АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 171/2960/14-ц Головуючий в першій
Провадження 22-ц/774/822/К/15 інстанції Чумак Т.А.
Категорія № 59 (І) Доповідач - Барильська А.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

при секретарі: Булах К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами, без участі всіх осіб, які беруть участь у справі, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Апостолівської міської ради, Апостолівської райдержадміністрації про визнання акту про визначення розміру збитків незаконним та скасування акту, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, Апостолівської міської ради, Апостолівської райдержадміністрації про визнання акту про визначення розміру збитків незаконним та скасування даного акту.

Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2015 року відмовлено у відкритті провадження за вказаною позовною заявою.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду по суті.

Зокрема, апелянт посилається на те, що висновок суду про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства є помилковим, оскільки оспорюваний позивачем акт про визначення розміру збитків не є правовим актом і не направлений на здійснення управлінських функцій, він не зареєстрований ні в Апостолівській міській раді, ні в Апостолівській райдержадміністрації, при його прийнятті позивач на комісію не запрошувався, копія йому не вручалася. Зазначений акт, на думку позивача ОСОБА_2 , є актом індивідуальної дії і стосується лише його прав, тому не носить управлінських функцій.

Також апелянт посилається на те, що при постановленні ухвали судом першої інстанції не враховано положення Конституції України та ЦПК України щодо права особи на захист судом порушених або невизнаних прав.

На думку апелянта ОСОБА_2, ним оскаржується акт, яким йому нараховано збитки, а не розпорядчий документ про затвердження такого акту, у зв'язку з чим, даний спір підлягає розгляду у цивільному судочинстві.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що вона не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки спір між сторонами виник з приводу здійснення відповідачами владних повноважень.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ", Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Пунктом 2 зазначеної Постанови встановлено, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону № 2453-VI).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ", вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) (далі - КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі - ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

У пункті 7 частини 1 статті 3 КАС України зазначено, що суб'єкт владних повноважень- орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п.15 ч.1 ст.3 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України, справи адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно - правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції та основи законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно роз'яснень п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ", при вирішенні питань, пов'язаних із компетенцією судів у спорах, що виникають із земельних відносин, судам слід ураховувати роз'яснення, викладені в пунктах 2 і 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (із змінами і доповненнями, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), а також Рішення Конституційного Суду України від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому суди мають виходити з того, що згідно зі статтями 13 і 14 Конституції України, статтями 177, 181, 324 і главою 30 ЦК земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Отже, суд має з'ясувати, є спір приватноправовим або публічно-правовим; чи виник спір із відносин, урегульованих нормами цивільного права, чи пов'язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин.

У пункті 7 зазначеної Постанови роз'яснено, що земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного кодексу України; далі - ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та інші), крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України від 17 листопада 2009 року № 1559-VI "Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності", про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (статті 210, 211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (стаття 212 ЗК).

Статтею 211 ЗК України передбачено відповідальність за порушення земельного законодавства. Зокрема, встановлено, що громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за такі порушення: укладення угод з порушенням земельного законодавства; самовільне зайняття земельних ділянок; псування сільськогосподарських угідь та інших земель, їх забруднення хімічними та радіоактивними речовинами і стічними водами, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами; розміщення, проектування, будівництво, введення в дію об'єктів, що негативно впливають на стан земель; невиконання вимог щодо використання земель за цільовим призначенням; порушення строків повернення тимчасово займаних земель або невиконання обов'язків щодо приведення їх у стан, придатний для використання за призначенням; знищення межових знаків; приховування від обліку і реєстрації та перекручення даних про стан земель, розміри та кількість земельних ділянок; непроведення рекультивації порушених земель; знищення або пошкодження протиерозійних і гідротехнічних споруд, захисних насаджень; невиконання умов знімання, збереження і нанесення родючого шару ґрунту; відхилення від затверджених в установленому порядку проектів землеустрою; використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва без затверджених у випадках, визначених законом, проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь; ухилення від державної реєстрації земельних ділянок та подання недостовірної інформації щодо них; порушення строків розгляду заяв щодо відведення земельних ділянок; порушення строку видачі державного акта на право власності на земельну ділянку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_2 оскаржується акт від 12.06.2013 року, складений комісією, створеною із представників Апостолівської райдержадміністрації, виконуючого обов'язки начальника відділу Держземагенства в Апостолівському районі Дніпропетровської області, головного державного податкового інспектора Апостолівського відділення Криворізької південної міжрайонної державної податкової інспекції та головного санітарного лікаря Апостолівського району, затверджений Головою райдержадміністрації, про визначення розміру збитків, нанесених позивачем ОСОБА_4 Апостолівській міській раді за використання без право установчих документів у 2009 - 2012 роках земельної ділянки по вул.Дзержинського,50, до 2012 року площею 4/13 від 9000 кв.м., з 18.05.2012 року - площею 4759 кв.м. у сумі 27171,43 грн.

Тобто, зазначеним актом встановлено порушення позивачем земельного законодавства, обумовленого ст.212 ЗК України, що у розумінні абз.2 п.7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ", не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

У зв'язку з чим, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відмови ОСОБА_2 у відкритті провадження за його позовною заявою з огляду на те, що вона не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний позивачем акт про визначення розміру збитків не є правовим актом і не направлений на здійснення управлінських функцій, він не зареєстрований ні в Апостолівській міській раді, ні в Апостолівській райдержадміністрації, при його прийнятті позивач на комісію не запрошувався, копія йому не вручалася, він є актом індивідуальної дії і стосується лише прав позивача, тому не носить управлінських функцій, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки зазначеним актом, який оспорюється позивачем, встановлено порушення позивачем земельного законодавства, обумовленого ст.212 ЗК України, що не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

З вищенаведених підстав колегією суддів не беруться до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що ним оскаржується акт, яким йому нараховано збитки, а не розпорядчий документ про затвердження такого акту, у зв'язку з чим, даний спір підлягає розгляду у цивільному судочинстві.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при постановленні ухвали судом першої інстанції не враховано положення Конституції України та ЦПК України щодо права особи на захист судом порушених або невизнаних прав, не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки оспорювана ухвала не позбавляє ОСОБА_2 права звернутися до належного за юрисдикцією суду із позовною заявою про оскарження акту від 12.06.2013 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду про наявність правових підстав для відмови у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_2 є правильним, ухвала суду відповідає вимогам процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, п.1 ч.1 ст. 312, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: