Справа № 126/4284/14-ц Провадження № 22-ц/772/701/2015Головуючий в суді першої інстанції Хмель Р. В.
Категорія 47 Доповідач Іванюк М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі : головуючого - судді Іванюка М.В, суддів ПанасюкаО.С. та РибчинськогоВ.П, з участю секретаря ТопольськоїВ.О, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області апеляційну скаргу ТОВ «Надбужжя-Плюс» на рішення Бершадського районного суду від 15 січня 2015р. у справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Надбужжя-Плюс», ОСОБА_4 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, --

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2014р. ОСОБА_3. звернувся в суд з позовом до ТОВ «Надбужжя-Плюс» та до своєї сестри ОСОБА_4. про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки. Зазначив, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.08.2014р. він є власником земельної ділянки площею 1,7841га, кадастровий номер :02:001:0189, розташованої на території Чернятської сільської ради Бершадського району Вінницької області (запис у реєстрі №588 згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №25114681 від 04.08.2014р). Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН №419061 від 28.12.2007р. вказана земельна ділянка раніше належала його матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також позивач зазначив, що між його матір'ю ОСОБА_5. та ТОВ «Надбужжя-Плюс» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки від 09.01.2008р. №972. А після смерті матері йому стало відомо про існування додаткової угоди №1055 від 28.09.2010р. до даного договору оренди від 09.01.2008р, згідно з якою строк дії договору оренди земельної ділянки збільшено з п'яти років до одинадцяти років.

Вказуючи про своє бажання самостійно використовувати дану земельну ділянку, позивач просив визнати недійсним договір оренди від 09.01.2008р. №972 із змінами, внесеними зазначеною вище додатковою угодою №1055 від 28.09.2010р. з таких підстав :

- додаткову угоду від 28.09.2010р. підписала замість ОСОБА_5. без її довіреності та згоди сестра позивача - ОСОБА_4, тобто ця угода фактично не підписана іншою стороною;

- всупереч положенням ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» у договорі оренди відсутня істотна умова щодо передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, що згідно ч.2 ст.15 Закону України «Про оренду землі» є підставою для визнання договору недійсним;

- додаткова угода вчинена орендарем з дописками від руки кульковою ручкою в односторонньому порядку, не підписана генеральним директором і лише посвідчена печаткою орендаря. Орендарем від руки дописано, що «грошова оцінка земельної ділянки становить 34185грн. Орендна плата вноситься орендарем в розмірі 1025,25грн (одна тисяча двадцять п'ять гр.55коп». Така зміна пукту 4.1 договору оренди згідно з додатковою угодою є неправомірною, оскільки потягнула за собою невиконання відповідачем умов договору №972 від 09.01.2008р. з 2010р. по 2014р. включно, що пов'язано з неповною виплатою орендодавцю орендної плати, яка не може бути меншою від 3% від нормативної оцінки орендованої землі. Адже у зв'язку з такими змінами до договору перестало враховуватися те, що протягом вказаного періоду часу нормативна оцінка земельної ділянки, від розміру якої має розраховуватись розмір орендної плати, кілька разів збільшувалася. Таким чином, орендар не доплачує орендодавцю належний розмір орендної плати.

У зв'язку з наведеним ОСОБА_3, посилаючись на положення ч.2ст.15 Закону України «Про оренду землі», ст.ст.215, 216 ЦК України, просив визнати недійсною додаткову угоду за №1055 від 28.09.2010р. до договору оренди земельної ділянки № 972 від 09.01.2008р. Також просив витребувати вказану земельну ділянку з незаконного володіння ТОВ «Надбужжя-Плюс» та скасувати державну реєстрацію оренди землі за вказаною додатковою угодою.

Рішенням Бершадського районного суду від 15 січня 2015р. позов було задоволено.

ТОВ «Надбужжя-Плюс» у своїй апеляційній скарзі просить дане рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Вважає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції належним чином не з'ясував обставини, які мають значення для справи, у перекрученому вигляді навів у рішенні пояснення сторін, невірно застосував норми матеріального права.

Належним чином повідомлений представник ТОВ «Надбужжя-Плюс» в суд апеляційної інстанції не з'явився. Генеральний директор ТОВ «Надбужжя-Плюс» у своїй телеграмі просив розглянути справу за відсутності представника і задовольнити апеляційну скаргу.

Належним чином повідомлена відповідачка ОСОБА_4. в суд апеляційної інстанціїї не з'явилася. У своїй письмовій заяві просила розглянути справу за її відсутності. У цій же заяві зазначила, що вчинила підпис у додатковій угоді до договору оренди земельної ділянки від імені своєї матері, про що останню не повідомила.

Згідно ч.2 ст.305 ЦПК України неявка за таких обставин зазначених осіб не перешкоджає розгляду справи в апеляційному суді.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_6, яка представляє інтереси позивача ОСОБА_3, просить відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.

Вислухавши ОСОБА_6, яка представляє ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог, заперечень і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню з таких підстав :

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3. з наведених у рішенні підстав, суд першої інстанції в порушення вимог п.1 ч.1 ст.214 ЦПК України належним чином не вирішив усі питання щодо наявності обставин, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються.

Так, задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що вважав встановленим факт підписання додаткової угоди до договору оренди не особисто ОСОБА_5, а її донькою ОСОБА_4. без відповідної довіреності та згоди орендодавця. Однак в апеляційній скарзі зазначено і колегія суддів погоджується з тим, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки запереченням ТОВ «Надбужжя-Плюс» на позовну заяву (а.с.41), де вказано, що відповідно до ст.241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише в разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. А представником ТОВ «Надбужжя-Плюс» зазначено і ніким не спростовано, що додаткова угода за життя ОСОБА_5, яка продовжувала отримувати орендну плату, була нею схвалена. Адже з прослуховування технічного запису пояснень відповідачки ОСОБА_4, які вона давала в суді першої інстанції, вбачається, що після підписання нею додаткової угоди вона повідомила про це свою свою матір ОСОБА_5. У зв'язку з цим колегія суддів не бере до уваги наступні письмові пояснення ОСОБА_4, направлені нею на адресу апеляційного суду, згідно з якими вона про підписання нею додаткової угоди свою матір нібито не повідомляла.

Також колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що без врахування додаткової угоди строк дії договіру оренди земельної ділянки від 09.01.2008р. №972, який безсумнівно підписувала безпосередньо ОСОБА_5, яка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, повинен був закінчитись у січні 2013р. Однак з січня 2013р. до моменту своєї раптової смерті в жовтні 2013р. ОСОБА_5. не вимагала від ТОВ «Надбужжя-Плюс» повернення їй земельної ділянки, тощо. При цьому слід звернути увагу на те, що додаткова угода була схвалена самим позивачем, який у 2014р. отримав орендну плату за цією угодою (а з цим позовом він звернувся в суд лише в грудні 2014р).

Також колегія суддів звертає увагу на те, що притягнення ОСОБА_4. до участі в справі в якості сторони є безпідставним, оскільки з матеріалів справи не вбачається, які вимоги пред'явлені саме до неї як до відповідача. А з огляду на те, що вона є рідною сестрою позивача і може бути зацікавленою у вирішенні справи на його користь, визнання нею його позову мало б оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами. При цьому слід звернути увагу на ту обставину, що позивачем так і не надано належного доказу того факту, що підпис під додатковою угодою до договору оренди вчинено не ОСОБА_5, а іншою особою. А за змістом положень ст.ст.57, 60ч.4, 212 ЦПК України рішення суду не може грунтуватися на припущеннях.

У зв'язку з наведеним колегія суддів не вважає доведеними ті обставини, на наявність яких послався суд першої інстанції як на підставу для задоволення позову.

У своєму позові ОСОБА_3. зазначив також інші підстави для задоволення його позовних вимог. У звязку з цим колегія суддів враховує наступне :

Позивач не довів належними доказами наявності порушення, невизнання або оспорення його прав у зв'язку з відсутністю у договорі оренди землі зазначених вище умов (умов передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки), а також не уточнив, у чому саме полягає таке порушення, невизнання або оспорення його законних прав.

Дійсно, згідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Дійсно, згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

При цьому судом встановлено, що у зв'язку з відсутністю у договорі оренди зазначених умов ( щодо передачі земельної ділянки у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки) конкретні права позивача не були порушені, невизнані або оспорені або якимось чином були порушені його права, свободи чи інтереси.

Так, суду не було надано ніяких доказів про намір щодо передачі відповідачем в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, чи щодо вчинення ним дій, спрямованих на передачу в заставу та внесення до статутного фонду права оренди цієї земельної ділянки.

При цьому згідно ст. 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного капіталу власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом. Тобто даною нормою встановлено право саме власника земельної ділянки (орендодавця, а не орендаря) на таке відчуження права оренди.

Також позивач нічого не вказав про порушення його прав внаслідок ухилення відповідача від можливо запропонованого ним внесення змін до договору оренди. Адже відсутність в договорах оренди умов передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки не може вказувати на порушення його прав, оскільки згідно ст.30 Закону України «Про оренду землі» зміна умов договору оренди здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Тобто, за таких обставин між сторонами може існувати спір щодо інших підстав, ніж ті, що зазначені у позовній заяві.

При цьому слід звернути увагу на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-94 цс 13, предметом якої був спір про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову. Як вважає колегія суддів, позивач у даному випадку посилається саме на формальне порушення закону при укладенні договору оренди землі, а відтак суд першої інстанції не мав би достатніх правових підстав для задоволення позову.

Також у даному випадку не заслуговують на увагу посилання позивача на те, що зміна пукту 4.1 договору оренди згідно з додатковою угодою є неправомірною, оскільки потягнула за собою невиконання відповідачем умов договору №972 від 09.01.2008р. з 2010р. по 2014р. включно, що пов'язано з неповною виплатою орендодавцю орендної плати, яка не може бути меншою від 3% від нормативної оцінки орендованої землі. Адже, як зазначалося вище, згідно ст.30 Закону України «Про оренду землі» зміна умов договору оренди здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Тобто, за таких обставин між сторонами може існувати спір щодо інших підстав, ніж ті, що зазначені у позовній заяві. Однак це не може бути підставою для визнання недійсним договору оренди у цілому. З цієї підстави позивач може вимагати внесення змін до договору оренди чи його розірвання, стягнення неотриманих коштів за договором, тощо. Тобто, у даному випадку позивач невірно обрав спосіб захисту своїх прав. Крім того, слід звернути увагу на ту обставину, що зазначеним пунктом 4.1 додаткової угоди встановлено орендну плату у розмірі 3% від вартості об'єкта оренди.

Таким чином обставини, за наявності яких правочин підлягає визнанню недійсним, не встановлені. Тобто, суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин норми ст.ст.203, 215, 217 ЦК України.

Згідно ст.309 ЦПК України зазначене дає підстави для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням у справі нового рішення, яким у задоволенні заявлених вимог слід відмовити.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 303, 304, 305ч.2, 307ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316, 209, 218 ЦПК України, колегія суддів, --

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ТОВ «Надбужжя-Плюс» задовольнити.

Рішення Бершадського районного суду від 15 січня 2015р. у даній справі скасувати.

ОСОБА_3 відмовити у задоволенні позову до ТОВ «Надбужжя-Плюс» про визнання договору оренди недійсним.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :