2004 року народження, також зареєстрована у вказаній квартирі, але не мешкає в ній (а.с.8, 75).

Батько неповнолітньої ОСОБА_7, 1997 року народження, - ОСОБА_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4, та також мешкає в спірній квартирі зі згоди ОСОБА_4 та ОСОБА_3, яка є матір'ю цієї дитини (а.с.31).

Спірна квартира складається з трьох жилих кімнат площею 12,5 кв.м, 9,8 кв.м, та 12,6 кв.м, а також місць загального користування - кухні, вбиральні та коридору.

Вказані обставини сторонами по справі визнані.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 січня 2014 року, яке набрало законної сили, встановлений порядок користування спірним житловим приміщенням, а саме: у користування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виділена жила кімната площею 12,5 кв.м. (а.с.70).

На підставі вказаного рішення з 25 липня 2014 року співвласники поділили особовий рахунок та з цього часу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 сплачують комунальні послуги окремо від ОСОБА_1 та ОСОБА_3, за дві кімнати жилою площею 22,4 кв.м. (9,8 кв.м. + 12,6 кв.м.) (а.с.76).

Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 березня 2013 року ОСОБА_2 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України і призначено йому покарання у вигляді 70 годин громадський робіт. З вироку суду вбачається, що 16 серпня 2002 року приблизно о 07 год. 30 хв. ОСОБА_2, знаходячись у квартирі АДРЕСА_3, маючи намір, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_1, усвідомлюючи протиправність своїх дій, через особисті неприязнені відносини, що виникли на побутовому ґрунті, в ході сварки, навмисно наніс ОСОБА_1 не менше трьох ударів правою рукою в області руки та тулуба, заподіявши останньому синці та садна на шії та синець на тулубі, що відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Крім того, матеріали справи містять копії висновків Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України Харківській області від07 січня 2013 року, 27 січня 2014 року 18 липня 2014 року, 13 травня 2014 року про припинення перевірок за заявами ОСОБА_5 щодо прийняття заходів до ОСОБА_1 та висновок від 21 січня 2014 року про припинення перевірки за заявою ОСОБА_4 щодо прийняття заходів до ОСОБА_3

Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 червня 2013 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в доход держави у розмірі 51 грн.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що право спільної сумісної власності на квартиру фактично припинено та мешкаючи в іншій кімнаті відповідач не порушує право позивача на проживання у виділеній йому кімнаті площею 12, 5 кв.м.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна, оскільки суд дійшов їх без повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи та належної правової оцінки зібраних у справі доказів.

Судова колегія вважає що посилання суду першої інстанції на фактичне припинення права спільної сумісної власності внаслідок чого права позивача на проживання у виділеній йому кімнаті не порушуються, є помилковими.

Звертаючись до суду з позовом про виселення, позивач свої вимоги обґрунтував ст. 116 ЖК України.

Згідно зі ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. ОСОБА_2 таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів підтверджуючих застосування до відповідача відповідних заходів попередження. Крім того, вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 березня 2013 року не підтверджує систематичне порушення відповідачем правил співжиття у спірній квартирі.

Посилання ОСОБА_1 на вимоги ст. 98 ЖК України висновків суду не спростовують, оскільки при ухвалені судового рішення суд враховує підставу (обґрунтування) та за зміст позовних вимог. З змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог щодо виселення ОСОБА_2 посилається саме на систематичне порушенням останнім правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі. Саме на вказані підстави ОСОБА_1 також посилався і під час апеляційного розгляду справи. Іншими підставами позов не обґрунтовується. Визначення підстав і предмету позову належить виключно позивачу і суд сам їх змінити на власний розсуд не може.

Оскільки таким чином районний суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; ухвалив своє рішення при недоведеності обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; порушив і неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, то відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволення позову з інших підстав, і з частковим задоволенням скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 316, 317, 319-324, 327 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2014 року скасувати, ухвалити нове.

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», про виселення відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді -