Справа № 455/764/14 Головуючий у 1 інстанції: Ніточко Л.Й.
Провадження № 22-ц/783/3364/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Берези В.І., Гірник Т.А.,

секретар: Глинський О.А.,

за участі прокурора Чопа Ю.В., представників позивачів: МОУ ОСОБА_2, Концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Військового прокурора Івано-Франківського гарнізону Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс» на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 13 березня 2015 року у справі за позовом Івано-Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави особі її органу, уповноваженим органом якої здійснювати функції у спірних відносинах є Міністерство оборони України, Концерн «Військторгсервіс» до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фонд державного майна України про визнання права власності та витребування майна,

в с т а н о в и л а :

рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 13 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Вказане рішення оскаржив Військовий прокурор Івано-Франківського гарнізону Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс».

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити повністю. Вважає, що рішення винесене з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню. Зазначає, що судом залишено поза увагою як положення статуту концерну «Військторгсервіс», так і застереження зазначені в довіреності, згідно з якими нерухоме майно відчужується лише з дозволу Міністерства оборони. Також, зазначає, що суд дійшов неправильного висновку про те, що дозвіл на відчуження нерухомого майна, виданий 18 жовтня 2004 року ОСОБА_5 ОСОБА_6, тобто на час чинності довіреності Міністра оборони України від 04 жовтня 2004 року за №220/2071 є належним доказом законності реалізації спірного нерухомого майна. Зазначає, що довіреність Міністерства оборони України від 4 жовтня 2004 року та дозвіл від 18 жовтня 2004 року не можуть братись до уваги як докази законності відчуження спірного нерухомого майна, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу діяла інша довіреність, яка не уповноважувала ОСОБА_6 без дозволу Міністерства оборони України відчужувати нерухоме майно. Крім цього, зазначає, що на час укладення спірного договору законодавством чітко було визначено строк дії дозволу, і як наслідок, дозвіл начальника Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України ОСОБА_5 від 18 жовтня 2004 року припинив свою дію 19 жовтня 2005 року, а реалізація спірного нерухомого майна здійснилась у 2009 році, тобто через пять років після надання дозволу, а тому дозвіл на відчуження майна змушений був бути поновлений і видаватись на час вчинення спірного правочину. Також, суд помилково дійшов висновку про те, що погодження відчуження спірного майна з Фондом державного майна не вимагалось.

Відповідач та представник третьої особи у судове засідання не зявилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності. Зважаючи на те, що вказані особи належним чином повідомлялися про час та місце судового розгляду, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора та пояснення представників позивачів на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що на даний час договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 24 червня 2009 року, за яким відповідач набув право власності на спірне приміщення, є чинним, не визнаний недійсним та відповідачем за придбання майна були сплачені кошти. Тому вимоги прокурора про визнання права власності та витребування майна є безпідставними, та не підлягають до задоволення. Крім цього, суд вказує про пропуск прокурором строку звернення до суду з даним позовом, однак вказує про те, що у задоволенні позову слід відмовити по суті за безпідставністю про що вказано вище.

Колегія суддів вважає, що в цілому вказані висновки відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Прокурор звернувся в суд за даним позовом про визнання за державою Україна в особі Міністерства оборони України права власності на спірне нежитлове приміщення (будівлю), загальною площею 1716 кв.м., що розташована в м.Хирів, Старосамбірського району Львівської області на вул. Б.Хмельницького, 42 та зобовязання ОСОБА_4 повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України вказане спірне нежитлове приміщення. Позов предявлений з тих підстав, що на думку прокурора договір купівлі-продажу від 24.06.2009 року, на підставі якого набув у власність спірне нежитлове приміщення відповідач є нікчемним, оскільки таке майно було відчужене з порушенням порядку, встановленого для його відчуження. Так у особи, що здійснювала відчуження від імені Концерну «Військторгсервіс» були відсутні повноваження на вчинення таких дій; згоди Міністерства оборони України на відчуження такого майна надано не було, як не було надано і згоди на відчуження такого майна Фондом державного майна України.

Однак з норм матеріального закону, що будуть наведені нижче та їх розяснень вбачається таке.

Так, згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 216 ЦК України передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Крім цього, з п.п. 4-8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається таке:

4. Судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

5. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

6. Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК. За цими ж правилами розглядаються зазначені вимоги і в разі, якщо стороною правочину є суб'єкт владних повноважень, крім вимог про визнання недійсним адміністративного договору.

7. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

8. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК.

Також, із правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-348цс15 від 10.06.2015 року вбачається таке: положення статей 215, 216 Цивільного кодексу України застосовуються лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним, тому вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Отже, реституція є правовим наслідком недійсності правочину і cпособом захисту цивільних прав, який може бути застосовано до відносин зобовязального характеру, за умови якщо спір виник між сторонами недійсного правочину (договору). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

З врахуванням наведеного слід вказати, що договір купівлі-продажу, який прокурор вважав нікчемним, який вчинено від імені продавця без необхідного обсягу цивільної дієздатності, за відсутності волевиявлення власника майна, без дотримання процедури відчуження майна не слід вважати таким, оскільки ті обставини, на які посилається прокурор як на підстави вважати його нікчемності не передбачені законом як підстави його недійсності. Навпаки, такий правочин слід вважати оспорюваним та вказані підстави, про які вказано прокурором у позові можуть слугувати підставами для визнання правочину недійсним.

Зважаючи на вказане, а саме дійсність правочину (договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 24.06.2009 року а.с. 10-13), за яким відповідач набув спірне приміщення та є на даний час його власником, підстав для визнання також і за Міністерством оборони України права власності на таке приміщення та зобовязання відповідача повернути таке спірне приміщення немає, а тому судом вірно визнано позовні вимоги безпідставними та доводи апеляційної скарги таких висновків суду першої інстанції не спростовують.

Проте, що стосується посилань суду першої інстанції у рішенні на пропуск прокурором строку звернення до суду із даним позовом, то такі судом здійсненні помилково та підлягають виключенню із мотивувальної частини рішення суду, оскільки не є такими, що впливають по суті на законність та обґрунтованість рішення в цілому.

Дійсно позов поданий прокурором до суду 23.05.2014 року (надійшов в суд 27.05.2014 року), тобто після спливу трирічного періоду після укладення договору купівлі-продажу, за яким відповідач набув у власність спірне майно та таке вибуло із володіння Міністерства оборони України.

Однак відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається із матеріалів справи даних про те, що Міністерство оборони України надавало дозвіл на укладення договору на відчуження спірного майна немає, стороною договору вказана особа не була та у матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що вказаному позивачу було відомо чи могло бути відомо про укладення спірного договору. Єдиними даними про дату коли вказаний позивач міг дізнатись про укладення спірного договору є дата проведення прокурорської перевірки, коли було виявлено факт укладення спірного договору без дотримання вимог закону та насідком чого стало звернення до суду з даним позовом, а саме 2012 рік. Зважаючи на вказане, передбачений ст. 257 ЦК України строк позовної давності не пропущено.

Крім цього, вказане посилання судом першої інстанції, зважаючи на відмову у задоволенні позову за недоведеністю, не слід вважати підставним.

Тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, апеляційну скаргу ж відхилити, виключивши з мотивувальної частини рішення суду посилання на пропуск прокурором строку на звернення до суду з даним позовом.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу Військового прокурора Івано-Франківського гарнізону Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс» відхилити.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 13 березня 2015 року залишити без змін.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду на пропуск прокурором строку звернення до суду із даним позовом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді : В.І. Береза

ОСОБА_7