Справа № 202/2419/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 червня 2015 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючої-судді ОСОБА_1 за участю секретаря судового засідання Куріної О.Ю., представника позивача ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання недійсним кредитного договору та договору застави, -

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду, позивач просить визнати недійсними кредитний договір № 50011061 від 12.11.2013 року та договір застави транспортного засобу № 50011061 від 15.11.2013 року, укладені між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», а також додатки до них. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до даного кредитного договору ТОВ «Порше Мобіліті» надало йому кредит у розмірі 380198,53 грн., що еквівалентно 46309,20 доларів США. Кредитний договір та додатки до нього не відповідають вимогам Закону України Про захист прав споживачів, яким заборонено надання споживчого кредиту в іноземній валюті. Згідно з п. 1.3.1 Загальних умов кредитування позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями банку, назву якого визначеного в кредитному договорі, до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту; при цьому для розрахунку використовується обмінний курс, чинний станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунка. За умовами п. 1.3.2 Загальних умов кредитування відповідач залишає за собою право змінювати банк, за даними якого встановлюється обмінний курс. Такі умови договору вважає несправедливими. Під час укладення договору не дотримано вимог ст. ст. 192, 533 ЦК України, відповідно до яких законним платіжним засобом на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Крім того, відповідач не має ліцензії на надання фінансового кредиту. Оскільки недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, вважає, що договір застави також підлягає визнанню недійсним.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позов підтримала.

Представники відповідача у судовому засіданні позов не визнали, надали свої письмові заперечення проти позову. Крім того, представником відповідача подана заява про відшкодування судових витрат, в якій просить стягнути з позивача на користь ТОВ «Порше Мобіліті» витрати, пов'язані з явкою представника відповідача до суду в сумі 1146,64 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 10000 грн., в всього 11146 грн. 64 коп.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають за наступних підстав:

Судом встановлено, що 12 листопада 2013 року між ОСОБА_5 та ТОВ "Порше Мобіліті" був укладений кредитний договір № 50011061, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 380198,53 грн., що еквівалентно 46309,20 доларів США за курсом, встановленим Філією КІБ ПАТ Креді ОСОБА_6, що дорівнює 8,2100 грн. за 1 долар США, на строк 60 місяців за процентною ставкою 9,90% річних на придбання автомобіля марки VW, модель Touareg NF, 2013 року випуску, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за використання кредиту, а також інші платежі відповідно до умов договору.

В забезпечення виконання зобов'язання сторони 15 листопада 2013 року уклали договір застави даного транспортного засобу.

Згідно умов кредитного договору усі платежі за цим договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, відповідно до ст. 1.3. Загальних умов.

Відповідно до п. 1.3.1. Загальних умов кредитування розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту визначено в еквіваленті іноземної валюти станом на робочий день, що передував дню укладенню договору, у графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору. В подальшому Позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями банку, назву якого зазначено в кредитному договору, до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, при цьому для розрахунку використовується обмінний курс, чинний станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунка з урахування особливостей передбачених договором.

Графіком погашення кредиту, який є додатком до кредитного договору, встановлена сума щомісячного платежу в доларах США, що складає 981,66 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідач виконав свої зобов'язання, передбачені кредитним договором, надавши позивачу кредит, що не заперечується сторонами та підтверджується матеріалами справи.

Згідно з частиною 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Тобто положення даної статті надають учасникам цивільного обороту право вільно, виходячи з власних інтересів, вирішувати, вступати їм у договірні відносини чи не вступати, а також вільно вибрати майбутнього контрагента у договірних відносинах.

Згідно з частиною 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Підписавши кредитний договір та Загальні умови кредитування, позивач був ознайомлений та погодився з умовами надання кредиту, зокрема, щодо сплати всіх платежів за кредитним договором у гривнях з перерахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначених у Графіку погашення кредиту.

Відповідно до п. 9.5-9.6 Загальних умов кредитування, що є невід'ємною частиною кредитного договору, підписанням Загальних умов кредитування позичальник підтверджує, що відповідач належним чином ознайомив його з інформацією, передбаченою ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, а також, що позичальник ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених відповідачем, та йому надано вичерпну інформацію про умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно з частинами 1, 2 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже положення чинного законодавства не містять заборони щодо визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до статті 18 Закону України Про захист прав споживачів продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Суд вважає, що в даному випадку відсутні підстави вважати, що кредитний договір, укладений сторонами, містить несправедливі умови до позивача, що створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, як споживача фінансової послуги, оскільки при підписанні договору позивач мав реальну можливість ознайомитись з його умовами, відмовитися від його укладення, але відповідач погодився на його укладання шляхом підписання даного договору.

Отже правові підстави для визнання оспорюваного кредитного договору та договору застави, укладеного в його забезпечення, а також додатків до вказаних договорів недійсними відсутні. При укладенні кредитного договору сторонами додержано вимоги, необхідні для чинності цього правочину і передбачених ЦК України та Законом України Про захист прав споживачів.

Само по собі зростання курсу долара США до гривні протягом строку дії кредитного договору не є достатньою підставою для визнання недійсними положень кредитного договору, відповідно до яких погашення кредиту повинно здійснюватися в гривні у перерахунку долара США за курсом, який є дійсним на день, що передує виставленню відповідного рахунку.

Доводи позовної заяви про те, що відповідач не мав права надавати фінансовий кредит, оскільки не має відповідної ліцензії суд вважає необґрунтованими.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» кредитною установою є юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовими вважаються такі послуги: надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Отже відповідач правомірно, не порушуючи норми чинного законодавства України, надає фінансові послуги з кредитування фізичних та юридичних осіб в установленому законодавством порядку; що має статус фінансової установи, яка зареєстрована відповідно до Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Так, відповідно до ст. 6 Розділу 1 Положення «Про Державний реєстр фінансових установ» юридична особа набуває статусу фінансової установи з дати внесення відповідного запису про неї до Реєстру. Датою внесення відповідного запису до Реєстру для набуття юридичною особою статусу фінансової установи є дата прийняття Нацкомфінпослуг рішення про внесення фінансової установи до Реєстру.

Згідно зі ст. 7 Розділу 1 Положення документом, що підтверджує статус фінансової установи, є Свідоцтво.

Стаття 8 Розділу 1 вищезазначеного Положення містить положення Фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання Свідоцтва.

Встановлено, що 02 липня 2009 року було прийнято розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про схвалення рішення про видачу Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті».

Відповідно до п. 1.3 Розділу 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 18.10.2005 р. №4802 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів кредитними установами» діяльність кредитної установи з надання фінансових кредитів за рахунок капіталу кредитної установи, у тому числі субординованого капіталу, за кредитними договорами з кредитними установами, а також коштів з державного та місцевих бюджетів, отриманих фінансовими установами - юридичними особами публічного права, не потребує отримання ліцензії.

Таким чином відповідач, набувши статусу кредитної установи відповідно до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 02.07.2009 р. за реєстраційним номером 16102366, має право провадити діяльність з надання фінансових кредитів відповідно до Статуту юридичної особи, Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 02.07.2009 р. за реєстраційним номером 16102366, а також чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Положення «Про Державний реєстр фінансових установ», затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 28.08.2003 №41 (у редакції розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 28.11.2013 №4368), а також Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 18.10.2005 р. №4802 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів кредитними установами».

З урахуванням наведеного в задоволенні позову ОСОБА_5 необхідно відмовити. Щодо заяви представника відповідача про відшкодування судових витрат в розмірі 11146,64 грн., які складаються з витрат на правову допомогу в сумі 10000 грн. та витрат, пов'язаних із явкою представників відповідача до суду в сумі 1146,64 грн. , то суд зазначає наступне:

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно зі ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником відповідача долучено копію договору про надання юридичних послуг № 24/2010 від 15 жовтня 2010 року, укладеного між ТОВ Юридична фірма ОСОБА_3 і Партнери та ТОВ Порше Мобіліті, додаткові угоди № 24/2010 від 15.10.2010 року та № 113/1 від 30.03.2013 року, рахунок - фактуру № 227 від 14 травня 2015 року та акт наданих послуг № 228 від 14 травня 2015 року. Відповідно до акту № 228 від 14.05.2015 року, складеного ТОВ Юридична фірма ОСОБА_3 і ТОВ Порше Мобіліті, та рахунку-фактури № 227 від 14.05.2015 року виконавцем були надані юридично-консультаційні послуги у справі за позовом ОСОБА_5, у тому числі представництво інтересів замовника і підготовка юридичних документів, загальна вартість яких складає 10000 грн.

Проте суд вважає, що представником відповідача не доведено в суді вартість таких послуг в сумі 10000 грн., на необхідність чого вказується в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 р., та не надано їх обґрунтованого розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, з часу укладення додаткової угоди про надання юридичних послуг за позовом ОСОБА_5 № 113/1 від 30.03.2015 року до складання акту наданих послуг від 14 травня 2015 року, представником відповідача були надані письмові заперечення проти позову, а також останній був присутній у судовому засіданні 8 хвилин.

Враховуючи, що представник відповідача не надав суду обґрунтованого розрахунку вартості таких послуг, не довів їх вартість у сумі 10000 грн., вимоги про відшкодування цих витрат позивачем задоволенню не підлягають.

Крім того, статтею 85 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що витрати пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту стороні не відшкодовуються.

Отже, правові підстави для відшкодування витрат, пов'язаних з переїздом до іншого населеного пункту, також відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання недійсним кредитного договору та договору застави відмовити.

В задоволенні вимог представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про відшкодування судових витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н. Ю. Марченко